Роджер Желязни

Хроніки Амбера у 2 томах

Том 2. П’ятикнижжя Мерліна

Книга шоста.

Козирі долі

Переклали Анатолій Пітик і Катерина Грицайчук

І знову — Джуді

1

Чекати, доки хтось спробує тебе вбити, — ще та скабка в дупі. Але оскільки на календарі — 30 квітня, це, звісно ж, обов’язково трапиться, як і завжди. Мені знадобилося трохи часу, щоб у всьому розібратися, але тепер я принаймні знаю, коли очікувати замаху. У минулому я був надто заклопотаним, аби щось із цим робити. Однак тепер, коли роботу завершено, я затримався винятково заради нападу — відчував: перш ніж вирушити далі, мушу остаточно прояснити ситуацію.

Я виліз із ліжка, поплентався до ванної, узяв душ, почистив зуби — ну й далі за списком. Оскільки я знову запустив бороду, голитися не довелося. Цього ранку мене не переймали дивні побоювання, як три року тому, 30 квітня. Тоді, прокинувшись із головним болем і лячними передчуттями, я прочинив навстіж вікна, кинувся на кухню і виявив, що всі газові конфорки увімкнені, але не горять. Не скидався цей день і на 30 квітня, що було два роки тому і в іншій квартирі, коли я прокинувся ще до світанку, зачувши легкий запах диму — помешкання було охоплене полум’ям. Тим не менш я вирішив, що сьогодні про всяк випадок триматимуся на віддалі від освітлювальних приладів — а раптом лампи наповнені якоюсь горючою речовиною? Замість того, щоб м’яко натиснути на вимикачі, я клацнув усіма відразу — нічого моторошного не трапилося.

Зазвичай я з вечора налаштовую таймер кавоварки, та сьогодні мені не хотілося пити напою, звареного без мого нагляду. Я засипав нову порцію запашної кави, і поки вона готувалася, перевірив свій багаж. Усе, що було тут для мене цінним, вмістилося в два ящики середнього розміру — одяг, книжки, картини, деякі інструменти, кілька сувенірів тощо. Змінний одяг, светр, цікаву книжечку та пачку дорожніх чеків склав у рюкзак. Ключ я залишив у господаря, щоби він міг поселити нових мешканців. Ящики ж рушать до сховища.

Пробіжку цього ранку я скасував.

Сьорбаючи каву, я переходив від вікна до вікна і зупинявся біля кожного з них, ретельно оглядаючи вулицю внизу та будинки навпроти (торік хтось намагався поцілити в мене з рушниці). Я замислився про те, як усе почалося сім років тому. Тоді я йшов собі вулицею ясним весняним пообіддям, аж раптом вантажівка, що проїжджала неподалік, різко взяла вбік, вискочила на узбіччя і мало не розмазала мене по цегляній стіні. Мені вдалося відскочити і відкотитися вбік. Водій так і не опритомнів. Той нещасний випадок здався мені одним із жахних збігів, які вряди-годи вриваються в життя кожного з нас.

Проте наступного року, того самого дня, коли я пізно ввечері повертався додому від подруги, на мене несподівано напали троє чоловіків. Один із ножем, двоє інших — з обрізками труби. І жоден навіть із ввічливості не попросив у мене гаманця.

Я залишив їх біля найближчого магазину грамплатівок, а сам спокійно пішов додому. А потім став, як укопаний: це ж трапилося на річницю тієї пригоди з вантажівкою. Хоча навіть тоді я вважав пригоду лише дивним збігом. Але бомба у поштовій скриньці, яка через рік розтрощила половину сусідської квартири, змусила мене замислитися: можливо, моя присутність впливає на статистичні ймовірності навколишньої реальності? Події наступних років обернули здогад на певність.

Комусь було до вподоби щороку намагатися вбити мене — це ясно як божий день. Після невдалого замаху наставала пауза тривалістю в рік, а потім спроба повторювалася. Це скидалося на якусь гру.

Однак і я був не проти погратися. Найбільше мене переймало те, що він, вона чи воно — ким там був той нападник — ніколи не з’являлися на місці події, довіряючи справу хитрощам, вивертам або найманцям. Позначмо цю особу літерою «Б» (у моїй особистій космогонії це абревіатура «боягуза» або «бевзя»), адже «X» і так перевантажений різними значеннями, а плутатися в займенниках, які посилаються на нечіткі антецеденти, мені не хотілося.

Я сполоснув кухлик й кавник і поставив їх на полицю. Тоді взяв рюкзак і вийшов. Містера Малліґана не було вдома або ж він ще спав, тож я залишив ключ у його поштовій скриньці, перш ніж вийти на вулицю і рушити поснідати до найближчої перекусної.

Рух транспорту був не дуже інтенсивним, а всі машини поводилися, як і належить. Я повільно йшов, прислухався і придивлявся. Ранок видавався приємним, та й день мав бути нівроку. Мені хотілося якомога швидше скинути з плечей усі клопоти, аби насолоджуватися дозвіллям.

До перекусної я дістався без будь-яких пригод. Вмостився біля вікна. Щойно підійшов офіціант, аби прийняти замовлення, я зауважив, що вулицею бреде знайома постать — мій колишній одногрупник і колега по роботі Лукас Рейнард. Він мав шість футів зросту, руду чуприну і, попри ефектно поламаний ніс (або завдяки йому), — певну привабливість. А ще голос і манери торгівця, яким, власне, він і був.

Я постукав у шибку. Люк мене помітив, а тому махнув у відповідь, розвернувся і зайшов.

— Мерлю, а я мав рацію, — сказав він і, підійшовши до столу, ляснув мене по плечу. Тоді вмостився і забрав у мене з рук меню. — Не знайшов тебе вдома, тож вирішив, що ти можеш бути тут.

Він опустив очі й зосередився на меню.

— Чому? — запитав я.

— Якщо вам потрібно ще поміркувати, я повернуся пізніше, — нагадав про себе офіціант.

— Ні-ні, — відказав Люк і зачитав йому величезне замовлення. Я додав і своє. Тоді друг звернувся до мене: — Бо ти — раб звички.

— Звички? — уточнив я. — Я тут їм не так часто.

— Знаю, — мовив на те Люк. — Але зазвичай ти ідеш сюди, коли на тебе щось тисне. Як, наприклад, перед екзаменами чи коли тебе щось хвилює.

— Гм, — буркнув я.

І справді, було в цьому щось таке, чого я сам раніше не усвідомлював. Я покрутив попільничку із зображенням голови єдинорога — зменшеної версії вітража, що прикрашав перегородку біля виходу.

— Гадки не маю, чому, — зрештою відповів я. — До речі, чому ти вважаєш, буцімто мене щось переймає?

— Я пригадав про твою параною щодо 30 квітня, пов’язану з кількома інцидентами.

— Аж ніяк не кількома. Я ніколи не розповідав тобі про всі.

— То ти досі в них віриш?

— Так.

Він знизав плечима. Підійшов офіціант і налив нам кави.

— Гаразд, — сказав Люк. — Сьогодні це вже трапилося?

— Ні.

— Прикро. Сподіваюся, тобі голова не макітриться від цього.

Я сьорбнув кави і відказав:

— Жодних проблем.

— Добре, — він зітхнув і потягнувся. — Слухай, я тільки вчора повернувся в місто...

— Відрядження видалося вдалим?

— Встановив новий рекорд із продажів.

— Чудово.

— Хай там як... Коли я повернувся, то дізнався, що ти звільнився.

— Так. Пішов близько місяця тому.

— Міллер намагався вийти з тобою на зв’язок. Але оскільки у тебе вимкнутий телефон, додзвонитися до тебе він не зміг. Він навіть заходив кілька разів, але тебе не було вдома.

— Прикро.

— Він хоче, щоби ти повернувся.

— Там для мене все скінчено.

— Зачекай, може, спершу вислухаєш його пропозицію? Брейді спекалися — випхали на якусь високу посаду. Тож ти — новий голова відділу розробок, ще й із двадцятивідсотковим підвищенням платні. Ось що він просив тобі переказати.

Я тихо гигикнув.

— Звучить вельми непогано. Та, як я вже сказав, усе скінчено.

— Он як, — Люкові очі зблиснули, і він хитро всміхнувся. — Ти точно надумав кудись перейти. Шеф і таке передбачив. Тоді він попросив мене запитати, скільки тобі пропонують конкуренти. Шеф щосили намагатиметься перескочити їх.

Я похитав головою.

— Гадаю, я не чітко висловився, — відповів я. — Усе скінчено. Цей період життя завершено. Я не хочу повертатися. І не збираюся працювати на когось іншого. І взагалі — я більше не бажаю цим займатися. Стомився від комп’ютерів.

— Але ж ти справді у цьому вправний. Може, плануєш викладати?

— Ні.

— Дідько! Щось же ти маєш робити! Успадкував трохи грошви?

— Ні. Гадаю, вирушу в мандри. Я надто довго засидівся на одному місці.

Він підняв горнятко з кавою і випив усе до останнього ковтка. А тоді відкинувся назад, склав руки на животі й опустив повіки. На певний час запала тиша. Потім він мовив:

— Ти сказав, що все скінчено. Ти маєш на увазі роботу і твоє життя тут чи щось іще?

— До чого ти хилиш?

— Ти мав звичку зникати — ще в коледжі. Зникав на певний час, а потім несподівано з’являвся знову. І завжди говорив про це лише побіжно. Здавалося, неначе ти ведеш подвійне життя. Твоє звільнення пов’язане з цим?

— Не розумію, про що ти.

Він усміхнувся.

— Авжеж, розумієш, — заперечив він. Коли я так і не відповів, він продовжив: — Гаразд, щасти тобі — чого б ти не спланував.

Оскільки Люк завжди перебував у русі, він мало що знав про спокій. Тепер, допиваючи другу чашку кави, він грався з брелоком і деренчав ключами з блакитною підвіскою. Нам нарешті принесли сніданок, і якийсь час ми їли в тиші.

Потім Люк запитав:

— У тебе досі є «Зоряний спалах»?

— Ні, продав яхту минулої осені, — відповів я. — Я був настільки заклопотаний, що не мав часу ходити під вітрилом. Прикро було дивитися, як вона стоїть без діла.

Він кивнув:

— Прикро. Ми чудово розважалися на ній ще в коледжі. Та й потім. Приємно було б знову вийти на ній у море, аби згадати старі часи.

— Так.

— Слухай, а ти останнім часом Джулії не бачив?

— Ні. Відколи ми розбіглися. Гадаю, зараз вона зустрічається з хлопом на ім’я Рік. А ти бачив її?

— Заїжджав учора ввечері.

— Навіщо?

Він знизав плечима.

— Вона ж була однією з нас, а потім ми всі розлетілися — хто куди.

— Як там вона?

— Має гарний вигляд. Запитувала про тебе. Попросила передати тобі ось це.

Він витягнув заклеєний конверт із внутрішньої кишені піджака і вручив мені. На ньому було моє ім’я, написане рукою Джулії. Розірвавши конверт, я прочитав:

Мерлю,

Я помилялася. Я знаю, хто ти. Ти в небезпеці. Я маю побачити тебе. У мене є дещо, потрібне тобі. Це дуже важливо. Зателефонуй або заскоч якомога швидше.

З любов’ю, Джулія.

— Дякую, — сказав я, сховавши лист у рюкзак.

Ситуація бентежила та спантеличувала мене. Необхідно було вирішити, що робити далі. Про Джулію я досі думав більше, ніж хотілося. Однак не був певен, чи прагну побачити її знову. Але що вона мала на увазі, коли писала, що знає, хто я насправді?

І знову я прогнав її зі своїх думок.

Якийсь час я дивився на потік машин за вікном, пив каву і міркував про першу зустріч із Люком, що трапилася у «Фехтувальному Клубі», коли ми були першокурсниками. Він був неймовірно вправним.

— Досі фехтуєш? — запитав я.

— Вряди-годи. А ти?

— Час від часу.

— Ми так і не з’ясували, хто з нас майстерніший.

— Зараз це вже й не на часі, — відказав я.

Він гигикнув і кілька разів махнув ножем у мій бік.

— Та певно що. Коли рушаєш?

— Можливо, завтра — саме збираю останні дрібниці. А тоді — одразу в дорогу.

— Куди завієшся?

— Туди... чи сюди. Ще не вирішив.

— Ти несповна розуму, — зробив висновок Люк.

— Угу. Це називається Wanderjahr[1], рік мандрів по закінченню навчання. Я свій проґавив, тож хочу надолужити зараз.

— О, це звучить досить принадно. Може, і мені варто б таке колись спробувати.

— Можливо. Та мені здається, що ти своє вже відгуляв.

— Ти про що?

— Не тільки я полюбляв зникати.

— А, ти про це, — відмахнувся від моїх слів Люк. — То все по роботі, а не для задоволення. Довелося зробити дещо, аби сплатити рахунки. Плануєш з родиною побачитися?

Дивне запитання. Ніхто з нас ніколи раніше не говорив про батьків, хіба що дуже загально.

— Гадаю, ні, — сказав я. — А ти зі своїми?

Він перехопив мій погляд, і здалося, що його звична усмішка ще трохи поширшала.

— Важко сказати. Ми якось не підтримуємо зв’язку.

Я також усміхнувся.

— Знайома картина.

Ми доїли і випили по останній чашці кави.

— То з Міллером ти не розмовлятимеш? — запитав він.

— Ні.

Він знову знизав плечима. Коли принесли рахунок, його схопив Люк.

— Цього разу плачу я, — заявив він. — Зрештою, робота ж є у мене.

— Дякую. Тоді з мене вечеря. Де ти зупинився?

— Стривай-но, — він витягнув з кишені сорочки коробку паперових сірників і кинув її мені. — Ось тут. Мотель «Нью-Лайн».

— Може, я заскочу близько шостої?

— Гаразд.

Він підвівся й подався на вулицю.

— До зустрічі, — гукнув він.

— Щасти.

Бувай, Люку Рейнарде. Диваче. Ми знайомі близько восьми років. Вряди-годи добре проводили разом час. Змагалися у багатьох видах спорту. Бігали разом мало не щодня. Обидва були в команді з легкої атлетики. Часом навіть зустрічалися з одними й тими самими дівчатами. Я знову міркував про нього — сильного, розумного і такого ж потаємного, як і я. Був між нами якийсь зв’язок, якого до кінця я так і не збагнув.

Я повернувся до своєї парковки і перевірив, чи все гаразд під кришкою капота та дном авто. Тоді закинув усередину рюкзак і завів двигун. Я їхав повільно, розглядаючи все, що видавалося таким новим і цікавим вісім років тому, та прощався з ним. За останній тиждень я попрощався з усіма людьми, які були мені не байдужі. З усіма, крім Джулії.

Я весь час відкладав це, але далі вже нема куди. Або зараз, або ніколи. Та ще й цікавість спокою не давала. Заїхавши на стоянку біля торгівельного центру, я скористався телефоном-автоматом, але Джулія не відповідала. Мені спало на думку, що вона, можливо, знову працює на повний день або ж просто бере душ чи пішла на закупи. Я вирішив під’їхати до неї додому і з’ясувати. Це неподалік. І що б вона там не приготувала для мене, це гарний привід, аби востаннє побачитися з нею.

Кілька хвилин я кружляв околицями, шукаючи, де припаркуватися. Тоді замкнув машину, трохи пройшов і повернув за ріг праворуч. День став помітно теплішим. Десь гавкали собаки.

Я пройшов кварталом до великого будинку у вікторіанському стилі, розділеному на окремі квартири. Із фасаду вікон Джулії не було видно. Вона мешкала на горішньому поверсі, її вікна виходили на інший бік. Наближаючись до будинку, я намагався погамувати спогади, однак це мені не вдавалося. Думки про час, коли ми були разом, заполонили мою свідомість разом із купою старих почуттів. Я спинився. Дарма я сюди прийшов. І навіщо перейматися тим, чого мені навіть не бракувало. Однак...

Трясця. Я хотів побачити її ще раз. Не відступатися ж мені тепер. Я піднявся сходами і переступив через поріг. Двері зі скрипом відчинилися, і я зайшов усередину.

Той самий вестибюль. Ті самі прив’ялі фіалки із запилюженими листочками на скрині перед тим самим дзеркалом у позолоченій рамі — дзеркалом, яке так часто відбивало наші обійми, хай і трохи викривлено. Моїм відображенням у ньому пройшли брижі.

Я піднявся вкритими зеленим килимом сходами. Десь удалині завив пес.

Перший сходовий просвіт не змінився. Я пройшов коротким коридором, повз тьмяні гравюри та старий журнальний столик, повернув і піднявся на другий сходовий майданчик. Піднімаючись нагору, я почув якийсь гуркіт — неначе пляшка або ваза, дзенькаючи, перекочувалася паркетною підлогою. Потім знову запала тиша — тільки вітер підвивав у ринвах. Мене охопив легкий страх, тому я пришвидшив крок. На сходовому майданчику я роззирнувся — здавалося, наче все добре. Але варто мені було вдихнути повітря, як я відчув дивний запах. Мені не вдавалося ідентифікувати його: може, піт, пліснява, вологий бруд — але точно щось органічне.

Тоді я підійшов до дверей Джулії та зачекав кілька секунд. Тут запах здавався насиченішим, але жодних нових звуків не долинало.

Я тихо постукав по темному дереву. На мить я почув якийсь рух усередині — але лише на мить. Я постукав знову.

— Джуліє? — гукнув я. — Це я, Мерль.

Мовчання. Я постукав гучніше.

Щось із брязкотом впало. Я перевірив дверну ручку. Замкнено.

Я викрутив ручку та смикнув, вириваючи і її, і пластинчастий стопор, і увесь механізм замка на додачу, а тоді відступив ліворуч, до петель, які з’єднували двері з одвірком. Я простягнув ліву руку й м’яко натиснув на верхню частину дверей кінчиками пальців.

Посунув двері на кілька дюймів уперед і завмер. Жодних нових звуків. У поле зору потрапив тільки шматочок стіни з акварелями, червоний диван і зелений килим. Тоді я ще трохи прочинив двері. Те саме. Але запах став ще насиченішим.

Я ступив пів кроку праворуч і продовжив поволі тиснути на двері.

Нічогонічогонічого...

Щойно побачивши її, я відсмикнув руку. Вона лежала там. Посеред кімнати. Скривавлена...

Кров вкривала підлогу й килим. Покропила куток ліворуч від мене. Перевернуті меблі, розірвані подушки...

Я погамував раптове бажання кинутися вперед.

Натомість повільно зробив один крок, потім інший. Переступив поріг. У кімнаті більше не було нікого/нічого. Фракір стиснула мені зап’ястя. Я щось мав сказати їй, але мої думки були далеко.

Я підійшов і став навколішки біля Джулії. Мене мало не знудило. З-за дверей я не бачив, що в неї бракувало обличчя і правиці. Вона не дихала, сонна артерія не пульсувала. Дівчина була вбрана у порвану і скривавлену персикову сукню. На шиї висів блакитний кулон.

Кров, що розлилася по той бік килимка на паркет, рясніла слідами. Однак то були відбитки не людської ноги, а широкої та видовженої трипалої лапи, м’якої і кігтистої.

Протяг з відчинених дверей спальні позаду мене, якого я раніше майже не помічав, раптом зменшився, а сморід посилився. Фракір на зап’ясті коротко запульсувала. Не було ані звуку. Та попри абсолютну тишу я знав — воно там.

Спершу я стояв навколішки, а тоді припав до підлоги, повернувся...

І побачив велетенську пащу, повну міцних зубів, обрамлених кривавими губами. Вони окреслювали морду схожої на собаку почвари, яка важила кілька сотень фунтів. Її тіло вкривала груба, запліснявіла жовта шерсть. Вуха скидалися на грибоподібні нарости, а шафранові очі палахкотіли диким вогнем.

Сумнівів щодо намірів тварюки в мене не було, тому я жбурнув у неї дверну ручку, яку напівсвідомо стискав уже з тридцять секунд. Вона ледь зачепила кістяний виступ над лівим оком створіння, не завдавши йому суттєвих ушкоджень. Почвара мовчки стрибнула на мене.

Не було навіть шансу шепнути слівце до Фракір...

Люди, що працюють на бойнях, знають: на лобі у тварини є точка, яку можна знайти на перетині двох уявних ліній: від правого вуха до лівого ока та від лівого вуха до правого ока. Вони намагаються завдати смертельного удару на дюйм чи два вище від цієї точки. Так вчив мене дядько. Ні, він не працював на бойні. Просто знав, як убивати почвар.

Я стрибнув уперед і вбік, а тоді завдав важкого удару в смертельну точку. Звір рухався швидше, ніж я очікував, тож коли мій кулак вцілив у нього, монстр уже летів на мене. Шийні м’язи допомогли йому пом’якшити силу мого удару.

Та все ж мені вдалося видобути з почвари перший звук — скавчання. Звір похитав головою, швидко розвернувся і знову посунув на мене. Тепер з його грудей виривалося низьке гуркітливе гарчання. Почвара високо стрибнула — я знав, що цього разу не встигну відскочити вбік.

Дядько також учив мене, як хапати собак за плоть по боках шиї і під щелепами. Якщо пес великий, тримати треба міцно, а хапати — правильно. Проте тієї миті вибору в мене не було. Якщо я спробую вдарити ногою і не влучу, звір може запросто її відгризти.

Я викинув руки вперед і підняв їх угору, а в мить зустрічі — напружився. Не сумнівався: почвара важить більше за мене, тому потрібно правильно розрахувати її імпульс сили.

Мені привиділося, наче я втрачаю пальці або руку, та все ж вдалося міцно схопити тварюку під щелепою і стиснути. Я тримав руки простягненими й подався вперед назустріч поштовху. Я заточився від його напору, але зміг не послабити хватки і втримати звіра.

Прислухаючись до гарчання і розглядаючи вкриту слиною морду, я збагнув, що й гадки не маю, як чинити далі. Якби це був пес, можна було б розбити його голову об щось пригоже і тверде — сонні артерії собак розташовані надто глибоко, щоб пошкодити їх, докладаючись лише на прямий тиск. Але ця істота була надто сильною, а моя хватка вже починала слабшати від гарячкового дриґання монстра. Доки я намагався відсунути його щелепи якомога далі від себе, то зауважив, що у вертикальному положенні звірюка вища за мене. Я міг би спробувати копнути її в м’яке незахищене черево, але в такому разі, найімовірніше, утратив би рівновагу і послабив хватку, наразивши свій пах на зубиська потвори.

Раптом звір вирвався з моєї лівої руки, тож у мене не було іншого варіанту, як скористатися правицею. Щосили відкинувши потвору, я відскочив назад і почав шукати зброю — будь-яку зброю, — але нічого придатного не траплялося.

Пес знову кинувся вперед, націлившись мені на горло. Він рухався надто швидко і зависоко для мене, не даючи можливості вдарити його по голові чи забратися з його шляху.

Коли його передні лапи опинилися на рівні моєї діафрагми, я скористався ще однією дядьковою порадою (я сподівався, що вона також слушна): схопивши собаку за передні лапи, я щосили вивернув їх назад і всередину та впав на одне коліно, аби уникнути його щелеп. Підборіддя опустив, щоб захистити горло, а тоді відсунувся назад. Кістки звіра тріснули й захрустіли, і тоді він миттю нахилив голову, щоб вгризтися у мої зап’ястя. Але в цей момент я вже підводився і, підстрибнувши, кинувся вперед.

Пес перевернувся, крутнувся і мало не став на ноги, але щойно лапи торкнулися підлоги, як з його горла вирвалося чи то скавучання, чи то гарчання. Звір гепнувся на підлогу.

Я саме хотів ще раз ударити його по черепу, але монстр несподівано звівся на лапи, проявивши спритність, якої я від нього не очікував. Він одразу ж підняв праву передню лапу і, балансуючи на трьох інших, продовжував гарчати. Його очі вп’ялися в мене, а слина рясно текла з нижньої щелепи. Я трішки відсунувся ліворуч, не сумніваючись, що звір знову кинеться на мене, а тоді розвернув корпус і зайняв таку позицію, якої мене ніхто не вчив, — часом і у мене бувають осяяння.

Тепер, нападаючи на мене, почвара рухалася повільніше. Напевно, я міг би вдарити її в череп і цього разу навіть влучив би. Не знаю, бо й не намагався. Я знову схопив собаку за шию, але тепер ми грали вже за моїми правилами. За ці кілька потрібних мені секунд звір не міг би вирватися. Не спиняючи імпульсу його сили, я розвернувся, потягнув пса і смикнув, трішки змінюючи траєкторію його польоту.

Звір беркицьнувся в повітрі і вдарився спиною об вікно. Із дзенькотом і тріском пролетів він крізь шибку, забираючи з собою раму, штору і карниз.

Трьома поверхами нижче почувся удар. Коли я піднявся і визирнув у вікно, то побачив, як монстр кілька разів конвульсивно здригнувся, а тоді завмер на бетоні патіо, де ми з Джулією часто пили пиво опівночі.

Я повернувся до Джулії і взяв її за руку. А тоді відчув, як у мені закипає гнів. Хтось має за цим стояти. Невже знову Б? Мій цьогорічний подаруночок на 30 квітня? Щось мені підказувало, що так воно й було, а тому мені хотілося зробити з Б те, що я щойно зробив зі звіром, який втілював у життя його волю. Має ж бути причина. Чи якась підказка...

Я підвівся, зайшов до спальні, узяв ковдру і вкрив нею Джулію. Механічно витер відбитки пальців з дверної ручки, а тоді взявся обшукувати квартиру.

Я знайшов їх на камінній поличці, між годинником і купою книжечок окультної тематики у м’яких палітурках. Коли я торкнувся до них і відчув їхню прохолоду, то збагнув, що все навіть серйозніше, ніж я гадав. Очевидно, вони й були тією річчю, якої, на думку Джулії, я потребував — от тільки вони не належали мені. На одному рівні я їх упізнавав, а на іншому — дивувався їм. Це були карти, Козирі, так схожі і водночас не схожі на ті, що я бачив раніше.

Колода була неповною. Усього декілька карт — і то вельми дивних. Я швиденько сховав їх у бічну кишеню, коли почув наближення сирени. Пасьянс розкладу згодом.

Я помчав сходами вниз і вийшов крізь чорний хід, ні на кого не натрапивши. Бровко досі валявся там, де й приземлився, а сусідські собаки тільки це й обговорювали. Перескакуючи паркани і топчучи квіткові клумби, я пробирався через двори до бічної вулиці, де припаркувався.

Через кілька хвилин я вже був далеко, намагаючись позбутися спогадів про криваві відбитки лап...

2

Я все далі й далі від’їжджав від затоки, аж доки не опинився серед тихої, засадженої деревами місцини. Я зупинив машину, щоб прогулятися пішки.

За деякий час я натрапив на безлюдний скверик. Умостився на одній із лав і витягнув Козирі, щоб пильно роздивитися їх. Деякі з карт видавалися мені трохи знайомими, інші ж геть зовсім збивали з пантелику. В одну з них я вдивлявся так довго, що мені навіть здалося, ніби я чую спів сирен. Я сховав колоду, так і не впізнавши стилю художника. Не дуже приємне відчуття.

Мені пригадалася історія про всесвітньо відомого токсиколога, що випадково ковтнув трунку, до якого не було протиотрути. Питання, яке понад усе хвилювало його, полягало ось у чому: «Чи прийняв я смертельну дозу?» Він зазирнув до класичного підручника, який сам же і написав багато років тому. Згідно з його власним довідником, доза справді була летальною. Тоді горе-вчений вирішив перевірити інформацію у книзі іншого, не менш компетентного спеціаліста. З прочитаного виходило, що, зважаючи на його вагу, він прийняв лише половину дози. Тож токсиколог сидів і чекав — у надії, що помилився саме він.

Я почувався так само, бо я ж експерт у цих штуках. Я гадав, що знаю роботи усіх, хто міг створити таку колоду. Витягнувши карту, що причарувала мене чимось дивним та водночас знайомим, я побачив там клапоть зелені перед озерною гладінню — тонкою, зникомою праворуч смужкою чогось яскравого, блискучого та незбагненного. Я важко зітхнув, і карта на мить затуманилася, тоді я вдарив по ній нігтем. Вона задзеленчала, наче скляний дзвоник, і налилася життям. Запульсували та затанцювали тіні на ній, а день посунув до вечора. Я провів рукою по Козирю — і все одразу завмерло: знову озеро, трава, день. Дуже далеко. Там часовий потік рухався швидше, ніж у моєму світі. Цікаво.

Я намацав стару люльку, якою часом балував себе, набив її тютюном, запалив, роздмухав і поринув у свої думки. Що ж, карти, як виявилося, чудово працюють — це не якась вдала підробка. І хоча я ще не до кінця розумів їхнє призначення, та мене це тоді не переймало.

Сьогодні 30 квітня — і я знову зустрівся зі смертю. Я ще тільки мав виступити супроти людини, яка гралася з моїм життям. Б укотре вдався до послуг посередника, щоб дошкулити мені. Убита мною почвара — це не справжній собака. Та ще й карти... Де Джулія їх узяла і навіщо вони були їй? Карти та пес вказували, що сила, яка за всім цим стоїть, належить надприродній істоті. А я весь час гадав, що став об’єктом надмірної уваги якогось психопата, з котрим легко впорався б. Однак ранкові події змусили мене інакше поглянути на все це. Виходило, що у мене десь є достобіса небезпечний ворог.

Я здригнувся. Хотілося знову поговорити з Люком, попросити ще раз пригадати вчорашню розмову — раптом Джулія сказала щось таке, що могло б стати зачіпкою для мене. А ще я волів би повернутися й уважніше перевірити її квартиру. Але про це не могло бути й мови. Коли я від’їжджав, перед її домом уже збиралися копи. Тож на деякий час про повернення краще забути.

Рік. Був ще Рік Кінскі, хлопець, з яким вона зустрічалася після того, як ми розійшлися. Я його бачив — худий вусатий розумака в окулярах із товстими скельцями. Він завідував книгарнею, куди я навідувався раз чи двічі. Більше я про нього нічого не знав. Можливо, він щось розкаже мені про карти і про те, як Джулія могла опинитися в ситуації, що коштувала їй життя.

Я ще трохи поміркував про це все, а тоді сховав карти. У мене більше не було бажання з ними бавитися. Не зараз. Спершу я хотів отримати якомога більше інформації.

Я повернувся до машини. Дорогою пригадав, що 30 квітня ще не закінчилося. А що як Б не планував ранкової сутички спеціально для мене? Тоді ще залишалася купа часу для нової спроби. Мені також здавалося, що варто підійти до Б впритул, як він забуде про дати і вчепиться в мою горлянку, щойно я відкриюся. Тому я вирішив більше не втрачати пильності і жити немов місто в облозі, доки це питання не вирішиться. Тепер я спрямую на це всі свої сили. Схоже, для мого добробуту треба якомога швидше знищити ворога.

Чи варто мені шукати порад? А якщо так, то в кого? Як же кепсько, що я так мало знаю про свій рід...

«Ні, ще зарано, — вирішив я. — Маю спробувати впоратися самотужки, зробивши для цього все можливе. А крім того, мені потрібна практика. Там, звідки я родом, прийнято давати раду халепі без сторонньої допомоги».

Я їхав, роззираючись у пошуках таксофону, і намагався не думати про те, якою була Джулія, коли я бачив її востаннє. Із заходу сунуло кілька хмар. На зап’ясті, зовсім поруч невидимої Фракір, цокав годинник. По радіо передавали гнітючі міжнародні новини.

Зупинившись біля аптеки, я скористався їхнім телефоном, щоб додзвонитися до Люка в мотель. Його не було на місці. Я поласував у кав’ярні клубним сандвічем[2] з молочним коктейлем і спробував зателефонувати ще раз. Знову глухо.

Гаразд. Упіймаю його пізніше. Я попрямував до міста. Книгарня, де працював Рік, називалася «Бравзері».

Я проїхав повз — магазин був відчинений. Припаркувавшись через кілька кварталів далі по вулиці, я повернувся. Увесь час мене не залишало відчуття тривоги. Однак не було жодних свідчень того, що мене переслідують.

Крокуючи, я відчув холодний вітерець — схоже, збиралося на дощ. Крізь шибку крамниці я побачив Ріка: він сидів за високим прилавком та читав книгу. Більше нікого не було.

Коли я зайшов, над дверима задзеленчав маленький дзвоник, і продавець поглянув у мій бік. Він раптом випростався і здивовано витріщився на мене.

— Здоров, — сказав я і зробив коротку паузу. — Ріку, не знаю, чи пам’ятаєте ви мене.

— Ви — Мерль Корі, — тихо констатував він.

— Правильно, — я обіперся на прилавок, а мій співрозмовник відсунувся. — Я хотів спитати, чи не могли б ви мені допомогти. Мене цікавить інформація.

— Яка саме?

— Про Джулію, — сказав я.

— Послухайте, — відповів він. — Відтоді, як ви розійшлися, я й близько до неї не підходив.

— Справді? Та ні, ви не так зрозуміли. Це мене не обходить. Мені потрібна свіжіша інформація. Джулія намагалася зв’язатися зі мною протягом останнього тижня, і...

Рік похитав головою.

— Я вже кілька місяців не маю від неї жодної звістки.

— Он як?

— Ага, ми перестали бачитися. Різні інтереси. Знаєте, певно, як це буває?

— З нею все було гаразд, коли ви... перестали бачитися?

— Гадаю, так.

Я пильно поглянув співрозмовникові у вічі — і той здригнувся. Не подобалося мені оце «Гадаю, так». Я бачив, що він мене побоюється, тож вирішив трохи натиснути на нього.

— Що ви маєте на увазі під «різними інтересами»?

— Ну, вона стала трохи дивною. Розумієте?

— Ні, розкажіть.

Він облизав губи та відвів погляд.

— Мені не потрібні проблеми, — заявив він.

— Мені вони теж ні до чого. То що трапилося?

— Ну, — почав Рік, — вона боялася.

— Боялася? Кого?

— Е-е... вас.

— Мене? Це смішно. Я ніколи не робив нічого, що могло б її налякати. Що вона казала?

— Багато вона не розповідала, але я відчував цей страх щоразу, коли згадувалося ваше ім’я. А потім у неї ще й з’явилися ті нові дивні інтереси.

— Щось ви мене заплутали, — зауважив я, — цілком заплутали. Вона стала дивною? У неї з’явилися дивні інтереси? Це ж які? Поясніть нарешті, що сталося. Я справді нічого не розумію, але повірте, дуже хочу все з’ясувати.

Рік встав і пішов до дальньої частини крамниці, озирнувшись на мене так, наче мені слід було йти за ним. Я так і зробив.

Він трохи затримався біля стелажа, забитого книжками про зцілення природою, органічне землеробство, лікування травами та домашні пологи. Тоді посунув у дальній закуток — до відділу окультної літератури.

— Ось тут, — сказав він. — Вона брала по кілька книжок звідси, потім повертала і брала нові.

Я знизав плечима.

— І все? Навряд чи це можна назвати дивним.

— Але вона по-справжньому пройнялася цим всім.

— Як і багато інших людей.

— Дайте мені договорити, — сказав Рік. — Вона почала з теософії, навіть відвідувала збори місцевого гуртка. Але дуже швидко припинила туди ходити, бо вже спізналася з людьми, що мали зовсім інші зв’язки. Джулія крутилася в компанії суфіїв, послідовників Гурджиєва[3]і навіть шаманів.

— Цікаво, — відзначив я. — І ніякої йоги?

— Ніякої. Коли я спитав її про це, вона сказала, що шукає силу, а не самадхі[4]. Хай там як, а вона все продовжувала заводити дивні знайомства. Наші розмови почали дедалі більше заходити у якісь нетрі, тож я не витримав і розійшовся з нею.

— Хм, цікаво... — замислився я.

— Ось, — сказав він. — Погляньте на це.

Рік кинув мені чорну книжечку і відступив убік. Я впіймав її. Це був примірник Біблії. Я розгорнув її на сторінці з технічними даними про видавця.

— Якесь особливе видання? — спитав я.

Він зітхнув.

— Ні, пробачте.

Рік забрав книгу і поставив її назад на полицю.

— Зачекайте хвильку, — промимрив він.

Рік повернувся до прилавка і витягнув із нижньої полички картонку. На ній був напис «ЩОЙНО ВИЙШОВ. МАГАЗИН ВІДЧИНЕТЬСЯ О...» та циферблат із рухомими стрілками під ним. Продавець виставив їх так, щоб від цієї миті у нього в запасі було пів години, і закріпив вивіску на дверях. Відтак він зачинив двері на засув і жестом вказав мені пройти до дальньої кімнати.

Там стояв стіл, кілька стільців і картонні коробки з книжками. Умостившись за столом, Рік кивнув на найближчий стілець. Я сів. Рік увімкнув на телефоні автовідповідач, забрав стос папірців та документів з-під прес-пап’є, висунув шухляду і дістав із неї пляшку «К’янті».

— Пропустимо по одній?

— Авжеж. Дякую.

Він знову підвівся і крізь прочинені двері вийшов до крихітної вбиральні, де сполоснув зняті з полиці дві склянки з готелю «Шератон». Потім повернувся, поставив їх на стіл, налив вино і підсунув одну зі склянок у мій бік.

— Даруйте, що кинув у вас Біблією, — сказав він і, піднявши склянку, зробив ковток.

— Ви дивилися на мене так, ніби очікували, що я розтану в клубку диму.

Рік кивнув.

— Я справді переконаний, що причина, через яку вона шукала могутності, якось пов’язана з вами. Ви практикуєте якийсь із різновидів окультизму?

— Ні.

— Вона щось казала, буцімто й ви самі якась надприродна істота.

Я засміявся.

Він також — через деякий час.

— Не знаю, — вів далі Рік. — Світ сповнений дивних речей. Правдивими всі вони бути не можуть, але...

Я знизав плечима.

— Хтозна... То ви вважаєте, що Джулія шукала систему, яка дала б їй силу захиститися від мене?

— У мене склалося саме таке враження.

Я ковтнув вина і відповів:

— Це повна нісенітниця.

Однак, промовляючи це, я подумав, що це і справді можливо. І якщо я таки підштовхнув Джулію на шлях, що вкоротив їй віку, то частково на мені лежить відповідальність і за її смерть. Раптом я відчув, як на плечі звалився важкий тягар.

— Завершуйте свою історію, — буркнув я.

— Це вже майже кінець, — відповів він. — Я втомився від людей, що повсякчас хотіли говорити лише про космічну туфту, тому й пішов.

— І це все? Вона знайшла правильну систему, правильного гуру? Що трапилося?

Рік добряче хильнув і пильно поглянув на мене.

— Вона мені справді подобалася.

— Не сумніваюся.

— Таро, Кабала[5], Золотий Світанок[6], вчення Кровлі[7], пророкування Долі — ось напрямки, якими вона захопилась потім.

— І загрузла в них?

— Точно не знаю. Але гадаю, що так. Я дізнався про це значно пізніше.

— Щось іще, крім ритуальної магії?

— Можливо.

— Хто цим займається?

— Безліч людей.

— Я маю на увазі, кого вона знайшла. Ви чули про них?

— Здається, то був Віктор Мелман.

Рік вичікувально дивився на мене. Я похитав головою.

— Даруйте, мені це ім’я невідоме.

— Дивний чоловік, — замислено промовив мій співрозмовник. Він відкинувся в кріслі і, зчепивши пальці на потилиці, виставив лікті вперед. Невидющим поглядом Рік дивився у бік вбиральні. — Я... я чув, що багато хто стверджує (і серед них є вельми розумні люди), ніби у нього справді щось виходить, буцімто він заволодів дечим... знайшов просвітлення чи був посвячений... що він здобув якусь силу і часом виступає в ролі великого вчителя. Але він також має проблеми з власним еґо, що, напевне, неминуче, коли займаєшся таким. Звісно, є ще й зворотна сторона медалі. До мене доходили плітки, що Віктор Мелман — не справжнє його ім’я, що він сидів і що в ньому більше від Менсона[8], ніж від Мага[9]. Формально він художник і, якщо чесно, доволі вправний. Його роботи добре продаються.

— Ви з ним бачилися?

Після паузи Рік кивнув:

— Так.

— Якими були ваші враження?

— Не знаю. Я... ммм... доволі упереджений. Тому нічого не можу сказати.

Я сколихнув вино у склянці.

— Це ж чому?

— Ну, я колись хотів у нього навчатися, але він мені відмовив.

— Отже, і ви цим займалися? Я гадав...

— Я нічим таким не займався, — огризнувся Рік. — Просто пробував усяке час від часу. Усі проходять через певні фази, хіба ні? Я хотів розвиватися, розширювати межі сприйняття, рости. Хто цього не прагне? Проте я так нічого і не знайшов, — випроставшись, він сьорбнув вина. — Іноді я відчував, що наблизився до чогось упритул. Мені здавалося, що існує якась сила, якась інша реальність, до котрої я майже можу доторкнутися чи осягнути її. Майже. А тоді все зникало. Залишалась тільки сама купа лайна. Це ніби дурити самого себе. Часом мені навіть здається, що я маю якісь надприродні сили. Але через кілька днів це минає, і я розумію, що це звичайнісінький самообман.

— Так було до того, як ви зустріли Джулію?

Рік кивнув:

— Ага. Може, ми саме через це на деякий час і зійшлися. Мені досі подобається теревенити про цю фігню, навіть коли я вже в неї не вірю. А потім Джулія надто серйозно почала до всього такого ставитися, а мені не хотілося знову проходити цим шляхом.

— Розумію.

Співрозмовник осушив склянку і налив собі ще.

— Звісно, то все дурниці, — зрештою сказав Рік. — Існує безліч способів дурити самого себе і доводити до абсурду логічні обґрунтування. Гадаю, мені хотілося магії, але в світі її нема.

— Це тому ви швиргонули в мене Біблію?

Рік фиркнув.

— Мабуть, я з таким самим успіхом міг кинути у вас Коран або Веди. Було б круто, якби ви розтанули у полум’ї. Та не судилося.

Я всміхнувся.

— Як мені знайти Мелмана?

— Десь у мене була його адреса, — відповів Рік і дістав щось із шухляди. — Ось.

Він витягнув маленького нотатника, написав адресу на каталожній картці і простягнув її мені. Тоді ще пригубив вина.

— Дякую.

— Там знаходиться його студія, але він у ній і мешкає, — додав Рік.

Я кивнув і поставив склянку.

— Дякую за все, що ви мені розповіли.

Він підняв пляшку.

— Хочете ще?

— Ні, дякую.

Рік знизав плечима і допив свою порцію. Я підвівся.

— Знаєте, а це справді сумно.

— Що саме?

— Що ніякої магії немає, не було і навряд чи вона буде.

— Кепсько, — погодився я.

— Тоді світ був би набагато цікавішим місцем.

— Ще б пак.

Я повернувся до виходу.

— Зробіть мені послугу, — озвався Рік.

— Яку?

— Коли будете виходити звідси, переведіть стрілки на 15:00 і дайте засуву захряснутися.

— Звісно.

Я облишив Ріка самого і виконав його прохання. Небо значно посіріло, а вітер став ще пронизливішим. Я знову спробував зв’язатися з Люком за допомогою телефону на розі, але він досі не відповідав.

* * *

Нас тоді переповнювало щастя. День видався просто чудовим. Погода була ідеальною, і все, що ми планували, вдавалося. Пізніше ми вирушили на веселу вечірку, а потім, глупої ночі, ще потрапезували у славній місцинці, на яку натрапили цілком випадково. Ми смакували напої, шкодуючи, що день уже добігає кінця. Тоді вирішили подовжити нашу щасливу смугу й помчали на пустельний пляж. Там ми сиділи, хлюпалися у воді, милувалися місяцем і раділи легкому бризу. Це тривало доволі довго, а тоді я зробив те, що обіцяв собі ніколи не робити. Хіба Фауст не вирішив, що чарівна мить вартує душі[10]?

— Ходімо, — сказав я, кинув банку з-під пива у смітник і взяв Джулію за руку. — Пройдімося.

— Куди? — спитала дівчина, коли я звівся на ноги.

— До чарівної країни. У королівство «колись давно». Едем. Ну, ходімо!

Сміючись, Джулія дозволила мені повести її вздовж пляжу, туди, де він звужувався через дамбу, що тіснила його до моря. Шляхетний місяць жовтів у небі, а море ніби виспівувало мою улюблену пісню.

Тримаючись за руки, ми гуляли вздовж кручі, а потім крутий поворот повів нас убік від піску. Я шукав високу та вузьку печеру, що мала ось-ось з’явитися...

— Печера, — оголосив я через секунду. — Ходімо до неї.

— Там же темно!

— От і чудово, — сказав я, і ми ввійшли.

Місячне світло прослизнуло за нами кроків на шість. Однак я встиг помітити поворот ліворуч.

— Сюди, — вказав я.

— Там так темно!

— Авжеж. Тримайся за мене, ще трохи. Усе буде добре.

Ми ступили кроків п’ятнадцять-двадцять і побачили десь праворуч слабенький промінчик світла. Я повів Джулію у тому напрямку, і поки ми йшли, навколо все світлішало й світлішало.

— Ми заблукаємо, — тихо промовила вона.

— Такого ще ніколи не траплялося, — відповів я.

Усе надовкола продовжувало вияснюватися. Був іще один поворот, і ми, проминувши останній коридор, вийшли біля підніжжя гори перед низеньким лісом. Над деревами здіймалося ранкове сонце. Джулія застигла на місці, її блакитні очі розширилися.

— Це ж день!

— Tempus fugit[11], — відказав я. — Ходімо.

Деякий час ми йшли лісом, наслухаючи пташок та вітерець — темноволоса Джулія та я. Я вів її крізь каньйон із різнокольоровим камінням і травою, повз струмочок, що впадав у річку.

Ми пройшли берегом до місця, де раптово розчахнулася прірва, в яку, виблискуючи веселками і туманами, пірнала річка. З того місця ми побачили величну долину, що розкинулася внизу. Було там сповнене шпилями та куполами, кришталем і сяйвом місто, оповите серпанком ранкового туману.

— Де ми? — запитала Джулія.

— Просто повернули за ріг, — відказав я. — Ходімо.

Я повів її ліворуч, а тоді стежкою вниз, що вивела нас до скель за каскадами води. Тіні та діамантові намистинки... ревіння, що межує із силою тиші...

Нарешті ми опинилися в тунелі. Земля там була вогкою, але поки ми піднімалися, вона сухішала. Ми пройшли галереєю, що відкривалася ліворуч, і дивилися на ніч та зорі, зорі, зорі... Неймовірне видовище сяяло новими сузір’ями, настільки яскравими, що наші постаті відкидали тіні на стіни позаду нас. Джулія перехилилася через низенький парапет (шкіра її була подібною до полірованого мармуру) і поглянула вниз.

— Вони й під нами також, — вигукнула вона. — Й по обидва боки від нас! Під нами нема нічого, окрім зірок. І обабіч...

— Так. Мило, правда ж?

Ми доволі довго стояли там, милуючись краєвидом, поки я не зміг переконати її повернутися і продовжити рух тунелем. Він знову вивів нас назовні до зруйнованого класичного амфітеатру під вечірнім небом. Простір між лавами та порепаними колонами вкривав плющ. Тут і там лежали розбиті статуї. Здавалося, ніби вони повалилися від землетрусу. Дуже мальовничо. Я припускав, що Джулії це має сподобатися, і мав рацію. Розташувавшись у різних місцях, ми по черзі щось промовляли одне до одного. Акустика була надзвичайною.

Потім, тримаючись за руки, ми пройшли міріадами шляхів під небесами різних кольорів, поки зрештою не опинилися біля тихого озера з вечірнім сонцем, що застигло над протилежним берегом. Праворуч виблискувало кам’яне громаддя. Ми вибралися на невеличку галявину, вимощену мохом та папороттю.

Я обійняв Джулію, і ми стояли так довго-довго. Вітер у кронах дерев награвав мелодію для лютні, якій вторили невидимі птахи. Потім я розстібнув її блузку.

— Прямо тут? — запитала вона.

— Мені тут подобається. А тобі?

— Тут красиво. Добре. Зажди хвильку.

Ми опустилися на траву і кохалися, доки тіні не сховали нас. Після цього, як я і хотів, Джулія заснула.

Я наклав на неї чари, аби вона продовжувала спати, бо вже почав сумніватися, що вчинив мудро, влаштувавши мандрівку сюди. Потім я одягнувся сам і вдягнув Джулію та, взявши її на руки, поніс назад, тепер крокуючи навпростець.

На пляжі, звідки почалася наша пригода, я поклав Джулію на пісок і вмостився поруч. Невдовзі я також заснув.

Ми спали, аж доки не зійшло сонце і гамір відпочивальників не оточив нас.

Джулія сіла й уважно поглянула на мене.

— Минула ніч, — сказала вона, — не була лише сном. Але й реальністю вона також бути не могла. Чи могла?

— Гадаю, так, — відповів я.

Джулія здивовано підняла брову.

— З чим саме ти погоджуєшся?

— З тим, що я хочу снідати, — сказав я. — Їдьмо додому. Ну ж бо.

— Зажди хвилинку, — вона поклала долоню на мою руку. — Трапилося дещо незвичне. Що це було?

— Навіщо розвіювати чари поясненнями? Ходімо їсти.

Упродовж кількох наступних днів Джулія ставила мені безліч запитань, але я вперто відмовлявся відповідати. Дурощі, усе це було справжніми дурощами. Не варто було влаштовувати для неї тієї прогулянки. Цей учинок значною мірою спричинився до нашої останньої сварки, після якої ми розійшлися назавжди.

Зараз я вів машину, обдумуючи ті події, і збагнув дещо більше за власну дурість. Я збагнув, що кохаю Джулію, що досі її кохаю. Якби я не взяв її туди чи якби визнав опісля її закиди, що я й справді чарівник, можливо, вона б не стала на ту стежинку, не шукала б сили — ймовірно, для самозахисту. І зосталася б живою.

Я прикусив губу і заплакав. Об’їхав машину, що загальмувала прямісінько переді мною, і збив ліхтар. Якщо я вбив те, що любив, то не певен, що і воно мене не вб’є.

3

Мій світ стиснувся від горя та гніву, але я намагався відкинути ці почуття. Здавалося, вони паралізували мої спогади про щасливіші часи — про друзів, місця, речі, можливості. Охоплений незрозумілою тривогою, я втратив значну частину впевненості. Ймовірно, через те, що, відкинувши низку можливостей, я обмежив власну свободу волі. Мені таке не дуже до вподоби, але часом просто неможливо опанувати свої емоції. Я почуваюся так, неначе здаюся на милість якогось детермінізму, а це дуже дратує. А тоді я потрапляю в замкнене коло: роздратування тільки послаблює впевненість, що ще більше впливає на мої дії. Найпростіший вихід із такої ситуації — негайно усунути проблему. Складніший вихід передбачає філософський підхід: відступитися і відновити контроль. Краще, звісно, обрати складніший шлях: божевільна гонитва як результат має зламану шию.

Я припаркувався на вільному місці, яке першим впало мені в око, прочинив вікно і запалив люльку. Заприсягнувся не їхати далі, доки не заспокоюся. Усе життя я надто бурхливо реагував на будь-що. Здається, в нашій родині це спадкове. Але мені не хотілося бути таким, як інші, адже саме так вони лиш морочили собі голову. Реакція на кшталт пан або пропав можлива, тільки якщо ти завжди перемагаєш. Але на такому шляху чекає висока трагедія або принаймні опера, коли на герць із вами стане щось надприродне. І все мені підказувало, що саме з такою силою я й маю справу. А отже, я дурень. Я повторював собі це доти, доки нарешті не повірив у власні слова.

Тоді я прислухався до спокійнішої іпостасі себе, яка погодилась, що я справді поводився як дурень, бо не розумів власних почуттів, коли ще міг щось із ними зробити, бо вдався до сили і відмовився відповідати за її наслідки, бо за всі ці роки навіть не запідозрив надприродної суті свого ворога, бо надто легковажно ставився до прийдешньої зустрічі... Я відмовився від ідеї просто схопити Віктора Мелмана і вибити з нього правду. Натомість вирішив діяти обережно, повсякчас дбаючи про прикриття. «Життя ніколи не буває простим, — сказав я собі. — Сиди спокійно, міркуй і набирайся сил».

Я відчував, як напруга повільно залишає мене. Так само повільно світ знову почав набувати чітких обрисів. Я побачив імовірність того, що Б справді міг знати мене, і знати добре, і що саме він міг підлаштувати усе так, аби я відкинув зайві міркування та піддався хвилюванням того моменту. Ні, я не стану таким, як інші...

Я довгенько сидів там і міркував, перш ніж знову завести двигун і повільно поїхати далі.

То була похмура цегляна чотириповерхова будівля, що розташувалася на розі. Всілякі непристойності вкривали як її стіну з боку провулка, так і ту, що виходила на ще вужчу вуличку. Повільно наближаючись до будинку й оглядаючи його, я натрапив на графіті, кілька розбитих вікон і пожежні сходи. Саме тоді почалася мжичка. Два нижні поверхи будівлі займала компанія «Склади Брута» — про це свідчила вивіска біля сходів у маленькому коридорі, до якого я потрапив. Те місце смерділо сечею, а на запиленому підвіконні праворуч від мене валялася порожня пляшка «Джек Деніелс»[12]. На облуплених стінах висіли дві поштові скриньки. На одній було зазначено «Склади Брута», іншу прикрашали ініціали «В. М.» Обидві виявилися порожніми.

Я піднімався сходами, гадаючи, що вони заскриплять. Однак вони мовчали.

У коридор на другому поверсі виходило четверо дверей без ручок — усі зачинені. Щось схоже на картонні ящики бовваніло за матовими шибками у верхній частині дверей. Звідти не долинало жодних звуків.

Я налякав чорну кішку, яка дрімала на наступному сходовому майданчику. Вона вигнула дугою спину, вищирилася і зашипіла, а тоді відвернулася, сходами пострибала вгору і зникла з поля зору.

На наступному поверсі також було четверо дверей — троє з яких явно неробочі. На четвертих же, вкритих темними плямами і блискучим шелаком[13], висіла маленька мідна табличка з написом «Мелман». Я постукав.

Ніхто не відповів. Я спробував постукати ще кілька разів, однак це було безрезультатно. Жодних звуків зсередини не долинало. Здається, саме тут Мелман і мешкав, а на четвертому поверсі, де можна пробити вікно в стелі, він облаштував свою студію. Тож я розвернувся і рушив на останній поверх.

Я піднявся нагору й помітив, що одні з чотирьох дверей зачинені нещільно. Я спинився і з хвильку послухав. Із глибини долинав якийсь шурхіт. Я підійшов і кілька разів постукав. Раптом усередині хтось гучно втягнув повітря. Тоді я штовхнув двері.

Він стояв за двадцять футів від мене під великим вікном у стелі, повернувшись до дверей обличчям, — високий кремезний чолов’яга з темними очима та бородою. У лівій руці тримав пензлик, а в правій — палітру. На ньому був вкритий плямами від фарби фартух, накинутий на лівайси, а також картата футболка. На мольберті позад чоловіка проглядалися обриси чогось схожого на мадонну з дитиною. У майстерні стояло багато полотен, та всі вони — повернуті лицем до стіни або ж накриті тканиною.

— Вітаю, — сказав я. — Ви — Віктор Мелман?

Він кивнув, не всміхнувшись, але й не насупившись, поставив палітру на найближчий столик, а пензлик встромив у банку з розчинником. Тоді взяв вологу на вигляд ганчірку і витер нею руки.

— А ви хто? — запитав він, відкладаючи ганчірку і знову дивлячись на мене.

— Мерль Корі. Ви були знайомі із Джулією Барнз.

— Я і не заперечую цього, — відказав художник. — Ви використовуєте минулий час, що вказує на те, що...

— Саме так, вона мертва. Про це я й хочу з вами поговорити.

— Гаразд, — відповів господар, розв’язуючи фартух. — Тоді ходімо вниз. Тут нема де сидіти.

Він повісив фартух на цвях біля дверей і вийшов. Я рушив за ним. Перш ніж спуститися сходами, чоловік розвернувся і замкнув студію. Його рухи були плавними, навіть граційними. Я почув, як краплі дощу б’ються об дах.

Віктор скористався тим самим ключем, щоб відчинити темні двері на третьому поверсі. Він прочинив їх і відступив, пропускаючи мене всередину. Я зайшов і перетнув коридор, що вів повз кухню, стільниці якої були завалені порожніми пляшками, купами тарілок і коробок від піци. Попід шафами тулилися переповнені пакети зі сміттям. Підлога то там, то сям видавалася липкою, а все приміщення смерділо, наче це була фабрика прянощів біля бойні.

Вітальня, до якої я зайшов, виявилася просторою. Там стояли два зручні на вигляд дивани, які розташувалися один навпроти одного, а між ними — розмай східних килимів та різноманітних столиків, на кожному з яких стояло кілька переповнених попільничок. У дальньому кутку, біля стіни, вкритої червоним драпіруванням, стояв прекрасний концертний рояль. Чимало невисоких книжкових шаф було переповнено окультними матеріалами, а біля них, на них і вздовж крісел височіли стопки журналів. Щось схоже на кутик пентаграми виднілося з-під найбільшого килима. Усе просочував легкий запах фіміаму та марихуани. Арка праворуч від мене вела до іншої кімнати, а двері ліворуч виявилися зачиненими. На кількох стінах висіли полотна напіврелігійної тематики — певно, його роботи. Щось у них було від Шагала[14]. Доволі гарно.

— Сідайте.

Мелман вказав на м’яке крісло, куди я і вмостився.

— Хочете пива?

— Ні, дякую.

Віктор сів на найближчий диван, склав руки і подивився на мене.

— Що трапилося? — запитав він.

Я глянув на нього у відповідь.

— Джулія Барнз цікавилася окультними практиками, — почав я. — Вона прийшла до вас, аби дізнатися про них більше. Сьогодні зранку вона померла за вельми незвичних обставин.

Лівий кутик його рота ледь смикнувся. Більше жодних порухів він не зробив.

— Так, її справді цікавили такі питання, — відказав художник. — Вона просила розповісти про це, тож я так і вчинив.

— Я хочу знати, чому вона померла.

Він не зводив з мене очей.

— Її час вичерпався, — мовив нарешті він. — Це з усіма трапляється, раніше чи пізніше.

— Її вбила тварина, яка просто не може тут існувати. Що ви про це знаєте?

— Усесвіт — значно дивніше місце, ніж більшість із нас може уявити.

— То ви знаєте чи ні?

— Я знаю вас, — сказав він, уперше всміхнувшись. — Вона, звісно ж, розповідала.

— І що це означає?

— А це означає, — вів далі Мелман, — що я знаю: ви і самі вельми непогано на всьому цьому знаєтеся.

— І що?

— Мистецтво саме здатне збирати докупи потрібних людей у правильну мить — коли здійснюється важлива робота.

— Гадаєте, справа саме в цьому?

— Я знаю.

— Звідки?

— Так було обіцяно.

— Тож ви чекали на мене?

— Так.

— Цікаво. Може, ви мені розкажете трішки більше про це?

— Краще покажу.

— Ви кажете, дещо було обіцяно. Як? І ким?

— Скоро ви про все довідаєтеся.

— І про смерть Джулії?

— Так, і про це також.

— І яким же чином ви пропонуєте мені досягнути осяяння?

Він знову всміхнувся.

— Я лише хочу, щоб ви поглянули на дещо, — відказав він.

— Гаразд. Я готовий. Показуйте.

Віктор кивнув і підвівся.

— Це тут, — пояснив він і рушив до зачинених дверей.

Я підвівся та посунув за ним.

Мелман витягнув з-під футболки ланцюжок і одразу ж зняв його через голову. Саме тоді я й вгледів, що на ньому висить ключ. Художник відімкнув двері.

— Заходьте, — сказав він, прочиняючи двері й відступаючи вбік.

Я зайшов. Кімната була невеличкою і темною. Віктор клацнув вмикачем — і слабке блакитне світло полилося з простого плафона на стелі. Тоді я побачив навпроти себе вікно, усі шибки якого були зафарбовані чорним кольором. Жодних меблів, окрім розкиданих по підлозі там і сям подушок, не було. Частину стіни праворуч від мене вкривало чорне драпірування. Інші стіни були голими.

— Ну, я дивлюся.

Віктор гигикнув.

— Хвилинку, зачекайте хвилинку, — порадив він. — Чи здогадуєтеся ви, що мене найбільше цікавить в окультних мистецтвах?

— Ви кабаліст, — констатував я.

— Так, — визнав він. — А як ви дізналися?

— Люди, що цікавляться східними дисциплінами, — надзвичайно педантичні, — пояснив я. — А кабалісти завжди видаються неохайними.

Він фиркнув.

— Питання лише в тому, що справді важливо для тебе, — зауважив він.

— Точно.

Художник копнув подушку, і вона полетіла в центр кімнати.

— Сідайте, — сказав господар.

— Я постою.

Він знизав плечима.

— Гаразд, — відказав Віктор і почав тихо бурмотіти.

Я чекав. Через деякий час, досі щось примовляючи, Мелман підійшов до чорної штори. Різким, швидким рухом він відкинув її — і я вражено витріщився.

Переді мною постало зображення кабалістичного Дерева Життя, що складалося з десяти сефірот — деякі у вигляді двійників кліпот[15]. Картину було майстерно виконано — і мені стало не по собі, коли я впізнав її. То не була звичайна штука з якогось наркоманського магазинчика, а оригінальна робота. Однак стиль відрізнявся від робіт, що висіли в іншій кімнаті. А втім, він здавався мені знайомим.

Детальніше розглянувши картину, я вже не сумнівався: її створила та сама людина, що й намалювала Козирі, які я знайшов у квартирі Джулії.

Мелман і далі читав своє заклинання, доки я розглядав зображення.

— Це ваша робота? — поцікавився я.

Він не відповів. Натомість наблизився і вказав на третю сефіру, знану як Біна[16]. Я придивився. Здавалося, на ній зображено чарівника перед темним вівтарем і...

Ні! Я не міг у це повірити. Це не може...

Я відчув зв’язок з тією постаттю. Вона була не просто символічною, а реальною, і вона кликала мене. Чарівник ставав більшим, набуваючи водночас тривимірності. Кімната навколо мене почала тьмяніти. Я був майже...

Там.

У тім місці панували сутінки — маленька галявина серед покручених дерев. Світло, що заливало кам’яну плиту переді мною, здавалося майже кривавим. Чарівник, обличчя якого приховували сутана і тінь, маніпулював предметами на камені — його руки рухалися надто швидко, тож встежити за ними я не міг. Звідкілясь продовжував долинати слабкий монотонний спів.

Нарешті чаклун підняв правицею один із предметів і завмер. То був чорний, обсидіановий кинджал. Ліву руку він поклав на вівтар і змів усе з нього на землю.

Тепер він уперше поглянув на мене.

— Підійди, — наказав він.

Я навіть усміхнувся на дурну простоту цієї вимоги.

Та раптом відчув, як ноги супроти моєї волі підкорилися наказу. Я знав: темна тінь наклала на мене закляття.

Тоді я подякував іншому дядькові, який мешкав у найдальшому з можливих світів, — завдяки йому я заговорив на тарі, накладаючи власне закляття.

Пронизливий крик, схожий на хижий клич нічного птаха, розірвав повітря.

Чаклун не втратив концентрації, а мої ноги не звільнилися, проте я зміг випростати перед собою руки. Я підняв їх до потрібного рівня, а коли вони торкнулися переднього краю вівтаря, я допоміг собі закляттям виклику, посилюючи кожен свій механічний, як у робота, крок. Я дозволив ліктям зігнутися.

Чаклун замахнувся клинком і спрямував його на мої пальці, але це вже не мало значення. Доклавши всіх своїх зусиль, я навалився на камінь.

Вівтар упав назад. Чаклун сіпнувся, аби уникнути удару, проте його ногу таки зачепило, а може, й обидві. Щойно він гепнувся на землю, я відчув, як закляття відпускає мене. Я знову міг вільно рухатися, а свідомість стала ясною.

Чоловік притягнув коліна до грудей і покотився по землі, поки я перескакував через зруйнований вівтар і намагався дотягнутися до нього. Перевертаючись, він скотився з невисокого схилу між двома каменями і зник у темному лісі. Я поквапився за ним.

Та щойно я сягнув краю галявини, як побачив очі: сотні диких очей палахкотіли в пітьмі лісу на різних рівнях. Монотонні співи посилилися і наблизилися — здавалося, вони долинають звідкілясь іззаду.

Я швидко озирнувся.

Вівтар досі лежав у руїнах. Позаду нього стояла вбрана в сутану постать, значно більша за попередню. Саме їй належав знайомий чоловічий голос, який виспівував заклинання. На зап’ясті пульсувала Фракір. Я відчув, як на мене знову накладають закляття, однак цього разу був готовий. Я викликав із протилежного боку крижаний вітер, який розвіяв закляття, наче дим. Одяг зашелестів на мені, змінюючи форму та колір. Пурпуровий, сірий... світлі штани і темний плащ, маніжка. Чорні черевики та широкий пасок, за який застромлено цупкі рукавиці-краги. Срібна Фракір, що спліталася в браслет на лівому зап’ястку, стала видимою і засяяла. Я підняв ліву руку, а правицею прикрив очі, щоб захистити їх від яскравого спалаху, який викликав.

— Замовкни, — сказав я. — Ти мене дратуєш.

Спів припинився.

Коли каптур упав назад, я побачив перелякане обличчя Мелмана.

— Гаразд. Тобі потрібен був я — ось я тут, і хай допоможе тобі небо. Ти сказав, що мені все стане зрозуміло. Щось не стало. Поясни.

Я підступив на крок.

— Говори! — гарикнув я. — Можна по-доброму або по-злому. Вибір за тобою. Але ти все одно заговориш.

Він закинув голову назад і заволав:

— Володарю!

— Так, виклич свого володаря, байдуже як, — вів далі я. — Я зачекаю. Він теж мусить відповісти.

Мелман знову закричав, та відповіді не було. Тож він кинувся навтьоки, але я передбачив це, тому промовив закляття виклику. Ліс перетворився в прах ще до того, як Віктор добіг до нього, а потім і попіл здимів, розвіяний вітром, що зірвався там, де мала панувати непорушність. Червоно-сірий буревій оточив галявину, вибудовуючи нездоланну стіну між нею та навколишнім безміром. Ми стояли на острові посеред ночі. Його діаметр сягав кількох сотень метрів, а краї повільно розсипалися.

— Він не прийде, — сказав я, — а ти не підеш звідси. Він не може допомогти тобі. Ніхто не зможе. Це місце повниться вищою магією, а ти поганиш його своєю присутністю. Знаєш, що лежить поза вітрами? Хаос. Я тебе віддам йому просто зараз, якщо не розкажеш мені про Джулію та свого володаря, а також не поясниш, як наважився привести мене сюди.

Віктор відсахнувся від Хаосу і повернувся до мене.

— Забери мене назад до квартири — і я все тобі розкажу, — благав він.

Я похитав головою.

— То убий мене — і не дізнаєшся ніколи.

Я знизав плечима.

— У такому разі ти все розкажеш мені, аби припинити біль. А тоді я віддам тебе Хаосу.

Я рушив до нього.

— Зачекай! — він підняв руку. — Подаруй мені життя за те, що я тобі розповім.

— Я не торгуюсь. Кажи.

Навколо нас завивали вітри, а острівець стискався. З буревію долинали напівзрозумілі голоси, фрагменти, що набували форми. Мелман відскочив від непевного краю.

— Гаразд, — викрикнув він. — Так, Джулія приходила до мене, як я вже й казав, і я навчив її дечого. Не того, що я пояснював би їй рік тому, а дечому зовсім новому, про що я й сам нещодавно дізнався. Мені наказали навчати її у такий спосіб.

— Хто наказав? Назви свого володаря.

Він скривився.

— Він не настільки дурний, аби називати мені своє ім’я, — відказав Мелман. — Так би я міг намагатися якось його контролювати. Як і ти, він не людина, а істота з іншої планети.

— Це він дав тобі зображення Дерева?

Мелман кивнув.

— Так, і саме воно переносило мене до кожної з сефірот. Там діяла магія, де я здобував силу.

— А Козирі? Він і їх створив? Він дав їх тобі, щоби передати Джулії?

— Нічогісінько не знаю про жодні Козирі, — відповів Мелман.

— Ось ці! — закричав я, витягуючи колоду з-під плаща. Виставивши карти, наче віяло фокусника, я підніс їх ближче. Показав йому і дав подивитися кілька секунд — а тоді забрав, перш ніж Мелман зрозумів, що це може бути шляхом до втечі.

— Я ніколи не бачив їх раніше, — заперечив він.

Земля навколо нас і далі розпадалася. Ми підступили ближче до центру.

— Це ти послав тварюку, яка вбила її?

Він гарячково захитав головою.

— Ні. Я знав, що вона помре, адже він казав, що саме її смерть приведе тебе сюди. А ще він казав, що вб’є її звір з Нецах[17] — та я ніколи не бачив його і не брав жодної участі у його викликанні.

— А чому він хотів зустріти мене і привести сюди?

Мелман дико зареготав.

— Чому? — перепитав він. — Звісно, щоб убити тебе. Він сказав, що коли я зможу принести тебе в жертву тут, то отримаю твої сили. Він говорив, що ти — Мерлін, син Пекла і Хаосу, а я стану наймогутнішим магом, якщо вб’ю тебе тут.

Наш світ стиснувся у кращому разі до сотні метрів, а швидкість його руйнування тільки зростала.

— Це правда? — запитав він. — Чи справді я був би переможцем, якби мені все вдалося?

— Сила подібна до грошей, — відказав я. — Зазвичай ти можеш здобути її, якщо маєш достатньо навичок, і це насправді єдине, чого ти хочеш у житті. Але чи зміг би ти здобути силу отак? Гадаю, ні.

— Я кажу про сенс життя, ти ж розумієш?

Я похитав головою.

— Тільки дурень вірить, що життя має лише один сенс, — зауважив я. — Годі про це! Опиши свого володаря.

— Я ніколи не бачив його.

— Що?

— Тобто бачив, але який він має вигляд — не знаю. Він завжди носив каптур і чорний плащ. А ще — рукавиці. Я навіть не знаю, до якої раси він належить.

— Як ви зустрілися?

— Одного дня він з’явився у моїй майстерні. Я озирнувся — а він стоїть. Тоді він запропонував мені силу і пообіцяв багато чого навчити в обмін на послугу.

— Звідки ти знав, що він на таке здатен?

— Він повів мене у подорож по нетутешніх світах.

— Ясно.

Тепер острівець нашого буття був не більшим за велику вітальню. Голоси, якими виспівував вітер, насміхалися, співчували, лякали... Вони були сумними і злими водночас. Довколишні краєвиди постійно змінювалися. Земля безупинно тремтіла, осяяна моторошним світлом. Якась частина мене дуже хотіла вбити Мелмана просто тут і зараз, але якщо насправді це не він завдав шкоди Джулії...

— Твій володар не казав, чому хоче мене вбити? — поцікавився я.

Він облизав губи й зиркнув на наближення Хаосу.

— Він казав, що ти його ворог, — пояснив Віктор, — але ніколи не розповідав, чому. А ще він казав, що це має трапитися сьогодні, бо він хотів, аби це відбулося саме сьогодні.

— Чому сьогодні?

Він ледь усміхнувся.

— Гадаю, тому, що сьогодні — Вальпургієва ніч, — відказав художник. — Хоча сам він про це ніколи не казав.

— Це все? — запитав я. — А він ніколи не згадував, звідки прийшов?

— Якось він говорив про щось схоже на Вежу Чотирьох Світів, і здавалося, що це важливо для нього.

— І ти ніколи не здогадувався, що він просто використовує тебе?

Віктор різко всміхнувся.

— Звісно, він використовував мене, — відповів художник. — Ми всі когось використовуємо. Так влаштований світ. Але він платив за це знаннями та силою. І я гадаю, що його обіцянка ще може бути виконаною.

Здавалося, ніби він дивився кудись позаду мене. Певно, це був найстаріший трюк у світі, але я озирнувся. Там нікого не було. Я відразу повернувся назад, щоб стати обличчям до ворога.

Він уже стискав чорний кинджал. Мабуть, ховав його в рукаві. Мелман кинувся на мене, бурмочучи нові закляття.

Я відступив і закрутив його у своєму плащі. Віктор вивільнився, ступив убік, розвернувся і знову кинувся на мене. Тепер він присів, намагаючись обійти мене. Його вуста досі рухалися. Я вдарив його по тій руці, що тримала ніж, але він устиг відвести її. Тоді я схопив лівий край свого плаща і намотав на руку. Коли художник знову напав, я заблокував удар і схопив його за біцепс. Нахилившись, правицею я взяв його за ліве стегно, а тоді, випроставшись, високо підняв і швиргонув.

Тільки коли я розвернувся, відкинувши суперника, то збагнув, що ж накоїв. Запізно. Зосередивши всю увагу на ворогові, я не стежив за швидким наближенням руйнівних вітрів. Край Хаосу виявився значно ближчим, ніж я гадав раніше, тому Мелману вистачило часу лише на найкоротші із проклять, перш ніж смерть забрала його туди, звідки він більше не зможе заклинати.

Я також вилаявся, адже не сумнівався, що міг би витягнути з нього більше інформації. Тоді я похитав головою у центрі свого світу, що постійно зменшувався.

День ще не добіг кінця, а вже встиг стати найбільш вікопомною Вальпургієвою ніччю в моєму житті.

4

Шлях назад виявився тривалим. Дорогою я переодягнувся. Вихід з лабіринту привів мене до вузької алеї між двома брудними цегляними будинками. Дощило, день хилився до ночі. У світлі одного з нерозбитих ліхтарів я побачив свою машину, припарковану біля басейну. З легким смутком я згадав про сухий одяг у багажнику і попрямував до вивіски «Склади Брута».

В офісі на першому поверсі тьмяно горіла самотня лампочка, що розвіювала загуслий навколо входу морок. Мокрий до рубця та небезпідставно насторожений, я почав підніматися сходами вгору. Коли повернув ручку та штовхнув її, двері прочинилися. Я ввімкнув світло та зайшов, замкнувши за собою двері на ключ.

Побіжно оглянувши приміщення, я зрозумів, що воно закинуте, тож перевдягнувся в чисту сорочку, яку взяв із шафи Мелмана. Штани його були широкі в поясі та й узагалі задовгі на мене. Я переклав Козирі до нагрудної кишені, аби вони не змокли.

Тепер крок номер два. Я заходився систематично обнишпорювати кімнату. Через кілька хвилин у замкнутій шухлядці тумбочки біля ліжка я знайшов окультний щоденник господаря. Він був таким само неохайним, як і решта приміщення, — орфографічні помилки, закреслені слова та плями від пива й кави. Поміж вторинною маячнею у щоденнику були пересічні суб’єктивні нотатки про сни та медитації. Гортаючи сторінки, я шукав місце, де б Мелман описував зустріч зі своїм навчителем. Знайшовши потрібний уривок, я взявся детально його читати. Він був довгим і переважно містив сповнені ентузіазмом вигуки щодо можливостей подарованого Мелману Дерева. Я вирішив відкласти щоденник на потім і вже збирався сховати його, аж раптом, востаннє перегортаючи сторінки, натрапив на короткий вірш. У цих переповнених алюзіями та захватом рядках в стилі Свінберна[18] я звернув увагу на такий уривок: «...тіней Амбера нескінченних підступності пляма торкнулась». Як на мене, забагато алітерацій, але в першу чергу я замислився над закладеною в словах думкою. Вона поновила в мені колишнє відчуття вразливості і змусила пришвидшити обшуки. Раптом єдиним моїм бажанням виявилося вибратися звідси, утекти якнайдалі і подумати.

Більше я не знайшов у кімнаті нічого цікавого. Я вийшов, зібрав купу розкиданих газет, кинув їх у ванну, підпалив і, прочинивши вікно, пішов геть. Після цього у святеє святих Мелмана я зірвав полотно з Деревом Життя і докинув його до полум’я. Я вимкнув світло у ванній, зачинив двері й пішов. Нікудишній із мене вийшов мистецтвознавець.

Я попрямував до купи паперів на книжкових полицях та продовжив свої безрезультатні пошуки там. Коли половину другої стопки вже було проглянуто, задзеленчав телефон.

Світ навколо наче завмер, а думки навпаки — закрутилися зі скаженою швидкістю. Звісно. Сьогодні ж був той день, коли я мав знайти це місце і загинути. Найімовірніше, якби це справді трапилося, то до тепер все мало закінчитися. Отже, телефонувати міг Б, аби дізнатися, чи не час публікувати некрологи. Я обернувся і побачив телефон, що стояв біля зануреної в тінь стіни поряд із входом до спальні. Я миттю зрозумів, що на дзвінок відповім. Підійшовши до апарата, я почекав, доки той продзвенить два чи три рази (десь дванадцять-вісімнадцять секунд), щоб вирішити, відповідати мені глумливим дотепом, образою або погрозою чи ж варто видати себе за Мелмана і дізнатися щось цікаве. Хоча перші варіанти були дуже привабливими, кайфоломна обережність змушувала мене обрати останнє. Я вирішив обмежитися односкладовими словами, прикинувшись, ніби я поранений і не маю чим дихати. Піднявши слухавку, я вже був готовий почути голос Б і визначити, чи я його знаю.

— Так?

— Ну? Справу зроблено? — пролунало запитання.

Клятий займенник. Телефонувала жінка. Неправильна стать, але правильне запитання. Одне з двох. «Непогано», — подумав я.

Я важко зітхнув:

— Ага.

— У чому справа?

— Мене поранено, — кавкнув я.

— Рана серйозна?

— Певно. У мене тут дещо є... Приходь і подивися.

— Що саме? Щось із його речей?

— Ага. Не можу говорити... Голова паморочиться... Приходь.

Я кинув слухавку й усміхнувся. Здається, я дуже гарно зіграв свою роль і мені вдалося її надурити.

Узявши з однієї з тумбочок велику попільничку, я пройшов вітальнею до того крісла, на якому сидів раніше, вмостився і витягнув люльку. Час відпочити, набратися терпіння та трохи поміркувати.

За якусь мить я відчув знайоме, мало не електричне поколювання. Я відразу скочив на ноги і, вкотре лаючи себе за тупість, так швидко схопив попільничку, що бички залітали навколо мене, наче кулі. Я почав дико роззиратися кімнатою.

Там! Перед червоними завісами біля піаніно. Набуває форми...

Я почекав, доки обриси набудуть чіткості, і з усієї сили швиргонув попільничку.

Через секунду жінка вже була в кімнаті — висока, темноока, з коричнево-рудим волоссям. Вона тримала у руках щось дуже схоже на автоматичний пістолет 38 калібру.

Попільничка влучила їй у живіт, і жінка зі стогоном зігнулася навпіл.

Я опинився поряд раніше, ніж вона змогла випростатися.

Вирвавши пістолет, я жбурнув його через усю кімнату. Тоді схопив жінку за зап’ястя, розвернув її і з силою посадив у найближче крісло. У лівій руці вона досі стискала Козир. Я і його висмикнув. На ньому було зображено цю квартиру, а сам малюнок було виконано у тому ж стилі, що й Дерево та карти в моїй кишені.

— Хто ти? — гарикнув я.

— Джасра, — процідила у відповідь жінка, — покійнику!

Вона широко розкрила рот, а її голова опустилася вперед. Я відчув вологий дотик її губ до внутрішнього боку лівої руки, якою притискав зап’ястя жінки до бильця крісла. Майже миттєво мене пронизав жахливий біль. Це не було схоже на укус. Здавалося, вона загнала у мою плоть розжарений цвях.

Я відпустив її зап’ястя і відсмикнув руку. Рух виявився, на диво, повільним та кволим. Холодне поколювання промчало від плеча до пучок пальців. Рука безвільно впала і наче вже й не належала мені. Джасра невимушено вивільнилася з моїх лабетів, посміхнулася і ледь відчутно штовхнула мене пальцями в груди.

Я впав назад, адже відчував дивну слабкість і не міг контролювати власних рухів. Упавши, я не відчув болю, але щоб повернути голову і побачити, як Джасра зводиться на ноги, я мав докласти значних зусиль.

— Насолоджуйся, — виголосила вона. — Коли ти прокинешся, решта твого короткого життя буде сповнена болем.

Джасра зникла з мого поля зору, а за секунду я почув, як вона підняла телефонну слухавку.

Я не сумнівався, що жінка телефонує Б, і вірив у щойно сказане нею.

Принаймні я зустрінуся з таємничим художником...

Художник! Я порухав пальцями правої руки. Вони ще слухались мене, хоча і дуже повільно. Напруживши кожну частинку своєї волі та тіла, я повернув собі контроль над ними і підняв руку до грудей. Рухалася вона повільними ривками. Тоді я перевернувся на лівий бік, заступаючи спиною свої дії від жінки.

Мої руки тремтіли і, схоже, рухалися ще повільніше, ніж коли піднімалися до грудей. Минули століття, перш ніж я торкнувся країв цупких картонок. Нарешті я витягнув якусь карту та примудрився підняти її достатньо високо, щоб роздивитися. Щоправда, у мене запаморочилося в голові і зір погіршав. Я не мав певності, чи зможу здійснити перехід. Я чув, як неподалік від мене Джасра з кимось говорить, але розібрати слова мені було не до снаги.

Я зосередив усю свою увагу на карті. Там був сфінкс, що влігся на блакитному кам’яному виступі. Я потягнувся до нього. Нічого. Неначе вата й надалі обгортала розум. Я напружив останні рештки свідомості для ще однієї спроби.

Відчув знайомий холод і, здається, побачив, як сфінкс на виступі ворухнувся. Я пірнув назустріч чорній хвилі, що неслася вгору.

На цьому все завершилося.

Отямлювався я повільно. Свідомість поступово поверталася, але кінцівки досі були налиті свинцем, а зір — затуманеним. Жало тієї панни точно містило в собі нейротропний токсин. Я спробував поворушити пальцями рук та ніг, але не був упевнений, чи мені це вдалося. Тоді я напружився і глибоко вдихнув. Принаймні таке мені було до снаги.

Через певний час я почув щось схоже на рев. Трохи згодом шумовиння вщухло, і я збагнув, що це гупала у вухах моя власна кров. Потім почув, як стукає серце. Повернувся зір. Позбавлені форми світло та темрява обернулися на пісок та скелі. Усім тілом я відчув холод, задрижав і лиш тоді збагнув, що можу рухатися. Я почувався надто виснаженим, тому завмер. Хоча б на трохи.

Дивні звуки (шурхіт та ворушіння) долинали звідкілясь спереду і згори. Також я вловив незвичний аромат.

— То ти вже прокинувся? — слова прийшли з того боку, де було ворушіння.

Зрозумівши, що в такому стані ствердно відповісти на запитання мені не до снаги, я вирішив промовчати. Чекав, поки ще трохи життя не затече назад у мої кінцівки.

— Мені справді хотілося б, аби ти дав знати, чуєш мене чи ні, — знову пролунав той самий голос. — Було б непогано перейти до справи.

Моя допитливість переважила обережність, тож я підвів голову.

— Нарешті! Я так і знав!

Наді мною на синьо-сірому виступі примостився сфінкс, також синій і з левиним тілом, великими пір’їстими крилами, щільно притиснутими до боків, та обличчям невизначеної статі, що дивилося на мене. Істота облизнула губи і показала ряд страшних зубів.

— Перейти до якої справи? — поцікавився я і зробив, повільно сідаючи, кілька вдихів.

— Загадувати загадки, — відповів звір. — Те, що я люблю робити найбільше.

— Краще ми це перенесемо на пізніше, — сказав я, чекаючи, доки минуть судоми в руках та ногах.

— Даруй, але я змушений наполягти.

Я потер вколоте передпліччя і зиркнув на створіння. Майже всі відомі мені історії про сфінксів передбачали пожирання людей, що не змогли правильно відповісти на поставлені запитання. Я похитав головою.

— Я не хочу грати в твою гру.

— Тоді це технічний програш, — відповів сфінкс, і його плечові м’язи напружилися.

— Зажди! — вигукнув я, піднімаючи руку. — Дай мені кілька хвилин перепочити, може, тоді я відповім інакше.

Сфінкс умостився на місце і сказав:

— Добре. Тоді гратимемо за всіма правилами. Маєш п’ять хвилин. Дай мені знати, коли будеш готовий.

Я зіп’явся на ноги, порозмахував руками і потягнувся. Займаючись цим, я швидко оглянув місцину. Ми знаходилися у піщаному пересохлому річищі, по якому то там, то сям було розкидано жовтогарячі, сірі та сині камені. Кам’яна стіна, на виступі якої застиг сфінкс, круто піднімалася переді мною вгору приблизно на двадцять п’ять футів; інша стіна такої ж висоти знаходилася позаду мене. Праворуч звивався крутий яр, а от ліворуч місцевість була пологішою. У тріщинах та розломах стриміли якісь бур’яни. Поступово западали сутінки. Небо було світло-жовтим, а сонця ніде не було видно. Я чув далеке завивання вітру, але не відчував його. Тут було зимнувато, але не холодно.

Неподалік від себе я побачив камінь завбільшки з гантелю. Два короткі кроки — я досі продовжував розмахувати руками та потягуватися, — і він опинився біля моєї правої ноги.

Сфінкс прочистив горлянку.

— Ти готовий? — запитав він.

— Ні, — відповів я. — Але певен, що тебе це не зупинить.

— Маєш рацію.

У мене виникло непереборне бажання позіхнути — я так і зробив.

— Схоже, тобі бракує належного настрою, — зауважила істота. — Але я все одно починаю: Полум’ям здіймаюсь я із землі. Вітер шарпає мене, а вода батожить. Скоро я наглядатиму за всіма речами.

Я чекав. Минула хвилина.

— Ну? — зрештою запитав сфінкс.

— Що «ну»?

— Ти маєш відповідь?

— На що?

— На загадку, звісно ж!

— Я чекаю. Тут немає запитання, лише низка тверджень. Я не можу відповісти на запитання, якщо не знаю, про що воно.

— Це давня шанована форма загадки. Запитання зумовлюється контекстом. Очевидно, що воно таке: «Що я?»

— З таким же успіхом питання могло б бути: «Хто похований у мавзолеї Ґранта?» Але гаразд. Що це таке? Звісно ж, фенікс — він гніздиться на землі, здіймається в небо з язиками полум’я, летить крізь повітря та хмари до далеких висот...

— Неправильно.

Посмішка істоти стала блякнути.

— Стривай, — сказав я. — Відповідь не неправильна. Вона підходить. Можливо, це не та відповідь, яку ти хотів почути, але вона задовольняє всі вимоги.

Звір похитав головою.

— Це я уповноважений визначати правильність відповідей. Вирішую тільки я.

— Тоді ти ошуканець.

— Я не такий!

— Я випив пів фляги. Вона наполовину повна чи наполовину порожня?

— І те, й інше.

— Правильно. Тут так само. Якщо підходить більше, ніж одна відповідь, ти повинен враховувати їх усі. Це як з хвилями й часточками[19].

— Мене такий підхід не влаштовує, — виголосив сфінкс. — Це відкриває двері для двозначностей. Так можна зіпсувати загадки.

— Я в цьому не винен, — відповів я, стискаючи та розтискаючи кулаки.

— Однак ти порушив справді цікаве питання.

Я рішуче закивав головою.

— Але правильною має бути лише одна відповідь.

Я знизав плечима.

— Ми живемо далеко не в ідеальному світі, — виголосив я.

— Гм.

— Можемо сказати, що все завершилося нічиєю, — запропонував я. — Ніхто не виграв, і ніхто не програв.

— Мені це видається естетично неприємним.

— А у багатьох інших іграх такий результат вважають прийнятним.

— А ще я доволі голодний.

— Ось правда і випливла на чисту воду.

— Проте я не хочу бути безчесним. Я служу правді на свій манір. Згадавши про нічию, ти підказав мені можливі шляхи до розв’язання нашої проблеми.

— Добре. Радий, що ти розумієш...

— Хай буде додатковий матч. Загадай мені свою загадку.

— Це якось по-дурному, — відповів я. — Я не знаю жодних загадок.

— Тоді раджу хутко придумати одну. Бо це єдиний для нас спосіб зійти з мертвої точки. Інакше я оголошу, що ти програв.

Я помахав руками і зробив кілька глибоких присідань. Усе тіло неначе палало вогнем. А ще я відчував, як до мене повертається сила.

— Добре, — сказав я. — Добре. Зажди хвильку.

Що за чорт...

— Що це — зелене, а потім червоне і все кружляє, кружляє, кружляє?

Сфінкс двічі блимнув і насупив брови. Я витратив цей час на кілька додаткових вдихів, а ще побігав на місці. Полум’я вщухало, голова проясніла, а пульс вирівнявся...

— Отже? — сказав я за кілька хвилин.

— Я думаю.

— Можеш не поспішати.

Я трохи побоксував з тінню. Виконав кілька статистичних обчислень. На той час небо вже потемнішало і праворуч від мене замиготіло кілька зірок.

— Ем-м, не хотілося б тебе квапити, — сказав я. — Але...

Сфінкс фиркнув.

— Я ще думаю.

— Може, нам варто встановити обмеження по часу?

— Я вже скоро.

— Не заперечуватимеш, якщо я відпочину?

— Вперед.

Я витягнувся на піску, заплющив очі і, перш ніж заснути, пошепки наказав Фракір охороняти мене.

* * *

Прокинувся я від холоду, світла, що било в очі, та вітру, який дмухав в обличчя. Мені знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти — уже ранок. По ліву руку від мене небо світліло, а по праву тьмяніли зорі. Мене мучила спрага. А ще голод.

Я потер очі. Зіп’явся на ноги. Знайшов гребінець, провів ним по волоссю і глянув на сфінкса.

— ...кружляє, кружляє, кружляє, — бурмотів він.

Я прочистив горлянку. Жодної реакції. Звір дивився повз мене. Я замислився, чи зможу непомітно змитися...

Ні. Пильний погляд ковзнув на мене.

— Доброго ранку, — весело сказав я.

Сфінкс коротко скрипнув зубами.

— Гаразд, — сказав я, — ти думав значно довше за мене. Якщо ти й досі нічого не придумав, я не бачу потреби грати далі.

— Мені не до вподоби твоя загадка, — зрештою вимовив сфінкс.

— Мені шкода.

— Яка відповідь?

— Ти здаєшся?

— Я мушу. Яка відповідь?

— Зажди, — сказав я, піднявши руку. — Подібне треба робити у належному порядку. Спершу скажи відповідь на своє запитання, а тоді я повідомлю відгадку на своє.

Істота кивнула.

— Здається, це справедливо. Згода. Вежа Чотирьох Світів.

— Що?

— Відповідь. Вежа Чотирьох Світів.

Я згадав Мелманові слова.

— Чому? — запитав я.

— Вона стоїть на перетині світів чотирьох стихій, полум’ям здіймається вона із землі, вітер її шарпає, а вода батожить.

— А як щодо того, ніби вона наглядатиме над усіма речами?

— Це може стосуватися як краєвиду, що відкривається з неї, так й імперіалістичних задумів її господаря. Або це і про те, і про інше.

— Якого ще господаря?

— Не знаю. Ця інформація не є необхідною для відповіді.

— А все ж, звідки ти дізнався про цю загадку?

— Від мандрівника, кілька місяців тому.

— Чому з усіх відомих тобі загадок ти обрав саме цю?

— Я застряг з нею, отже, вона гарна.

— Що сталося з мандрівником?

— Він пішов своїм шляхом нез’їдений. Він розгадав мою загадку.

— У нього було ім’я?

— Він не назвався.

— Опиши мені його, будь ласка.

— Не можу. Він був добре закутаним.

— І він більше нічого не казав про Вежу Чотирьох Світів?

— Ні.

— Гаразд, — кивнув я. — Гадаю, я піду звідси, наслідуючи його.

Я повернувся і зібрався йти до схилу праворуч від мене.

— Зажди!

— Що? — запитав я.

— Твоя загадка, — наголосив сфінкс. — Я сказав відгадку до своєї. Тепер твоя черга розказати мені, що це: зелене та червоне і все кружляє, кружляє, кружляє?

Я зиркнув вниз і оглянув землю. О, так, він тут — мій камінь у формі гантелі. Я зробив кілька кроків і став біля нього.

— Жаба в «Квізінарті»[20].

— Що?

М’язи на плечах сфінкса напружилися, щілинки очей звузилися, а назовні вилізло безліч зубів. Я промовив кілька слів до Фракір і відчув, як вона заворушилася, коли я присів і схопився правицею за камінь.

— Ось така відповідь, — підвівся я. — Одна з тих візуальних штук...

— Це погана загадка, — виголосив сфінкс.

Вказівним пальцем лівої руки я зробив у повітрі перед собою два швидкі рухи.

— Що ти робиш? — запитала істота.

— Креслю лінії від твоїх вух до твоїх очей, — сказав я. Тієї ж миті Фракір стала видимою і, ковзнувши з лівого зап’ястя на долоню, обвилася навколо пальців. Погляд сфінкса метнувся до неї. Я підняв камінь на висоту правого плеча. Один кінець Фракір вивільнився і повис, звиваючись на моїй випростаній руці. Вона стала яскравішати, а тоді засяяла, наче розжарений срібний дріт.

— Сподіваюся, нашу суперечку вирішено внічию, — сказав я. — Як ти гадаєш?

Сфінкс облизав губи.

— Так, — зітхаючи, зрештою вимовив він. — Здається, ти маєш рацію.

— Тоді бажаю тобі гарного дня.

— Дякую. Шкода. Добре. Гарного дня. Але перш ніж ти підеш, можна дізнатися твоє ім’я — для протоколу?

— Чому б ні? Я Мерлін із Хаосу.

— Он як, — кивнув звір. — Тоді хтось прийде помститися тобі.

— Таке можливо.

— Тоді нічия й справді найкращий вихід. Іди.

Я доволі довго задкував, а тоді, повернувшись, поліз схилом, що лежав праворуч. Я лишався насторожі, аж доки не виліз звідти. Ніхто мене не переслідував.

Я побіг, страждаючи від голоду та спраги. Схоже було, що в цій спустошеній кам’янистій місцині під лимонним небом я навряд чи знайду сніданок. Фракір зсунулася назад і зникла. Рухаючись від світанкової зорі аж дотепер, я захекався.

Вітер у волоссі, пилюка в очах... Я посунув до купи каменюк і пронісся крізь них. Через тіні, які вони відкидали, небо наді мною стало зеленим. Зрештою я опинився в долині. Далеко попереду щось спалахувало, а ліворуч від мене пливло кілька хмар.

Тримаючи рівний темп, я дістався до невеличкого пагорба, виліз на нього і спустився з протилежного боку, що де-не-де заріс травою. Неподалік виднівся гайок, де верхівки дерев нагадували розпатлане волосся... Я повернув до них, налякавши маленьке пухнасте руде звіреня, що, вибігши мені навперейми, кинулося кудись ліворуч. За мить у тому самому напрямку пурхнула якась темна пташка. Я біг далі, а небо темнішало й темнішало.

Зелене небо й товщ зеленої трави... Вряди-годи налітають важкі пориви вітру... Дерева вже близько... З їхніх гілок лине спів... а хмари котяться далі...

Втома полишала мої м’язи, поверталася знайома легкість... Я пробіг повз перше дерево, наступаючи на довге опале листя... Пробіг між стовбурами з кошлатою корою... Дорога, якою я біг, перетворилася на добре витоптану стежку, вкриту дивними слідами... Вона йшла вниз, звивалася, розширювалася і знову звужувалася... Земля з обох боків від мене піднімалася... Дерева басили, наче віолончелі... Небо кольору рябої бірюзи клаптями виднілося крізь листя... Стрічки хмар лилися вперед, наче срібні ріки... Маленькі острівці блакитних квітів зринали на довколишніх схилах... Хмари обабіч мене росли все вище і вище... Шлях було вистелено каменями... Я біг далі...

Моя дорога розширювалася і розширювалася, поступово спускаючись униз... Ще до того, як я побачив чи почув воду, я унюхав її... Тепер обережно, повз камені... А тут трохи повільніше... Я озирнувся і побачив струмок з високими кам’яними берегами і метром чи двома берегової лінії перед узвишшям...

Повільніше, повз булькотливий та блискучий потік... уздовж його вигинів... Дуги, звивини, дерева високо над головою, оголені корені в стіні праворуч від мене, сіро-жовті завали вздовж шаруватого підніжжя...

Шельф розширюється, а стіни нижчають... Безмір піску та кілька каменів під ногами... Усе нижче і нижче... стіна на рівні голови, на рівні плеча... ще один вигин та поступовий спуск униз... стіна по пояс... Дерева з зеленим листям довкола, синє небо над головою, протоптана стежка праворуч від мене... Я дряпаюся схилом, іду ним...

Дерева та кущі. Пташки співають, дме холодний вітер... Я вдихаю повітря, пришвидшую крок... Переходжу кладку, кроки відлунюють у повітрі, струмок впадає до закритої від моїх очей річки, зарослі мохом каменюки поряд... Низенька кам’яна стіна праворуч від мене... Сліди від фургонів на дорозі попереду...

Польові квіти зусібіч... Луна розносить віддалений сміх... Іржання коня... Скрип возу... Поворот ліворуч... Дорога стає ширшою... Тіні та сонячне світло... тіні та сонячне світло... Строката строкатість... Річка ліворуч розростається і виблискує... Дим над наступним пагорбом...

Наближаючись до вершини, я сповільнився. Виліз нагору, обтрусив одяг, пригладив волосся. Кінцівки тремтять, легені качають повітря, смужки поту охолоджують тіло. Я випльовую пісок. Справа і знизу від мене — сільський шинок; кілька столів на широкому, грубо витесаному ґанку перед річкою; ще кілька — в саду поряд. Бувай, теперішній часе. Я прийшов.

Я спустився вниз, знайшов біля дальньої стіни будинку водяну колонку, вмив обличчя та руки. Ліве передпліччя досі боліло і трохи набрякло там, де мене вкусила Джасра. Я пройшов на ґанок і, махнувши офіціантці всередині будівлі, вмостився за одним зі столиків. Трохи згодом шинкарка принесла мені кашу, сосиски, яйця, суничне варення та чай. Я швидко все з’їв і замовив те саме ще раз. На другому колі до мене повернулося відчуття реальності, і я став смакувати їжею, милуючись річкою.

Як дивно все повернулося. Я прагнув спокійної мандрівки, такої собі лінивої відпустки, тепер, коли мою роботу завершено. На заваді стояли лише дрібні негаразди з Б. Я був певен, що дуже швидко з усім упораюся. Але тепер я посеред чогось мені незрозумілого, небезпечного та гротескного. Поки я сьорбав чай і грівся в теплі дня, мене заколисувало скороминуще відчуття спокою. Я розумів, що це ненадовго. Нема мені спокою ані серед дерев, ані іншого безпечного місця, поки цю справу не вирішено. Прокручуючи в пам’яті минулі події, я збагнув, що в доланні проблеми не можу більше покладатися винятково на власну реакцію. Час скласти план.

Визначення особи Б та його усунення перебували на вершині переліку того, що треба дізнатися і зробити. Вище стояло тільки визначення мотивів Б. Припущення, буцімто я маю справу зі звичайнісіньким психопатом, відкинуто. Б був надто добре організованим, а ще проявив деякі абсолютно незвичні здібності. Я почав відшукувати кандидатів, порпаючись у своєму минулому. І хоч я знав багатьох, хто міг би влаштувати подібне, жоден з цих людей не був так вороже налаштованим проти мене. Хоч Амбер і згадувався в дивному щоденнику Мелмана. Теоретично цей нюанс перетворював мою проблему на справу всієї родини, що, певно, мало б змусити мене повідомити родичам. Але це означало б, що я прошу про допомогу, здаюся, кажу, що не можу дати ради власним негараздам. Загроза моєму життю — моя справа, Джулія — моя справа. Помста за неї також стосується тільки мене. Отже, потрібно ще подумати.

Колесо-Привид?

Я покрутив цю думку туди-сюди, відкинув і знову повернувся до неї. Колесо-Привид... Ні. Воно невипробуване. Досі в розробці. Єдина причина, чому я про нього згадав, — це те, що Привид був для мене своєрідним домашнім улюбленцем, моїм головним досягненням у житті, моїм сюрпризом для решти. Я просто шукав легкого способу вирішення проблеми. Мені ще треба буде перевірити купу інформації. Після всього цього я, звісно ж, повернуся до нього.

Колесо-Привид...

Саме зараз мені й потрібна додаткова інформація. У мене є карти і щоденник. Відтоді, як один із Козирів виявився чимось на кшталт пастки, мені більше не хотілося з ними бавитися. Невдовзі я уважніше роздивлюся щоденник, але, на перший погляд, він був надто суб’єктивним і не зміг би мені сильно допомогти. Я вирішив, що варто знову повернутися до Мелмана і все перевірити ще раз. Раптом я щось там пропустив? Потім мені потрібно буде знайти Люка. Може, він мені розкаже щось, хай навіть трохи, що може виявитися цінним для мене. Так...

Я зітхнув і потягнувся. Не зводячи очей із річки, допив свій чай. Провів Фракір над жменею грошей, вибрав достатньо змінених монет належної чеканки і заплатив за обід. Після цього я знову вийшов на дорогу. Час повертатися.

5

У світлі пізнього пообіддя, пробігаючи вулицею, я спинився біля своєї машини. Мені ледве вдалося її упізнати. Автомобіль вкривали пил, попіл і водяні патьоки. То скільки ж мене не було? Я не намагався вирахувати часового коефіцієнта між там і тут, але машина мала такий вигляд, неначе вона простояла під відкритим небом понад місяць. Проте вона видавалася неушкодженою. Її не розтрощили і...

Я перевів погляд з капота вгору. Будівлі, де розташовувалася компанія «Склади Брута» і мешкав покійний Віктор Мелман, більше не існувало. На розі височів тільки обгорілий і зруйнований каркас споруди. Вціліли ще дві стіни. Я попрямував туди.

Наближаючись, я розглядав те, що лишилося. Обвуглені рештки будівлі — остиглі та непорушні. Сірі смуги та напівпрозорі кола кіптяви свідчили, що вода, яку вилили пожежники, уже встигла випаруватися. Запах попелу здавався слабким.

«Невже це я розпочав пожежу, з того вогника у ванній?» — запитував себе. Але ж моє полум’я було маленьким і мало чіткі межі. Жодних ознак поширення також не спостерігалося.

Доки я розглядав руїни, повз мене прошмигнув хлопчисько на зеленому велосипеді. За кілька хвилин він повернувся і зупинився за десять футів від мене. На вигляд йому було років десять.

— Я бачив це, — заявив він. — Я бачив, як воно горіло.

— А коли це трапилося? — запитав я.

— Три дні тому.

— Чи відомо, як почалася пожежа?

— Щось на складі, щось легко...

— Легкозаймисте?

— Ага, — погодився він і беззубо всміхнувся. — Певно, підпал. Щось там зі страхуванням.

— Справді?

— Угу. Тато казав, що справи у них, певно, йшли кепсько.

— Таке часто трапляється, — мовив я на те. — Чи ніхто не постраждав від пожежі?

— Кажуть, що художник, який мешкав нагорі, засмажився живцем, бо ніхто його не може знайти. Але й кісток нема. Гарна видалася пожежа. Довго горіла.

— А це трапилося вдень чи вночі?

— Уночі. Я дивився звідтіля, — він вказав назад через дорогу — у напрямку, звідки я прийшов. — Багацько води вилити довелося.

— А ти не бачив, щоб хтось вибігав з будівлі?

— Ні, — відказав малий. — Я почав дивитися вже після того, як вона добряче вигоріла.

Я кивнув і повернувся до машини.

— Як гадаєте, у тій пожежі набої вибухнули б, правда? — запитав він.

— Так, — відказав я.

— Але цього не трапилося.

Я розвернувся.

— Що ти маєш на увазі?

Він уже порпався в кишені.

— Ми з друзями гралися тут учора, — пояснив він, — і знайшли жменьку патронів.

Він розкрив долоню і показав кілька металевих предметів. Коли я рушив до нього, хлопчик присів навпочіпки й поклав один із набоїв на тротуар. Раптом він простягнув руку, схопив найближчу каменюку та замахнувся.

— Ні! — заволав я.

Каменюка вдарила гільзу, але нічого не трапилося.

— Ти ж міг так поранитися... — почав я, але він мене перервав.

— Та нє. Це гівно нізащо не вибухне. Ту рожеву штуку навіть підпалити неможливо. Маєте сірник?

— Рожева штука? — перепитав я, коли хлопчик забрав камінця, демонструючи розбиту гільзу й тоненький потічок рожевого порошку.

— Ось це, — вказав він. — Дивно, правда? Я гадав, що порох — сірий.

Я став навколішки і доторкнувся до речовини. Розтер її між пальцями. Понюхав. Навіть скуштував. Але не міг сказати, що це в біса таке.

— Гадки не маю, — відказав малому. — Навіть не горить, кажеш?

— Нєа. Ми насипали трохи на газетку і підпалили. Воно розплавилося та витекло, ось і все.

— А маєш кілька запасних?

— Ну... так.

— Я дам тобі за них бакс, — запропонував я.

Він знову вищирився беззубим ротом, щойно його рука зникла в кишені джинсів. Я прогнав Фракір по дріб’язку з усіляких Тіней і витягнув з купи долар. Забравши гроші, малий дав мені два посмуговані сажею патрони калібру .30-30[21].

— Дякую, — сказав він.

— Прошу. Тут є ще щось цікаве?

— Нєа. Решта — тільки попіл.

* * *

Я сів у машину і поїхав. Відігнав її до першої ж автомийки, адже двірники тільки розвозили бруд по вітровому склу. Доки гумові мацаки тягнулися до мене крізь море піни, я перевірив, чи лишилася в мене коробка з сірниками, яку дав Люк. Лишилася. Добре. Я бачив на вулиці таксофон.

— Вітаю. Мотель «Нью-Лайн», — відповів молодий чоловічий голос.

— Кілька днів тому у вас зупинявся Лукас Рейнард, — сказав я. — Хочу дізнатися, чи не залишав він для мене повідомлення. Мене звати Мерль Корі.

— Хвилинку, — пауза. Шурхіт. А тоді: — Так, лишав.

— Про що там ідеться?

— Це запечатаний конверт. Мені б не хотілося...

— Гаразд, я заїду.

Я знайшов власника голосу за столом у вестибюлі. Представився і попросив конверт. Адміністратор, худорлявий блондин з колючими вусами, з хвильку дивився на мене, а тоді мовив:

— Ви побачитеся з містером Рейнардом?

— Так.

Він відкрив шухлядку і витягнув маленький, але пухкий коричневий конверт. На ньому було зазначено ім’я Люка і номер його кімнати.

— Він не залишив нам адреси, — пояснив адміністратор, відкриваючи конверт. — Прибиральниця знайшла цей перстень на поличці у ванній, коли він уже виїхав. Передасте йому?

— Звісно, — відказав я, взявши перстень.

Я вмостився ліворуч, у зоні відпочинку. Перстень, прикрашений синім каменем, виблискував рожевим золотом. Я не міг пригадати, чи бачив його на руці Люка. Я вирішив поносити перстень, доки не віддам його Люку, тож надів прикрасу на підмізинний палець лівої руки — вона бездоганно сіла.

Я розгорнув лист, написаний на готельному бланку, і прочитав:

Мерлю,

Прикро, що не вдалося повечеряти. Я чекав.

Сподіваюся, все гаразд. Зранку я їду до Альбукерке.

Лишуся там на три дні. Потім до Санта-Фе ще на три.

В обох містах зупинятимуся у «Гілтоні». Хотів би про дещо з тобою поговорити. Будь ласка, вийди на зв’язок.

Люк.

Гм. Я зателефонував своєму турагенту і дізнався, що зможу сісти на післяобідній літак до Альбукерке, якщо покваплюся. Оскільки мене цікавила розмова віч-на-віч, а не телефонний дзвінок, я віддавав перевагу цій ідеї. Зупинився біля агентства, забрав квиток, розрахувався за нього готівкою, поїхав до аеропорту, де припаркував машину і подумки попрощався з нею. Навряд чи ми ще колись побачимося. Зваживши у руці рюкзак, я попростував до термінала.

Переліт минув легко й м’яко. Дивлячись, як зникає земля піді мною, я знав, що певний етап мого життя підійшов до завершення. Як і багато чого іншого, він виявився зовсім не таким, як мені хотілося б. Я гадав, що або швиденько владнаю справу з Б, або взагалі забуду про неї. Потім я планував навідати людей, яких давно хотів побачити, і побувати в кількох цікавих місцях. Після цього я мав помандрувати крізь Тінь, щоб запустити фінальну перевірку Колеса-Привида, і вирушити до приємнішого полюса свого буття. Але тепер мої пріоритети змінилися: все тому, що Б і смерть Джулії якось пов’язані між собою, а ще тому, що звідкілясь із Тіні втрутилася сила, якої я не розумів.

Остання думка найбільше ятрила мені душу. Невже я копав собі могилу і наражав друзів та родичів на небезпеку винятково через власну пиху? Мені хотілося владнати все самостійно, та чим більше я міркував, тим більше вражався силам, з якими зіткнувся, і переймався через брак знань про Б. Нечесно приховувати інформацію від інших — особливо якщо вони також у небезпеці. Та мені б хотілося розібратися з усім самостійно і вручити розгадку як подарунок. Можливо, я так і зроблю, але...

Дідько. Я мав розповісти їм. Якщо Б дістанеться до мене, а тоді переорієнтується на рідню, то її потрібно попередити. І хоча це мені абсолютно не подобалося, та сказати це я мусив.

Я нахилився вперед, і моя рука зависла над рюкзаком під сидінням переді мною. Я вирішив, що шкоди не буде, якщо я зв’яжуся з ними після розмови з Люком. Я ж тепер не в місті, тому, можливо, небезпека мені не загрожує. Існувала ймовірність отримати підказку чи дві від Люка. Якщо вже розповідатиму їм цю історію, то варто знати якомога більше. Можна трішки й зачекати.

Я зітхнув. Замовив у стюардеси чогось випити. Машиною дорога до Альбукерке зайняла б надто багато часу. Не вдалося б і рушити навпростець через Тінь, адже я не бував у тому місці раніше, а тому просто не зміг би його знайти. Прикро. Мені б там знадобилася машина, бо Люк, напевно, уже в Санта-Фе.

Зробивши кілька ковтків, я поглянув на обриси хмар. Їхні силуети цілком відповідали моєму настрою, тому я просто дістав книжку та занурився в читання, аж доки літак не пішов на зниження. Коли я знову зиркнув в ілюмінатор, краєвид обмежували гірські хребти. Тріскучий голос запевнив мене, що погода приємна. Я подумав про батька.

* * *

Я вийшов з термінала, проминув подарункову крамницю, переповнену індіанськими прикрасами, мексиканськими горщиками та яскравими сувенірами, знайшов телефон і зв’язався з місцевою філією «Гілтона». Дізнався, що Люк уже виписався звідти. Тоді я зателефонував до «Гілтона» в Санта-Фе — там друзяка вже зареєструвався. Але коли адміністратор набрав його для мене, старого знайомця не було в номері. Потім я забронював кімнату для себе і повісив слухавку. Жінка за інформаційною стійкою повідомила, що за пів години я можу сісти на автобус до Санта-Фе, і відправила мене в напрямку каси — купити квиток. Я десь читав, що Санта-Фе — одна з небагатьох столиць штатів, де нема великого аеропорту.

Доки ми прямували на північ по трасі 1-25, десь поміж видовжених тіней неподалік від гір Сандія[22], Фракір ледь стиснула моє зап’ястя, а потім за мить відпустила. Знову. І ще раз. Я швидко роззирнувся невеличким автобусом, вишукуючи джерело потенційної небезпеки, про яке мене щойно було попереджено.

Я сидів у задній частині автобуса. Попереду вмостилася пара середнього віку, яка розмовляла з техаським акцентом. Вбрання цих людей рясніло величезною кількістю срібних прикрас із бірюзою. Посередині розташувалися три літні пані, які теревенили про нью-йоркські справи. По інший бік проходу сиділа молода пара, яку не цікавив ніхто, крім них самих; двоє юнаків з тенісними ракетками сиділи по діагоналі позаду від закоханих, базікаючи про коледж; позаду розташувалася черниця, яка читала. Я знову визирнув у вікно, але ні на дорозі, ні на узбіччі нічого особливо загрозливого не помітив. А привертати до себе увагу, неминучу при застосуванні будь-якого методу сканування простору, мені не хотілося.

Тож я промовив єдине слово на тарі й потер зап’ястя. Попередження припинилися. І хоча решта мандрівки минула без жодних пригод, поведінка Фракір непокоїла мене. Та я знав, що іноді трапляється й хибна тривога, закладена в саму суть нервової системи. Я дивився на червоний глинистий сланець, на червоно-жовті смуги землі обабіч нього, на мости понад ярами, далекі гори й близькі схили, поцятковані їстівними соснами, — і міркував. Б? Невже Б десь тут, причаївся, спостерігає і вичікує? А якщо й так, то чому? Чи не могли б ми просто посидіти за келихом пива й обговорити проблему? Певно, це ґрунтується на якомусь непорозумінні.

Я, звісно, підозрював, що справа зовсім не в непорозумінні. Але було б значно комфортніше просто знати, що відбувається, навіть якщо не можна всього й одразу владнати. Я б навіть за пиво заплатив.

Світло призахідного сонця злилося з яскравими спалахами на снігових вершинах Санґре-де-Крісто[23], коли ми в’їхали до міста. Тіні ковзали сіро-зеленими схилами. Більшість будинків були вкриті штукатуркою. Коли я вийшов з автобуса перед готелем «Гілтон», то здавалося, що температура впала градусів на десять порівняно з Альбукерке. А втім, я ж піднявся на дві тисячі футів та на годину і ще п’ятнадцять хвилин наблизився до вечора.

Я зареєструвався і знайшов свій номер. Спробував зателефонувати Люку, але відповіді не було. Узяв душ і переодягнувся у змінне вбрання. Ще раз зателефонував до кімнати друга, але без відповіді. Я зголоднів і сподівався повечеряти з Люком.

Відшукавши бар, я вирішив пожлуктити трохи пива, а потім знову спробувати зв’язатися з Люком. Сподіваюся, нічого романтичного на ніч він не запланував.

Містер Бразда, до якого я підійшов у вестибюлі, щоб уточнити дорогу, виявився менеджером. Він розпитав про мою кімнату, ми обмінялися кількома дотепами, і він показав на коридор, що вів до кімнати відпочинку. Я рушив у тому напрямку, але не дійшов до кімнати.

— Мерлю! Що ти в дідька лисого тут робиш? — долинув знайомий голос.

Я обернувся і побачив Люка, який щойно зайшов до вестибюля. Спітнілий і усміхнений, вбраний у запилюжену військову форму і черевики, він стояв із капелюхом на голові й патьоками бруду на обличчі. Ми потиснули один одному руки, і я мовив:

— Я хотів поговорити з тобою. А ти що, пішов у військо добровольцем?

— Ні, я весь день блукав біля Пекоса[24], — відповів Люк. — Завжди гуляю там, коли буваю в Санта-Фе. Це чудово.

— Треба буде і мені якось спробувати, — сказав я. — Здається, сьогодні моя черга платити за вечерю.

— Так і є, — погодився Люк. — Дай-но тільки заскочити в душ і переодягнутися. Зустрінемося в барі за п’ятнадцять-двадцять хвилин, згода?

— Звісно. Бувай.

Я рушив далі по коридору і відшукав потрібне місце. То була тьмяна прохолодна зала середнього розміру, ще й вельми людна. Вона поділялася на дві пов’язані між собою кімнатки з низькими, зручними на вигляд стільцями і маленькими столиками.

Молода пара щойно залишила кутовий столик ліворуч від мене і, тримаючи напої в руці, пішла слідом за офіціанткою до сусідньої обідньої зали. За тим столиком вмостився я. Невдовзі підійшла офіціантка, і я замовив пиво.

Кілька хвилин по тому, коли я посьорбував пиво, дозволивши мозку блукати химерним плетивом подій останніх днів, я зауважив, що одна з постатей, що вешталися навколо, більше не метушилася. Вона зупинилася збоку від мене — достатньо далеко, щоб я міг зауважити її присутність лише краєм ока.

Людина тихо мовила:

— Даруйте. Можна дещо запитати?

Я повернув голову і побачив низенького, худорлявого іспанця, волосся й бороду якого вже помережала сивина. Він був непогано вбраним і чепурним, що видавало в чоловікові місцевого бізнесмена. Гість усміхнувся, оголивши надламаний передній зуб, — лише на мить, ніби щоб продемонструвати знервованість.

— Мене звати Ден Мартінес, — сказав він, не пропонуючи потиснути руки. Він зиркнув на стілець навпроти мене. — Чи можу я присісти на хвилинку?

— Навіщо? Якщо ви щось продаєте, то мені це нецікаво. Я чекаю на одну людину і...

Він похитав головою.

— Ні, нічого такого. Я знаю, що ви чекаєте на одну людину — на містера Лукаса Рейнарда. Власне, це щодо нього.

Я вказав йому на стілець.

— Гаразд. Сідайте і ставте своє запитання.

Він так і зробив, зчепивши руки і поклавши їх на стіл між нами, потім нахилився вперед.

— Я краєм вуха почув вашу розмову у вестибюлі, — почав він, — і у мене склалося враження, що ви непогано його знаєте. Чи могли б ви сказати, наскільки давно ви знайомі?

— Якщо це все, що вам потрібно знати, — відказав я, — то приблизно вісім років. Ми разом ходили до коледжу, а тоді кілька років працювали на одну компанію.

— «Ґранд Дизайн», — констатував він. — Комп’ютерна фірма із Сан-Франциско. А до коледжу ви не були знайомі?

— Здається, вам і самому чимало відомо, — зауважив я. — Чого ви все ж таки хочете? Ви що, якийсь коп?

— Ні, — заперечив він, — нічого такого. Запевняю вас, я не намагаюся втягнути вашого друга в халепу. Я лише прагну трохи розібратися з власними клопотами. Дозвольте запитати...

Я похитав головою.

— Халяви більше не буде, — відказав я. — Я не розмовляю з незнайомцями про друзів без достатньої на те причини.

Він розчепив руки і поклав їх на значній відстані одна від одної.

— Жодного крутійства, — відказав він. — Я ж знаю, що ви розкажете про цю розмову йому. Якщо чесно, я хочу, щоб ви саме так і вчинили. Ми знайомі. Я б хотів, аби він знав, що я розпитую про нього. Це тільки на користь йому і піде. Дідько, я ж навіть розпитую його друга, хіба ні? Людину, яка готова збрехати, аби допомогти йому. І мені потрібно лише кілька дрібних фактів...

— А мені потрібна лише одна дрібна причина: навіщо вам ця інформація?

Він зітхнув.

— Гаразд, — погодився він. — Він запропонував мені — суто для проби, зауважте — дуже цікаву інвестиційну можливість. Вона передбачає залучення доволі великої суми грошей. Наявний елемент ризику, як і в будь-яких справах з новими компаніями на високо-конкурентному ринку, але потенційні прибутки роблять справу привабливою.

Я кивнув.

— І ви хочете знати, чи він чесний.

Він гигикнув.

— Насправді мені байдуже, чи чесний він. Мене цікавить лише, чи зможе він доставити продукцію, оминувши підводне каміння.

Щось у його манері розмовляти нагадало мені іншу людину. Я спробував згадати, кого саме, але не зміг.

— А, — сказав я, ковтнувши пива. — Я сьогодні повільно кумекаю. Вибачте. Звісно, справа стосується комп’ютерів.

— Звісно.

— І ви хочете знати, чи не підріже йому крильця роботодавець, якщо дізнається, що він має справи на стороні.

— Коротко кажучи, так.

— Здаюся, — сказав я на те. — Для цього потрібен хтось кращий, ніж я. Інтелектуальна власність — дуже хитра галузь права. Я не знаю, що він продає і звідки це походить — він багато де буває. Та навіть якби я про щось довідався, то все одно не міг би знати, яким був би ваш юридичний статус.

— На більше я і не сподівався, — сказав він, усміхнувшись.

Я всміхнувся у відповідь.

— Тож ви своє повідомлення надіслали, — промовив я.

Він кивнув і почав підводитися.

— О, іще одне, — сказав він.

— Так?

— Чи не згадував він коли-небудь місць, знаних як Амбер та Двори Хаосу? — Мартінес говорив це, дивлячись мені просто у вічі.

Навряд чи мені вдалося приховати здивування від його уважного погляду, а тому він, схоже, абсолютно неправильно інтерпретував мою реакцію. Я певен: він не сумнівався, що я брешу, хоча моя відповідь була абсолютно щирою:

— Ні, я ніколи не чув, щоб він згадував про них. Чому ви запитуєте?

Поставивши стілець на місце, Мартінес похитав головою і відступив від столу. Він знову всміхався.

— Байдуже. Дякую, містере Корі. Нус а дабжун дуілша.

А потім він практично втік за ріг.

— Зачекайте! — вигукнув я так гучно, що в барі запала тиша, а всі голови повернулися в моєму напрямку.

Я звівся на ноги і рушив було за ним, як раптом почув своє ім’я.

— Гей, Мерлю! Не тікай! Я вже тут!

Я озирнувся. Люк щойно зайшов до зали позаду мене, а його волосся досі було вологим від душу. Він підійшов, поплескав мене по плечу і сів на крісло, яке щойно звільнив Мартінес. Тільки-но я вмостився, він кивнув на моє недопите пиво.

— Мені теж треба кухоль, — сказав він. — Господи, як же я хочу пити! А куди це ти так квапився, коли я зайшов?

Мені не хотілося говорити про останню зустріч, і не лише через її дивний фінал. Очевидно, Люк не бачив Мартінеса.

— До туалету.

— Але ж він з іншого боку, — сказав Люк, кивнувши в напрямку, звідки прийшов. — Я проминув його по дорозі сюди, — він потупив погляд. — Слухай, а цей перстень, що в тебе на...

— Ну звісно, — перервав я. — Ти лишив його в готелі «Нью-Лайн». Я забрав його разом з твоїм повідомленням. Зачекай-но, зараз...

Я потягнув перстень, але він не хотів зніматися.

— Здається, застряг, — зауважив я. — Дивно. Надівся він надзвичайно легко.

— Можливо, у тебе набрякли пальці, — припустив Люк. — Здається, це якось пов’язано з висотою над рівнем моря. Ми ж доволі високо.

Доки я намагався стягнути перстень, Люк уже встиг привернути увагу офіціантки і замовити пиво.

— Закладаюся, мені доведеться продати його тобі, — сказав він. — Багато не візьму.

— Побачимо, — відповів я. — Зараз повернуся.

Він підняв руку і безвільно опустив її, коли я рушив до туалету.

Оскільки там нікого не було, я промовив слова, що звільнили Фракір від пригнічувального заклинання, яке я наклав ще в салоні автобуса. Фракір одразу заворушилася. І перш ніж я встиг озвучити інший наказ, вона заблищала, переповзла по руці й обкрутилася навколо підмізинного пальця. Я зачаровано спостерігав, як палець потемнів і почав боліти від тривалого стискання.

Тиск скоро припинився, а на моєму пальці лишилося щось на кшталт різьби. Ідею я зрозумів. Я стягнув перстень, ведучи його вздовж ліній, витиснутих на шкірі. Фракір знову ворухнулася, аби підштовхнути його, і я погладив її.

— Добре, — мовив я. — Дякую. Повертайся.

Фракір на мить завагалася, але підкорилася моєму бажанню — формальних наказів не знадобилося. Вона сповзла вниз по долоні, скрутилася навколо зап’ястя і потьмяніла.

Завершивши відвідини туалету, я повернувся до бару. Сів, передав Люкові перстень і ковтнув ще пива.

— Як ти примудрився його зняти? — запитав Люк.

— Взяв трохи мила, — відказав я.

Він загорнув перстень у носову хустинку і поклав у кишеню.

— Певно, мені не вдасться виманити з тебе гроші за нього.

— Мабуть, ні. Ти не надіватимеш його?

— Ні, це подарунок. Знаєш, я не сподівався, що ти об’явишся тут, — сказав він, узявши жменьку арахісу з мисочки, яка з’явилася за час моєї відсутності. — Я гадав, що ти просто зателефонуєш, коли отримаєш моє повідомлення, щоб ми домовилися про зустріч. Але я радий, що ти приїхав. Хто його знає, що там пізніше трапиться. У мене тут певні справи почали розвиватися швидше, ніж я планував, — і саме про це я хотів з тобою поговорити.

Я кивнув.

— Є кілька питань, які і я хотів би обговорити з тобою.

Він кивнув у відповідь.

Ще в туалеті я остаточно вирішив утриматися від згадування про Мартінеса і того, про що він говорив чи на що натякав. І хоча вся викладена Мартінесом справа, здавалося, зовсім не зачіпала моїх інтересів, я завжди почуваюся спокійніше, коли розмовляю з будь-ким — хай навіть з друзями, — маючи хоча б трохи більше інформації, ніж вони. Наразі я вирішив приберегти ці новини.

— Тож пропоную бути цивілізованими і залишити все важливе до кінця вечері, — він говорив, повільно розриваючи серветку і згрібаючи її шматочки, — а тоді підемо кудись, де зможемо поговорити віч-на-віч.

— Чудова ідея, — відповів я на те. — Хочеш поїсти тут?

Він похитав головою.

— Я вже тут їв. Смачно, але хочеться чогось нового. Я вирішив повечеряти в ресторанчику за рогом. Піду-но гляну, чи є у них вільний столик.

— Згода.

Він вижлуктив своє пиво і пішов.

...Ця згадка про Амбер. Хто в біса цей Мартінес? Понад усе треба, щоб я це з’ясував, адже очевидно, що він не той, за кого себе видає. А останні слова чоловік промовив на тарі, моїй рідній мові. Як таке можливо і чому — я й гадки не мав. Я проклинав власну інертність, адже сам дозволив ситуації з Б зайти аж так далеко. Це через мій гонор. Я й уявити собі не міг, що все обернеться таким заплутаним безладом. Добряче він мене взув, от тільки взувачка мені не до смаку.

— Гаразд, — сказав Люк, з’явившись раптом з-за рогу. Він покопирсався в кишені і витягнув на стіл трішки грошей. — Столик я забронював. Допивай і ходімо.

Я закінчив з пивом, підвівся і рушив за другом. Він вивів мене коридорами до вестибюля, а потім до виходу з іншого боку. Ми вийшли у духмяний вечір, проминули парковку та пішли тротуаром уздовж Ґваделупа-стрит. Звідти трохи пройшли до перехрестя з бульваром Аламеда. Ми двічі переходили вулицю, а потім прогулялися біля великої церкви. Згодом повернули за наступним рогом. Люк вказав на ресторан під назвою «Ла Тертулія», що розташувався через дорогу неподалік від нас.

— Туди, — мовив він.

Ми перетнули вулицю і знайшли вхід. То була невисока старовинна будівля з адобе[25] в іспанському стилі, доволі елегантна всередині. Ми випили глечик санґрії, з’їли тушковане курча й хлібні пудинги, а також вицмулили достобіса кави, дотримуючись домовленості не розмовляти ні про що серйозне під час вечері.

Протягом трапези Люк двічі вітався з різними хлопцями, що проходили залою. Обидва зупинялися біля столика й обмінювалися з ним жартами.

— Ти знаєш у цьому місті всіх? — запитав я трохи пізніше.

Він гигикнув.

— Я часто буваю тут у справах.

— Серйозно? Це містечко здається дуже маленьким.

— Угу, але таке враження хибне. Це столиця штату. Тут водиться багацько людей, які купують те, що ми продаємо.

— Тож ти частенько тут буваєш?

Він кивнув.

— Це одна з найгарячіших точок мого маршруту[26].

— Як же тобі вдається займатися справами, якщо ти вештаєшся лісами?

Він підвів очі з маленького поля бою, яке вибудував з наявних на столі речей, та усміхнувся.

— Мені потрібно було трішки відновитися, — сказав Люк. — Я стомився від міст та офісів... Я мусив піти на природу і поблукати трохи, поплавати на каное чи каяках — а інакше я скоро з’їду з глузду. Насправді це одна з причин, чому я веду справи у цьому містечку: швидкий доступ до багатьох рекреаційних ресурсів.

Він ковтнув кави.

— Знаєш, — продовжував друг, — сьогодні така гарна ніч, що ми просто мусимо проїхатися на авто. Ти повинен зрозуміти, що за відчуття я маю на увазі.

— Звучить цікаво, — погодився я, розминаючи плечі і шукаючи нашого офіціанта. — Та чи не надто зараз темно, аби розгледіти хоча б щось?

— Ні. Місяць високо в небі, і повітря по-справжньому чисте. Ти побачиш.

Я взяв рахунок, розплатився, і ми вийшли на вулицю. Місяць і справді уже зійшов.

— Машина на готельній парковці, — сказав він, коли ми вийшли на свіже повітря. — Сюди.

Щойно ми опинилися на парковці, Люк вказав на «універсал», відчинив його і кивнув мені, щоб я заскакував. Він виїхав на вулицю, повернув за найближчий ріг і поїхав уздовж бульвару Аламеда до Пасео, повернув праворуч і вгору, на вулицю під назвою Отеро, а потім на іншу, Гайд-Парк-роуд. Дорога не була перевантажена транспортом. Ми проминули знак, де повідомлялося, що ми рухалися до лижних доріжок.

Ми проїжджали гірським серпантином, рухаючись переважно вгору, і я відчував, як мене залишала напруга. Скоро всі ознаки житлових помешкань лишилися позаду, а ніч і тиша заполонили увесь простір. Тут не було вуличних вогнів. Крізь відчинене вікно я відчував запахи соснових дерев. Повітря повнилося прохолодою. Я відпочивав, далеко від Б та всього решта.

Я кинув погляд на Люка. Він дивився вперед, насупивши чоло. Але ніби відчувши мій погляд, він розслабився і всміхнувся до мене.

— Хто починає? — запитав Люк.

— Вперед, — заохотив я.

— Гаразд. Коли ми розмовляли того ранку про твоє звільнення з «Ґранд Д», ти казав, що не збираєшся працювати деінде і не плануєш викладати.

— Такі є.

— Ти казав, що просто хочеш вирушити в мандри.

— Ага.

— Пізніше мені спало на думку дещо інше.

Я мовчав, доки він дивився на мене.

— Я подумав, — сказав він через певний час, — а чи не через бізнес ти тут: збираєш грошенята для заснування власної компанії або розшукуєш покупця, бо маєш дещо на продаж. Ти розумієш, про що я?

— Ти гадаєш, що я створив дещо — якийсь винахід, — і не хочу, аби «Ґранд Дизайн» отримав це.

Люк поплескав по сидінню біля себе.

— Завжди знав, що ти не дурень, — сказав він. — Тож тепер ти вештаєшся тут, байдикуєш і просто тягнеш час, аби розвинути цю ідею. А потім підшукаєш покупця, який побільше заплатить.

— У цьому є сенс, — погодився я, — якби мої наміри були саме такими. Але ти помиляєшся.

Він гигикнув.

— Усе добре, — сказав він. — Те, що я працюю на «Ґранд Д», ще не робить мене їхнім посіпакою. Ти маєш знати про це.

— Знаю.

— І запитував я не з простої цікавості. Насправді у мене були протилежні наміри. Я б хотів, щоб тобі це все вдалося, і вдалося по-справжньому.

— Дякую.

— Я навіть міг би запропонувати допомогу — цінну допомогу — у цьому питанні.

— Люку, я починаю розуміти, та...

— Просто вислухай мене, гаразд? Але спершу, якщо таки вислухаєш, скажи мені одну річ: ти ще ні з ким нічого не підписував у цій галузі?

— Ні.

— Я так і думав. Це було б надто передчасно.

Дерева обабіч дороги стали вищими, а нічний вітерець — прохолоднішим. Місяць здавався більшим і яскравішим, аніж у містечку внизу. Ми ще кілька разів повернули, кружляючи все вище і вище гірським серпантином. Час від часу я помічав круті прірви ліворуч від себе. Захисної огорожі не було.

— Слухай, — вів далі він. — Я не намагаюся урвати для себе ласого шматка за ніщо. І не прошу в тебе частки заради спогадів про старі добрі часи. Ностальгія — то одне, але бізнес — зовсім інше. Разом з тим ніколи не завадить вести справу з людиною, якій можеш довіряти. Дозволь мені розповісти дещо важливе. Якщо ти маєш якусь фантастичну розробку, певен, ти можеш продати її за шалені гроші багатьом людям у цій галузі — звісно, якщо ти обережний, до біса обережний. Але на цьому все і скінчиться. Ти втратиш свій золотий шанс. Якщо ти справді хочеш зірвати великий куш, розпочинай власну справу. Поглянь на «Еппл». Якщо бізнес виявиться вдалим, зможеш продати винахід пізніше і набагато дорожче, аніж просту ідею. Нехай ти геній комп’ютерного дизайну, але я знаю ринок. І знаю людей — по всій країні, — які достатньо мені довіряють, аби підтримати нас фінансово, доки ми не станемо на ноги. Трясця! Я ж не збираюся лишатися з «Ґранд Д» усе життя. Дозволь мені долучитися — і я знайду нам фінансування. Ти займатимешся розробками, а я — продажами. Це єдиний спосіб досягнути чогось великого.

— Господи помилуй, — зітхнув я. — Друже, це справді звучить добре. Але ти йдеш хибним слідом. У мене нема чого продавати.

— Ну ж бо! — не вгавав він. — Ти знаєш, що можеш бути чесним зі мною. Навіть якщо ти зовсім відмовляєшся від моєї пропозиції, я про це не базікатиму. Я своїх друзів не здаю. Лише гадаю, що це буде величезною помилкою, якщо ти не розпочнеш власної справи.

— Люку, я мав на увазі саме те, що сказав.

Певний час він мовчав. Тоді я знову відчув на собі його погляд. Зиркнувши на друга, я побачив, що той посміхається.

— Яке, — сказав я, — наступне запитання?

— Що таке Колесо-Привид? — мовив він.

— Що?

— Надсекретний проект Мерля Корі. Колесо-Привид, — відповів він. — Проектування комп’ютера, нашпигованого таким лайном, якого ще світ не бачив. Рідкі напівпровідники, кріогенні резервуари, плазма...

Я розреготався.

— Господи! — вигукнув я. — Це жарт, ось і все. Просто божевільне хобі. То була інженерна гра — машина, якої ніколи не можна буде побудувати на Землі. Гаразд, в принципі побудувати можна. Але функціонувати вона не буде. Це як картини Ешера[27] — мають неймовірний вигляд на папері, але відтворити в реальності їх неможливо, — хвильку подумавши, я запитав: — А звідки ти взагалі про це знаєш? Я ніколи нікому про це не розповідав.

Повертаючи кермо, Люк прочистив горло. Верхівки дерев укрили місяць візерунком з тріщин. На лобовому склі з’явилося кілька вологих крапель.

— Насправді ти не дуже все й приховував, — відповів Люк. — Проекти, графіки та нотатки було розкидано по всьому твоєму робочому столі, на кресленнях, і я бачив їх щоразу, як навідувався до тебе. Складно було не помітити. На більшості з них навіть висіли позначки «Колесо-Привид». А оскільки нічого схожого в розробках «Ґранд Д» не траплялося, я дійшов висновку, що це якийсь твій особистий проект і такий собі квиточок до безхмарного майбутнього. Ти ніколи не видавався мені непрактичним мрійником. Ти певен, що нічого не приховуєш від мене?

— Якщо ми собі вмостимося тут і побудуємо стільки, скільки взагалі можливо тут побудувати, машина просто стоятиме, матиме дивний вигляд і нічогісінько не робитиме, — чесно відповів я.

Люк похитав головою.

— Звучить дико, — сказав він. — Це не схоже на тебе, Мерлю. Чому б ти в біса витрачав свій час на розробку машини, яка навіть не працює?

— То було звичайнісіньке вправляння в теорії проектування, — почав я.

— Вибач, але це якась нісенітниця, — відрізав він. — Хочеш сказати, що у всенькому світі немає місця, де твоя клята машина увімкнулася б?

— Я такого не казав. Лише намагався пояснити, що розробив машину, яка б функціонувала за дивних гіпотетичних умов.

— Он як. Іншими словами, якщо я знайду таке місце в іншому світі, ми можемо зірвати великий куш?

— Ну, якось так.

— Дивак ти, Мерлю. Ти знаєш про це?

— Угу.

— Іще одну мрію змішано з гівном. Ну, гаразд... Слухай, невже жодної частини тієї чудернацької штукенції не можна адаптувати до тут і зараз?

— Ні. Тут вона не виконуватиме своїх функцій.

— Але що це взагалі за функції?

— Багато теоретичної фігні щодо простору, часу та інших понять, якими оперують хлопи на ім’я Еверетт і Вілер[28]. Це все зводиться до математичних пояснень.

— Ти певен?

— Яка, зрештою, різниця? У мене немає продукту, у нас немає компанії. Вибач. Скажи Мартінесу та іншим, що це тупик.

— Що? Хто такий Мартінес?

— Один з твоїх потенційних інвесторів у «Корі та Рейнард, Інк.», — відказав я. — Ден Мартінес — коротун середнього віку, імпозантний, з надламаним переднім зубом...

Люк насупив чоло.

— Мерлю, я взагалі не розумію, про кого ти мелеш.

— Він підійшов до мене, коли я чекав на тебе в барі. Страшенно багато знає про тебе. Почав розпитувати про те, що, як я тепер розумію, є описаною тобою потенційною ситуацією. Діяв так, наче ти вже звертався до нього з інвестиційною пропозицією.

— Он як, — зауважив Люк. — Я його не знаю. Чому ж ти не розповів мені раніше?

— Він накивав п’ятами, а ти сам казав, що всі ділові розмови — лише після вечері. У будь-якому разі це здалося мені зовсім неважливим. Більше того, він навіть сам просив повідомити тебе про ці розпитування.

— А що саме він хотів дізнатися?

— Чи можеш ти доставити йому певний комп’ютер без юридичних наслідків і судових проблем з інвесторами. Принаймні я так зрозумів.

Люк ляснув по керму.

— У цьому нема жодного сенсу, — сказав він. — Жоднісінького.

— Мені спадає на думку, що люди, до яких ти звертався за інвестиціями, найняли його, щоби порозпитувати — просто аби налякати тебе трохи і змусити грати за правилами.

— Мерлю, невже ти гадаєш, що я настільки дурний, що витрачатиму купу часу на пошук інвесторів, доки не переконаюся, що справді є в що вкладати гроші? Я ні з ким не розмовляв про це, окрім тебе, і гадаю, що ні з ким і не буду. Як думаєш, ким він може бути? Чого він хотів?

Я похитав головою, але тоді пригадав ті слова на тарі.

Чому б і ні?

— Він також запитував, чи не чув я від тебе про місце під назвою Амбер.

Коли я говорив це, Люк подивився у дзеркало заднього виду і різко шарпнув кермо, щоб вписатися у раптовий поворот.

— Амбер? Ти жартуєш.

— Ні.

— Дивно. Певно, це збіг...

— Що?

— Я чув згадку про казкове місце під назвою Амбер минулого тижня. Але я ніколи про це не розмовляв. То було просто п’яне базікання.

— Хто? Хто про нього згадував?

— Знайомий художник. Справжній псих, але дуже талановитий хлоп. Прізвище Мелман. Мені подобається його стиль, тож я купив кілька картин. Востаннє, коли я був у місті, то заскочив до нього — подивитися, чи нема нових творінь. Нових картин не було, але я все одно затримався в нього до ночі. Ми пили, базікали і курили щось із його запасів. Він уже був добряче під кайфом і почав теревенити про магію. Не про фокуси з картами, ні. Про ритуали, розумієш?

— Ага.

— Так от, через певний час він перейшов до практики. Якби я не був п’яним як чіп, то міг би заприсягнутися, що все спрацювало — що він левітував, заклинав язики полум’я, викликав і проганяв низку монстрів. Він точно підсипав мені ЛСД. Але чорт забирай! Усе здавалося таким реальним.

— Он як?

— У будь-якому разі, — продовжував Люк, — він згадував щось на кшталт міста-архетипа. Не можу стверджувати, що воно не було Содомом, Гоморрою чи Камелотом — адже всі ці слова вживалися. Але Мелман назвав те місце Амбером і казав, що ним керує напівбожевільна сімейка, а саме місто заселене їхніми байстрюками і людьми, предків яких перенесено з інших країв багато років тому. Тіні родини і міста, імовірно, фігурують в основних легендах чи що там він мав на увазі. Не казатиму напевно, чи не говорив він метафорами, адже Мелман полюбляє їх. Та й що він узагалі мав на увазі... Але саме у нього вдома я і чув згадку про це місце.

— Цікаво, — зауважив я. — Мелман мертвий. Його помешкання згоріло кілька днів тому.

— Я не знав про це, — Люк знову зиркнув у дзеркало. — Ви були знайомі?

— Я зустрівся з ним після того, як ти поїхав з міста. Кінскі розповідав, що Джулія бачилася з ним, тож я заскочив до того хлопа, аби дізнатися, що він може розповісти про Джулію. Розумієш... Джулія мертва.

— Як це трапилося? Я ще минулого тижня бачив її.

— Дуже дивно. Її вбила якась чудернацька тварина.

— Господи!

Люк різко загальмував і з’їхав з дороги на широкий виступ ліворуч, що закінчувався крутим, порослим деревами урвищем. Понад деревами я міг розгледіти крихітні вогники міста, що миготіли вдалині.

Він вимкнув двигун і фари. Витягнув з кишені кисет «Дургем» і взявся скручувати цигарку. Я помітив, що він дивиться вперед і вгору.

— Ти доволі часто дивився у дзеркальце.

— Так, — відказав Люк. — Я майже впевнений, що ледь не цілу дорогу від «Гілтона» нас переслідувала машина. Практично весь час вона трималася на кілька поворотів позаду. А тепер, здається, зовсім зникла.

Він запалив цигарку і прочинив дверцята.

— Подихаймо трохи свіжим повітрям.

Я вийшов за ним, і ми кілька секунд стояли, вдивляючись у широкі простори. Місячне світло було настільки яскравим, що дерева біля нас відкидали тіні. Люк кинув цигарку і розтоптав її.

— Лайно! — вигукнув він. — Усе заходить надто далеко! Я знав, що Джулія бачилася з Мелманом, ясно? Я прийшов до неї тієї ночі, коли вийшов від нього, розумієш? Я навіть передав невеликий пакунок, який він просив.

— Карти, — сказав я.

Він кивнув.

Я витягнув їх з кишені і показав Люку. Той блимнув на карти у тьмяному світлі і знову кивнув.

— Саме ці карти, — погодився він, а тоді додав: — Вона досі подобалася тобі?

— Гадаю, так.

— От дідько, — зітхнув він. — Гаразд. Є дещо, про що я змушений буду розповісти тобі, старий друже. І не все буде приємним. Дай мені хвилинку зібратися з думками. Щойно ти створив для мене одну велику проблему — або я сам її створив, бо надумав дещо зробити.

Люк копнув по купці гравію — і камінці з гуркотом покотилися з кручі.

— Гаразд, — почав він. — По-перше, дай мені ті карти.

— Навіщо?

— Я порву їх на конфеті.

— Ага, вже. Навіщо?

— Вони небезпечні.

— Я це знаю. Триматиму їх у себе.

— Ти не розумієш.

— То поясни.

— Це не так просто. Я маю вирішити, що розповідати тобі, а що — ні.

— Чому б не розповісти все?

— Не можу. Повір...

Я впав на землю, щойно почув перший постріл, який рикошетом відбився від валуна праворуч від нас. А Люк — ні. Він побіг зиґзаґом до дерев, що скупчилися ліворуч, — і там прогриміло ще два постріли. Люк щось тримав у руці, а тоді підняв.

Люк вистрелив тричі. Наш ворог — один раз. Після другого Люкового пострілу я почув стогін. Звівшись на ноги й стискаючи в руці камінь, я побіг до друга. Після його третього пострілу я почув, як тіло впало.

Я добіг до Люка тоді, коли він перевертав тіло — саме вчасно, щоб побачити, як слабка хмаринка чи то сірого, чи то блакитного туману здійнялася з чоловікового рота, проминула надламаний зуб і полетіла геть.

— Що це за чортівня? — запитав Люк, коли хмаринка відлетіла.

— І ти це бачив? Я не знаю.

Він опустив погляд на тіло. Темна пляма на футболці мертвого чоловіка все збільшувалася. Люк досі стискав у правиці пістолет 38 калібру.

— Не знав, що ти носиш пістолет, — зауважив я.

— Коли проводиш у мандрах так багато часу, як я, доводиться озброюватися, — відказав він. — У кожному місті я купую собі новий пістолет, а потім продаю його, коли виїжджаю. Безпека на авіалініях. Гадаю, цей продавати не буду. Мерлю, я ніколи не бачив цього типа. А ти?

Я кивнув.

— Це Ден Мартінес, чоловік, про якого я тобі розповідав.

— О боже, — зітхнув він. — Ще одне кляте ускладнення. Певно, я мушу податися в якийсь дзен-буддистський монастир і переконати себе, що це все не має значення. Я...

Раптом він підняв пальці лівої руки до лоба.

— Ох, — видавив він. — Мерлю, ключі в запалюванні. Заскакуй в машину і негайно їдь до готелю. Лиши мене тут. Хутко!

— Що відбувається? Що...

Він підняв зброю — пістолет з коротким ходом дула — і спрямував на мене.

— Зараз! Стули пельку і йди!

— Але...

Він опустив цівку і вистрелив у землю поміж моїх ніг. А тоді спрямував зброю мені в живіт.

— Мерліне, сину Корвіна, — процідив він крізь стиснуті зуби, — якщо не побіжиш просто зараз, ти мрець!

Я скористався його порадою, здіймаючи бурю гравію. Розвернувши машину на 180 градусів, я лишив на дорозі смуги від гуми. З гуркотом з’їхав зі схилу, ледь вписавшись у різкий поворот праворуч. Натиснув на гальма, повертаючи ліворуч, а тоді сповільнився.

Від’їхавши ліворуч, до підніжжя кручі, в чагарі, я вимкнув двигун і фари й поставив авто на ручник. Тихенько відчинив дверцята й не зачиняв їх повністю, коли вислизнув назовні. У таких місцях звуки поширюються надзвичайно швидко.

Я відійшов назад, тримаючись правого, темнішого боку дороги. Панувала тиша. Я повернув один раз, а потім рушив до другого повороту. Щось перелетіло з одного дерева на інше. «Сова», — подумав я. Наближаючись до другого повороту, я рухався повільніше, ніж хотілося, адже намагався зберігати тишу.

Повернув за останній ріг навкарачки, користуючись перевагами землі, вкритої камінням і листям. Тоді зупинився, ретельно вивчаючи територію, де опинився. Навколо — нічого. Я наближався повільно й обережно, ладний завмерти, припасти до землі, кинутися навтьоки чи поїхати геть будь-якої миті, якщо ситуація вимагатиме того.

Але нічого не ворухнулося, окрім гілок на вітрі. Ніхто не з’явився в полі зору.

Я припіднявся і рушив далі, іще повільніше, досі притискаючись до землі.

Нема. Він зник кудись. Я підійшов ближче, знову спинився, прислухаючись понад хвилину. Жодних звуків, які б видавали чиїсь рухи.

Я підійшов до місця, куди впав Мартінес. Тіла не стало. Трішки потупцявши околицями, я не знайшов нічого, що дало б мені підказку про те, що трапилося після моєї втечі. Жодної причини подавати голос я не бачив, тому й не став цього робити.

Тоді без жодних халеп повернувся до машини і поїхав до міста. Я навіть гадки не мав, що відбувалося.

* * *

Я лишив «універсал» на готельній парковці, біля того місця, де він стояв раніше. Тоді зайшов до готелю, наблизився до кімнати Люка й постукав у двері. Я і не сподівався на відповідь, проте вважав, що, перш ніж виламувати двері, варто постукати.

Діючи дуже обережно, я зламав лише замок, а двері й одвірок лишив неушкодженими, адже містер Бразда здався непоганим хлопцем. Часу на таку маніпуляцію знадобилося більше, але в полі зору нікого не було. Я увірвався всередину й, увімкнувши світло, швидко оглянувся кімнатою, а тоді хутко прослизнув до номера. Кілька хвилин постояв, прислухаючись, але жодних ознак руху з холу не долинало.

Комар носа не підточить. Валіза на поличці для багажу — порожня. У гардеробі висів одяг. У кишенях — нічого, окрім двох коробок сірників, олівця і ручки. Ще трохи одягу та спідньої білизни в ящику, але більше — нічого. Туалетне приладдя у несесері й охайно поставлене на столику. Нічого особливого. Екземпляр «Стратегії» Б. Г. Ліддела Гарта[29] лежав на столику біля ліжка, а закладка підказувала, що книга прочитана на три чверті.

Люкова форма валялася на стільці, а поруч стояли запилюжені черевики, біля яких лежали шкарпетки. У черевиках не було нічого, окрім пари шнурків. Я перевірив кишені сорочки, які спершу здавалися порожніми, але згодом мої пальці натрапили на маленькі кульки з білого паперу в одній з них. Здивувавшись, я розгорнув кілька. Чудернацькі таємні повідомлення? Ні... Нема сенсу впадати в параною, тим більше, що кілька коричневих плям відповіли на моє запитання. Тютюн. Це шматочки цигаркового паперу. Очевидно, він зібгав недопалки, коли гуляв на природі. Я пригадав, як ходив з ним якось у мандри. Таким охайним він тоді не був.

Далі я понишпорив у його штанях. В одній задній кишені лежала волога бандана, а в іншій — гребінець. Нічогісінько у правій передній кишені, у лівій — єдиний патрон. Інстинктивно я сховав у кишеню набій, а тоді понишпорив під матрацом і за шухлядами. Я навіть зазирнув до зливного бачка унітаза. Нічого, що б пояснило його дивну поведінку.

Лишивши ключі від машини на столику коло ліжка, я вийшов з Люкового номера і повернувся до власного. Мене не переймало, чи дізнається він, що я вдерся до нього. Насправді думка про це мені навіть подобалася. Дратувало, що він ошивався коло моїх паперів про Колесо-Привид. Крім того, він винен мені до біса хороше пояснення про поведінку в горах.

Я роздягнувся, узяв душ і вимкнув світло. Я б написав для нього записку, але мені не до вподоби залишати докази. До того ж я не сумнівався: Люк не повернеться.

6

Він був низеньким, але кремезним чоловічком з дещо червоним обличчям та темним, ріденьким волоссям на маківці, уже помережаним сивиною. Я сидів у кабінеті його напівсільського будинку в північній частині штату Нью-Йорк. Сьорбав пиво та розповідав про свої неприємності. Дув вітер, за вікном мерехтіла зоряна ніч, а мій співрозмовник був гарним слухачем.

— Кажеш, Люк не з’явився наступного дня? — поцікавився чоловік. — Він залишив якесь повідомлення?

— Ні.

— Чим саме ти займався того дня?

— Вранці я перевірив його номер. З останнього мого візиту нічого не змінилося. Поцікавився у портьє. Як я й казав, нічого. Тоді поснідав і перевірив ще раз. Потім влаштував собі довгу прогулянку містом. Повернувся десь після опівдня, з’їв ланч і знову зазирнув до його номера. Жодних змін. Я взяв ключі від машини та поїхав на місце нашої зупинки минулої ночі. При світлі дня нічого незвичного там не було. Я навіть спустився схилом і понишпорив навкруги. Ані тіл, ані зачіпок. Повернувшись у місто, я віддав ключі, повештався готелем до вечері й зателефонував вам. Коли ви сказали мені приїжджати, я забронював квитки і рано ліг спати. Доїхав на автобусі «Шатлджек»[30] до Альбукерке, а звідти прилетів сюди.

— І перевірив його номер ще й сьогодні, так?

— Так. Нічого нового.

Він похитав головою і знову закурив люльку.

Звали чоловіка Білл Рот, і він був другом та повіреним мого батька, коли той мешкав у цих краях. Він, імовірно, був єдиною людиною на Землі, якій батько довіряв, і я також довіряв Біллу, За вісім років я навідувався до нього кілька разів — востаннє десь півтора року тому. Привід був сумним — похорон його дружини Аліси. Я переповів Біллу історію мого батька, яку почув від нього самого неподалік від Дворів Хаосу, бо у мене виникло відчуття, ніби тато хоче, аби той знав про його пригоди. Схоже, батькові здавалося, що він винен пояснення за всю надану допомогу. А Білл ніби все зрозумів і повірив. Зрештою, він знав мого тата набагато краще, ніж я.

— Я вже згадував, як сильно ти схожий на батька?

Я кивнув.

— Питання не лише у зовнішній подібності, — продовжив Білл. — Певний час у нього була звичка поводитися як пілот збитого літака перед ворогами. Ніколи не забуду тої ночі, коли він прискакав на коні та з мечем на поясі і змусив мене відшукати для нього зниклу компостну купу, — Білл зареготав. — А тепер ти приходиш до мене з історією, через яку доводиться вірити, буцімто скриньку Пандори відчинили знову. Чому тобі не потрібне розлучення, як будь-якому порядному юнакові? Чому тобі не потрібен заповіт чи документи для створення трастового фонду? Угода про партнерство? Щось таке? Ні, твоя історія більше схожа на проблеми Карла. Навіть інші справи, які я розв’язував для Амбера, здається, були спокійнішими за твої пригоди.

— Інші справи? Ви про Договір... про той випадок, коли Рендом прислав до вас Фіону з копією Договору, укладеного після Падіння Лабіринту між ним та королем Хаосу Свейвілом? Щоб вона переклала його, а ви пошукали приховані пастки?

— Так, я саме про це, — сказав він. — Мені довелося навіть вивчити вашу мову, щоб завершити роботу. Потім Флора захотіла, аби я домігся повернення її бібліотеки. Нелегка, знаєш, справа. А ще забажала, щоб я відшукав її колишнє кохання. Гадки не маю, для возз’єднання чи для помсти. Платила вона золотом, тож я купив собі ділянку на Палм-Біч. Опісля... ох, чорт, певний час я навіть думав, чи не написати на своїй візитівці: «Радник Амберського двору». Та частина роботи була цілком зрозумілою. Саме цим я і займався на Землі все своє життя. А от твоя проблема повниться чорною магією та раптовими смертями — просто як у твого батька. Це достобіса лякає мене, і я навіть не уявляю, що саме тобі порадити.

— Що ж, гадаю, чорна магія та раптові смерті — моя справа, — зауважив я. — Вони, може, занадто забарвлюють хід моїх думок. Певно, ви дивитеся на справи інакше, ніж я. Сліпа пляма, за визначенням, — це щось, чого ти не помічаєш. Що я пропустив?

Білл відсьорбнув пива і роздмухав люльку.

— Добре, — мовив він. — Цей твій друг Люк — звідки він?

— Звідкілясь із Середнього Заходу. Здається, він згадував чи то про Небраску, чи то Айову, чи Огайо — якесь із цих місць.

— Гм-м-м. А чим займається його батько?

— Він ніколи не згадував про це.

— У нього є брати чи сестри?

— Не знаю. Він ніколи не говорив про таке.

— Тобі не видавалося трохи дивним, що за всі вісім років, поки ви знайомі, він ніколи не згадував про свою родину і не розповідав про рідне місто?

— Ні. Зрештою, про своє сімейство я теж нічого не казав.

— Мерлю, це не природно... Ти виріс у дивних краях, тож просто не міг говорити про сім’ю. У тебе було безліч причин змінювати тему розмови, уникаючи цього питання. У нього, очевидно, також. Крім того, коли ти прибув сюди, то не знав, як більшість людей тут поводиться. Але хіба Люк тебе ніколи не дивував?

— Звісно, дивував. Але він поважав мою замкнутість, і я платив йому тією самою монетою. Ви б сказали, що ми уклали тактичну угоду не обговорювати цих питань.

— Як ви з ним познайомилися?

— Ми обидва були першокурсниками, багато предметів у розкладі збігалися.

— І ви обидва були чужинцями в тому місті, не мали друзів. Ви заприятелювали від самого початку?

— Ні. Попервах ми заледве один з одним говорили. Він був для мене зарозумілим виродком, який вважає себе в десять разів кращим за будь-якого свого знайомого. Він мені не подобався, а я йому — ще більше.

— Це ж чому?

— Бо так само він думав про мене.

— Отже, ви лише поступово зрозуміли, що помиляєтеся?

— Ні. Ми обидва мали рацію. Ми познайомилися, коли намагалися вивести один одного на слизьке. Коли я робив щось, якщо можна так сказати, вражаюче, він прагнув обійти мене. І навпаки. Тож ми займалися одними і тими самими видами спорту, зустрічалися з одними і тими самими дівчатами, намагалися перевершити один одного в оцінках.

— І?..

— Поступово у процесі цього змагання ми, схоже, пройнялися один до одного повагою. Коли ми вдвох увійшли в олімпійський фінал, щось трапилося. Ми стали плескати один одного по спині, сміятися, а потім разом повечеряли і пробазікали всю ніч. Люк сказав, що чхати хотів на Олімпійські ігри, я теж зі свого боку зізнався, що байдужий до них. Він сказав, що просто хотів довести, що кращий за мене, а тепер йому на це наплювати. Він вирішив, що ми обидва вельми вправні хлопці, і хай так і буде. Я відчував те саме і сказав йому про це. Відтоді ми й стали друзями.

— Ясно, — сказав Білл. — Це своєрідний різновид дружби. Ви друзі лише у певних сферах.

Я зареготав і ковтнув пива.

— Хіба у решти не так?

— Зазвичай саме так усе й починається. Іноді такі стосунки тривають і надалі. У цьому немає нічого неправильного. Просто ваша дружба видалася мені дещо особливішою, ніж у решти.

Я повільно кивнув.

— Може, й так.

— Хоча це все одно якась нісенітниця. Двоє хлопців, що стали такими близькими друзями, — і ніколи не розповідають про своє минуле.

— Певно, ви маєте рацію. І що це означає?

— Ти ж не звичайна людина.

— Ні.

— У мене також певні сумніви щодо Люка.

— А хто він тоді?

— Це вже твоя парафія.

Я кивнув.

— Окрім цього, — продовжив Білл, — мене ще дещо непокоїть.

— Що саме?

— Цей Мартінес... Він переслідував вас до самих нетрів, зупинився, коли зупинилися ви, підкрався — і лише тоді відкрив вогонь. Кого він вистежував? Вас обох? Тільки Люка? Чи тільки тебе?

— Не знаю. Я не впевнений, кому мала дістатися перша куля. Потім він уже стріляв у Люка — бо той відкрив вогонь у відповідь, і Мартінес захищався.

— Саме так. Якби він був Б або ж його агентом, навіщо йому було б витрачати час на ту розмову з тобою в барі?

— У мене таке враження, ніби вся розмова була лишень своєрідним приводом запитати, чи знає щось Люк про Амбер.

— А твоя реакція ще більше, ніж твоя відповідь, змусила його повірити, що знає.

— Тоді, мабуть, Люкові щось відомо — зважаючи на те, що він сказав мені наприкінці. Гадаєте, це було полювання на когось із Амбера?

— Можливо. А Люк, бува, не амберит?

— Я ніколи не чув про когось схожого на нього, коли бував там після війни. А генеалогічних лекцій я вислухав удосталь. Мої родичі дуже нагадують гурток швачок-пліткарок: коли доходить до упорядкування подібних штук, вони далеко не такі акуратні, як мешканці Хаосу. Вони навіть не можуть визначитися, хто з них старший, бо дехто народився в інших часових потоках. Однак вони дуже прискіпливі...

— Хаос! Ось воно! У тебе ж і з родичами по тій лінії не все гаразд? Що як?..

Я похитав головою.

— Не варіант. Про тамтешні родини я знають навіть більше, ніж про амберські. Гадаю, мені відомо про всіх, хто вміє маніпулювати Тінню й мандрувати нею. Люк до таких не належить і...

— Зажди! При тих Дворах також є люди, що вміють мандрувати Тінню?

— Так. Або ж залишатися на одному місці і перетягувати речі з Тіні до себе. Своєрідний обмін...

— Я гадав, вам треба пройти Лабіринтом, щоб отримати цю силу.

— У Дворах є своєрідний аналог, що називається Лоґрус. Такий собі хаотичний лабіринт. Він постійно змінюється. Дуже небезпечний. Може на деякий час навіть розбалансувати свідомість. Невесело.

— Ти пройшов його?

— Так.

— Ти також пройшов і Лабіринт?

Я облизав губи, пригадуючи.

— Так. Трясця, він ледь не вбив мене. Сухай гадав, що я провалюся, але Фіона стверджувала, що з її допомогою я впораюся. Я був...

— Хто такий Сухай?

— Майстер Лоґрусу. А ще мій дядько. Йому здавалося, що Лабіринт Амбера та Лоґрус Хаосу — несумісні, тому я не зможу втримати в собі обидвох образів. Рендом, Фіона та Джерард спустилися зі мною вниз і показали Лабіринт. Я зв’язався з Сухаєм і дав йому поглянути на нього. Майстер сказав, що це протилежні одна одній речі, тож мене або буде знищено, або Лабіринт спробує видерти з мене образ Лоґрусу, хоча перше ймовірніше. Проте Фіона запевнила, що Лабіринт може охопити все, навіть Лоґрус, і що, як вона зрозуміла, Лоґрус має здатність обходити все, навіть Лабіринт. Тож вони дійшли висновку, що вирішувати мені, а я знав, що мушу пройти його. Так я і зробив. Мені все вдалося, тож я досі спираюся і на Лоґрус, і на Лабіринт. Сухай визнав, що Фі мала рацію, і стверджував, що це через моє змішане походження. Фі не погоджувалася, хоча...

Білл підняв руку.

— Зажди. Я не розумію, як ти доправив дядька Сухая у підвал амберського замку за миттєвим побажанням.

— О, у мене є також колода Козирів Хаосу, схожих на амберські, — для зв’язку з родичами з Дворів.

Білл похитав головою.

— Усе це вражає, але ми відхилися від теми. Чи вміє хтось іще мандрувати Тінню? Чи існують також інші способи робити це?

— Так, є два способи. Існує кілька магічних істот, на кшталт Єдинорога, що здатні опинитися там, де тільки забажають. Можеш прямувати за тим, хто йде Тінню, або за магічним створінням, доки бачиш його, і байдуже, хто ти. Як Томас-Римач із балади[31]. Один мандрівник Тінню може провести за собою цілу армію. А ще є мешканці різноманітних тіньових королівств неподалік від Амбера та Хаосу. Ці краї породжують могутніх чаклунів просто завдяки своїй наближеності до двох центрів сили. Деякі білі чарівники стають справжніми спеціалістами в цьому питанні, однак їхні образи Лабіринту чи Лоґрусу є недосконалими, тож вони не можуть створювати копій, домірних оригіналу. Однак, з іншого боку, щоб мандрувати, їм не потрібно проходити ініціації. Межі між тінями в тих місцях тонші. Ми з цими краями навіть ведемо торгівлю. Встановленими шляхами з часом стає все легше й легше проходити. Хоча виходити через них назовні складніше. Але, як відомо, нас часто атакують ворожі сили, що приходять ззовні. Ось чому ми встановили патрулі. Джуліан в Арденах, Джерард на морі тощо.

— А інші способи?

— Хіба що Тіньова буря.

— Що це таке?

— Це природний, однак не до кінця зрозумілий феномен. Найкраще його порівняти, як на мене, з тропічною бурею. Згідно з однією з теорій, вона виникає через певне коливання хвиль, що виходять з Амбера та Дворів, змінюючи природу Тіней. Чим би воно не було, коли така буря здіймається, вона може прокотитися крізь величезну кількість Тіней, аж доки не вщухне. Часом вона завдає великої шкоди, а часом ні. Але доки буря наповнена силою, вона завжди переносить речі.

— А людей?

— І такі випадки відомі.

Білл, як і я, допив своє пиво.

— А як щодо Козирів? — запитав він. — Чи може хтось навчитися ними користуватися?

— Так.

— А скільки всього колод кружляє світами?

— Не знаю.

— Хто їх створює?

— При Дворах є кілька спеціалістів. Там я цьому вчився. А в Амбері є ще Фіона та Блейз — і, гадаю, вони навчили Рендома.

— Ці чарівники, про яких ти згадував... з прилеглих королівств... Чи міг хтось із них виготовити колоду Козирів?

— Так, але їхні карти були б далекими від ідеалу. Наскільки я розумію, треба пройти ініціацію або Лабіринтом, або Лоґрусом, щоб зробити їх якісно. Дехто з таких штукарів може наспіх зробити колоду, використавши яку, ти маєш усі шанси або померти, або опинитися в якомусь лімбі, або й прибути туди, куди прямував.

— А та колода, яку ти знайшов у квартирі Джулії?..

— Вона справжня.

— Як ти гадаєш, звідки взялися ті Козирі?

— Хтось знав, як їх зробити, і навчив когось, хто зміг запам’ятати урок, — але я про нього нічого не чув. Це все.

— Розумію.

— Боюся, від моїх відповідей користі мало.

— Проте вони потрібні мені, щоб усе обдумати, — відказав Білл. — Як мені інакше поєднати лінії реальності? Хочеш іще пива?

— Заждіть, — я заплющив очі й візуалізував образ Лоґрусу — він усе мінявся й мінявся. Я сформулював бажання, і дві звивисті лінії всередині видіння стали яскравішими та тоншими. Я повільно ворухнув руками, повторюючи тремтіння та ривки побачених ліній. Зрештою, вони злилися з моїми руками в одне, і я, розімкнувши руки, поширив ці лінії далі, далі, далі крізь Тінь.

Білл прочистив горло.

— Що ти робиш, Мерлю?

— Шукаю дещо, — відказав я. — Зачекайте трохи.

Лінії поширюватимуться безкінечністю Тіні, аж доки не зіткнуться з предметом мого бажання, — або ж я втрачу зосередженість. Нарешті я відчув схожі на удари ривки — немов лінії наклалися одна на одну.

— Ось воно, — сказав я і швидко потягнув їх назад.

У моїх руках опинилося по пляшці крижаного пива. Схопивши здобич, я простягнув одну пляшку Біллу.

— Ось що я називаю зворотною мандрівкою Тінню, — сказав я через деякий час, важко дихаючи. — Я подався в Тінь по пару пляшок пива. Щоб вам не треба було йти на кухню.

Білл поглянув на помаранчеву етикетку зі специфічним зеленим написом на ній.

— Я не впізнаю марки цього пива, — відповів адвокат. — Про мову я взагалі мовчу. Ти певен, що його можна пити?

— Так, я замовляв справжнє пиво.

— Угу, а ти, бува, відкривачки з собою не прихопив?

— Ой, — вигукнув я. — Вибачте. Я зараз...

— Не переймайся.

Білл підвівся, пройшов на кухню і за мить повернувся вже з відкривачкою. Щойно він відкоркував першу пляшку, та почала пінитися, тож старому адвокату довелося трохи потримати її над смітниковим відром. Те саме він зробив і з другою пляшкою.

— Якщо речі діставати так швидко, як це зробив я, їх може добряче потрясти, — пояснив я. — Зазвичай я не дістаю собі пива таким робом, тож трохи забув...

— Усе добре, — сказав Білл, витираючи руки об нашийну хустинку.

Він скуштував напій.

— Принаймні це пиво смачне, — зауважив Білл. — Мені от що цікаво... Хоча ні.

— Що?

— А ти піцу міг би дістати?

— З чим замовляєте? — запитав я.

* * *

Наступного ранку ми вирушили у довгу прогулянку вздовж звивистого струмка, який знайшли на задній частині присадибної ділянки сусіда, що водночас був Білловим клієнтом. Ми йшли повільно, Білл тримав у руках палицю, з рота у нього стирчала люлька, а сам він продовжував учорашнє розпитування.

— На дещо зі сказаного тобою я не звернув належної уваги, бо мене цікавили інші аспекти цієї ситуації. То, за твоїми словами, ви з Люком дісталися аж до фіналу Олімпіади?

— Так.

— У якій сфері?

— Кілька різних змагань та легка атлетика. Ми обидва були бігунами і...

— Його результати майже дорівнювали твоїм?

— Ми йшли ніс у ніс. Часом це мої результати майже дорівнювали його.

— Дивно.

— Що саме?

Берег різко став крутішим. Ми перейшли по камінцях на інший бік струмка, де дорога була на кілька футів ширшою, добре протоптаною та відносно рівною.

— Мені видався чимось більшим за простий збіг той факт, — сказав Білл, — що цей хлоп міг бути тобі рівнею у спорті. З усього, що я знаю, випливає, що ви, амберити, у кілька разів сильніші за звичайних людей. Ваш унікальний метаболізм дає вам неймовірну міць, а також відновлювальні та регенеративні здібності. Як так сталося, що Люк під час змагань зміг протистояти тобі на найвищому рівні?

— Він чудовий атлет, ще й постійно підтримує себе в гарній формі, — відповів я. — Бувають й інші схожі на нього люди — дуже швидкі та сильні.

Мій співрозмовник похитав головою, і ми пішли далі.

— Я нічого не стверджую, — продовжив Білл, — однак мені здається, що збігів забагато. Цей хлопець так само, як і ти, приховує своє минуле, а потім виявляється, що він справді знає, хто ти. Слухай, а він дійсно великий поціновувач мистецтва?

— Що?

— Мистецтво. Він справді настільки переймається мистецтвом, що навіть колекціонує картини?

— Так. Ми зазвичай регулярно відвідували відкриття галерей і музейні виставки.

Білл фиркнув і підштовхнув тростиною камінь до струмка.

— Що ж, — відзначив він. — Це трохи послаблює один з моїх пунктів, але навряд чи руйнує загальну картину.

— Я не розумію...

— Було трохи дивно, що він знає і того божевільного окультного художника. Стало менш дивно, коли ти сказав, що то був гарний художник, а Люк справді колекціонував картини.

— Він не був зобов’язаний говорити мені, що знає Мелмана.

— І то правда. Але все це плюс його фізичні здібності... Наразі я вибудовую версію, засновану на непрямих доказах, але відчуваю, що цей тип — дуже дивний.

Я кивнув.

— З минулої ночі я кілька разів міркував про це, — відказав я. — Якщо він дійсно не звідси, тоді, трясця його бери, я не знаю, звідки він насправді.

— Тоді цю лінію розслідування вичерпано, — підсумував Білл, ведучи мене повз вигин струмка і зупинившись, щоб подивитися, як злітають з болота птахи над водою. Він зиркнув туди, звідки ми прийшли, а тоді запитав: — Скажи, хоч це й зовсім не по темі, а який у тебе... ем-м-м... статус?

— Що ти маєш на увазі?

— Ти син Принца Амбера. І ким це тебе робить?

— Ти про титули? Я герцог Західного Прикордоння і граф Колвірський.

— І що це означає?

— Це означає, що я не Принц Амбера. Ніхто не переймається щодо моїх інтриг чи затіяних мною вендет заради престолу.

— Гм.

— І що означає оце «Гм»?

Він знизав плечима.

— Я перечитався історичних книг. Ніхто не буває в безпеці.

Я стенув плечима у відповідь.

— Згідно з останніми новинами, на домашньому фронті все спокійно.

— Це вже гарні новини.

Ще кілька поворотів вивели нас на простору ділянку, вкриту галькою та піском. Спершу — повільний підйом десь на тридцять футів, що раптово упирався в греблю, яка сягала семи чи восьми футів заввишки. Я зміг розгледіти позначку рівня повної води та кілька вилізлих на поверхню коренів дерев, насаджених на гребені загати. Білл вмостився на валун в їхній тіні й закурив люльку. Я присів поруч, ліворуч від нього. Вода затишно плюскотіла й мерехтіла, тож ми певний час просто милувалися її відблисками.

— Красиво, — сказав я за певний час. — Затишне місце.

— Угу.

Я зиркнув на Білла. Старий юрист озирався в той бік, звідки ми прийшли.

Я стишив голос.

— Що там таке?

— Я ще раніше зауважив краєм ока, — прошепотів він, — як хтось тут прогулюється, тримаючись на певній відстані від нас. Але ми стільки разів повертали, що я загубив його з поля зору.

— Можливо, мені варто про всяк випадок прогулятися назад?

— Гадаю, не треба. Чудовий же день. Багатьом людям подобається ходити тут. І якщо ми зачекаємо кілька хвилин, то або він з’явиться, або ми зрозуміємо, що він пішов деінде.

— Можеш описати його?

— Ні. Кажу ж, побачив його лише краєм ока. Гадаю, нема насправді через що перейматися. То просто твоя розповідь зробила мене надміру обачною людиною — чи параноїком. Я ще не визначився.

Я знайшов свою люльку, набив її і закурив. Ми зачекали хвилин з п’ятнадцять, але ніхто не прийшов.

Врешті Білл підвівся і випростався.

— Хибна тривога, — усміхнувся він.

— Твоя правда.

Він знову рушив, і я підлаштувався під його кроки.

— А ще мене непокоїть та леді Джасра, — продовжував Білл. — Ти казав, що вона ніби перенеслася через Козир, а крім того, мала в роті жало, яким уразила тебе наповал?

— Саме так.

— Чи зустрічав ти кого-небудь схожого на неї?

— Ні.

— Маєш якісь здогади?

Я похитав головою.

— А як щодо метушні навколо Вальпургієвої ночі? Здається, вона надзвичайно важлива для того психопата. Багато адептів примітивних релігій наділяли особливим значенням зміну сезонів. Але Б видається надто організованим, аби бути душевно хворим. А ось щодо іншого...

— Мелман вважав, що це важливо.

— Так, але він був схибленим на езотериці. Мене б радше здивувало, якби така закономірність не спала йому на думку, навмисно чи ні. Але ж він визнав, що його володар ніколи не підтверджував такого здогаду. Це ж його власна ідея. Щоправда, у тебе є певні фонові знання. Чи справді можна здобути якусь особливу силу, якщо вбити людину твоєї крові в особливий час року?

— Я про таке не чув. Але, звісно, існує багато такого, чого я не знаю. Я ще дуже молодий порівняно з більшістю чарівників. Але куди ти намагаєшся зайти цим шляхом? Ти не вважаєш його божевільним, але водночас відкидаєш версію з Вальпургієвою ніччю.

— Не знаю. Просто міркую вголос. Обидві версії видаються мені хисткими, ось і все. До речі, Французький іноземний легіон 30 квітня дозволяв усім напиватися, а потім іще давав кілька вихідних, щоб протверезіти. То була річниця битви при Камероні, один із найбільших тріумфів[32]. Однак сумніваюся, що і це має стосунок до справи.

Він трохи помовчав.

— І до чого тут сфінкс? — раптом запитав він. — Чому Козир переносить тебе в місце, де ти мусиш відгадувати дурні загадки, бо інакше тобі відкусять голову?

— У мене таке відчуття, що передбачалося радше останнє.

— Я теж так подумав. Але все одно це дивно. Знаєш що? Ладен закластися, що вся колода веде до таких ось пасток.

— Можливо.

Я поклав руку в кишеню й доторкнувся до Козирів.

— Облиш їх, — сказав Білл. — Не треба нам шукати проблем. Може, варто закинути ті Козирі подалі, хоча б ненадовго. Що як сховати їх до сейфу, який стоїть у кабінеті?

Я розсміявся.

— Сейфи не такі вже й безпечні. Ні, дякую. Нехай карти будуть зі мною. Має ж бути спосіб перевірити їх без особливого ризику.

— Це ти експерт у таких питаннях. Однак скажи: чи може що-небудь прослизнути з карти до нас без твоєї участі?

— Ні. Так вони не працюють. Для роботи з картами необхідна увага. Майже вся.

— Це уже щось. Я...

Він знову озирнувся: хтось наближався. Я мимоволі зігнув пальці.

А тоді почув, як Білл гучно зітхнув.

— Усе гаразд, — мовив він. — Я знаю його. Це Джордж Генсен, син чолов’яги, ферма котрого розташована перед нашою. Привіт, Джордже!

Постать, що наближалася до нас, махнула рукою. То був юнак середнього зросту й кремезної статури. Мав волосся піщаної барви, носив лівайси та футболку з «Ґрейтфул Дед»[33]. А з кишені в нього стирчала пачка цигарок. На вигляд йому було трохи за двадцять.

— Привіт, — відказав він, підходячи ближче. — Класний деньок, правда?

— Це точно, — відгукнувся Білл. — Тому ми й гуляємо, а не стирчимо вдома.

Джордж перевів погляд на мене.

— От і я так, — сказав він, випнувши зуби над нижньою губою. — Справді чудовий день.

— Це Мерль Корі, він гостює в мене.

— Мерль Корі, — повторив Джордж і простягнув мені руку. — Привіт, Мерлю.

Я потиснув її. Долоня юнака була трохи вологою.

— Упізнаєш прізвище?

— Гм... Мерль Корі, — промимрив він.

— Ти знав його батька.

— Справді? Ох, звісно!

— Сема Корі, — завершив Білл і зиркнув на мене через Джорджеве плече.

— Сем Корі, — повторив Джордж. — От тобі й на! Радий знайомству. Надовго тут затримаєшся?

— Гадаю, на кілька днів, — відповів я. — Не знав, що ти знайомий з моїм батьком.

— Хороша людина, — відказав Джордж. — А ти сам звідки?

— З Каліфорнії. Проте настав час змінити місцевість.

— Куди прямуєш?

— Щиро кажучи, за кордон.

— У Європу?

— Далі.

— Звучить класно. Я б теж хотів колись помандрувати.

— Можливо, так і трапиться.

— Можливо. Гаразд, я ітиму собі. Насолоджуйтеся прогулянкою. Радий познайомитися, Мерлю.

— Навзаєм.

Він позадкував, кивнув на прощання, розвернувся й пішов геть.

Я зиркнув на Білла і зауважив, що він тремтить.

— Що трапилося? — прошепотів я.

— Я знаю цього хлопця все його життя, — пояснив Білл. — Гадаєш, він на наркотиках?

— Принаймні не на таких, які лишають по собі дірки в руках. Жодних слідів я не помітив. До того ж він не видавався надто загальмованим.

— Так, але ж ти не знаєш його так, як я. Він здавався дуже... інакшим. Я мимовільно назвав твого тата Семом, бо щось мені видалося дивним. Змінилася його манера говорити, постава, хода... Дрібниці — але вони визначають усе. Я чекав, що він виправить мене і навіть заготував жарт про передчасну старість. Але він цього не зробив. Натомість підхопив і повторив неправильне ім’я! Мерлю, це лячно! Він справді добре знав твого батька — як Карла Корі. Твій тато любив, аби садиба була охайною, проте ніколи не мав натхнення до прополювання, косіння чи згрібання листя. Доки Джордж навчався в школі, він багато років поспіль виконував для Карла роботу по двору. Він точно знав, що його ім’я — не Сем.

— Я не розумію.

— Я теж, — відказав Білл, — але мені це не подобається.

— Отже, він дивно поводився — і, гадаєш, стежив за нами?

— Тепер я не сумніваюся в цьому. Надто вже багато як для збігу, особливо зважаючи на твій приїзд.

Я повернувся.

— Я піду за ним і з’ясую, в чому справа, — запропонував я.

— Ні, не треба.

— Я не завдам йому шкоди. Існують же й інші способи.

— Можливо, краще дозволити йому вважати, що він нас надурив. Це може заохотити його пізніше сказати або зробити щось таке, що виявиться корисним. З іншого боку, що б ти не зробив — хай навіть щось делікатне чи магічне, — це може натякнути, що ми його підозрюємо. Нехай усе буде, як є. Дякуй, що тебе попередили, і будь обачним.

— Ти маєш рацію, — відповів я. — Згода.

— Повернімося назад. Треба поїхати в місто пообідати. Хочу заскочити в офіс, забрати деякі папери й зробити кілька телефонних дзвінків. А потім о другій маю зустрітися з клієнтом. А ти тим часом можеш узяти машину й поїздити околицями.

— Гаразд.

Доки ми поверталися назад, я розмірковував. Є багато чого, про що я Біллу не розповів. Наприклад, я не бачив потреби розповідати йому, що ношу на лівому зап’ясті невидиму гароту, наділену певними незвичними властивостями. Одна з таких властивостей полягає в тому, що Фракір попереджає мене про будь-які злі наміри інших людей щодо мене, як це постійно було в присутності Люка протягом двох років, доки ми не подружилися. Якою б не була причина дивної поведінки Джорджа Генсена, а Фракір не зауважила жодних ознак того, що юнак хотів завдати мені шкоди.

І все ж, якось дивно... Було щось у тому, як він говорив, як вимовляв слова...

* * *

Доки Білл вирішував ділові питання, я поїхав на прогулянку. Вирушив туди, де багато років тому жив мій батько. Я бував тут не раз у минулому, але всередину будинку ніколи не зазирав. Певно, тому, що ніколи не було справжньої потреби. Я припаркувався біля пагорба на узбіччі й поглянув на дім. Білл розповів, що тепер там мешкає молода пара з дітьми — я і сам це бачив, судячи з розкиданих по двору іграшках. Я замислився: як воно, вирости в такому місці? А зі мною таке могло трапитися... Будинок мав доглянутий, навіть веселий вигляд. Мені здалося, що люди там були щасливими.

Тоді я замислився: а де ж батько, якщо він досі серед живих? Ніхто не міг зв’язатися з ним через Козир, хоча це насправді ще нічого не доводить. Існує безліч способів заблокувати зв’язок через Козирі. Ходили чутки, буцімто щось таке і трапилося, але мені не подобалося думати про це.

Пліткували, наче тато збожеволів у Дворах Хаосу через прокляття, яке наклала моя матір, тому тепер він вештався Тінню без цілі. Дара взагалі відмовлялася коментувати цю ситуацію. Інша версія така: тато увійшов у власноруч створений всесвіт і ніколи з нього не повертався. Тому й опинився поза зоною досяжності Козирів. Є і третя версія: нібито батько пропав ні за цапову душу після того, як виїхав з Дворів. Дехто з родичів бачив, як він від’їжджав після гостин. Тож якщо плітки про його смерть були правдивими, це трапилося не в Дворах Хаосу. Були й інші, які свідчили, що, мовляв, бачили його потім у різних місцях — і поводився він завжди надзвичайно дивно. Одні повідомляли, неначе він подорожував у компанії глухонімої танцівниці — тендітної гарненької панянки, з якою він спілкувався мовою жестів, — та й сам розмовляв небагато. Інші казали, що він напивався і горланив у барі, перед тим вигнавши звідти всіх інших клієнтів, аби ті не заважали насолоджуватися грою музиків. Однак я не можу бути певним щодо надійності всіх цих свідчень. Мені й так довелося докласти чимало зусиль, аби розшукати ці крихти інформації. За допомогою Лоґрусу визначити його місце розташування мені не вдавалося, хоч я і намагався зробити це багато разів. Але якщо він перебував далеко, то сил моєї концентрації просто могло не вистачити.

Іншими словами, я поняття зеленого не мав, де носить мого батька, Корвіна Амберського, і, здається, ніхто інший також нічого не знав. Я дуже сумував через це, адже моя єдина нормальна зустріч із батьком відбулася після битви в день Падіння Лабіринту. Тоді, неподалік від Дворів Хаосу, він розповів мені свою довгу історію. Зустріч з батьком змінила моє життя. Вона надихнула мене залишити Двори, щоби вирушити на пошуки знань і досвіду в тіньовому світі, де він так довго жив. Я відчував, що мушу вивчити той світ, якщо прагну краще зрозуміти батька. Гадаю, певних успіхів мені вдалося досягнути — може, навіть більше. От тільки батька поруч не було, щоби продовжити розмову.

Я вірив, що ось-ось випробую новий засіб для встановлення його місцезнаходження — тепер, коли проект Колесо-Привид був майже готовим до запуску, — але я знову опинився по вуха в лайні. Після мандрівки через усю країну, яка мала б привести мене до Білла на місяць чи два пізніше, ніж це реально трапилося, я б вирушив до власної зони аномалій і взявся за роботу.

А тепер... Багато всього іншого звалилося мені на голову. Перш ніж повернутися до досліджень, потрібно було дати раду нагальним проблемам.

Я настільки повільно проїхав повз будинок, що навіть зміг розчути музику зі стереопрогравача, яка долинала крізь відчинене вікно. Краще й не знати точно, як воно там всередині. Іноді наявність маленької таємниці — найкращий варіант.

Після вечері ми з Біллом сиділи на ґанку, і я намагався згадати, що ще варто віддати на аналіз його критичному мозку. Мені нічого не спадало на думку, тож Білл сам повернувся до нашої розмови:

— Іще одне, — почав він.

— Так?

— Ден Мартінес зав’язав з тобою розмову, натякнувши на Люкові спроби відшукати інвесторів для якоїсь комп’ютерної компанії. Пізніше ти відчув, що все це — лишень привід. Він приспав твою пильність, а тоді заскочив зненацька питанням про Амбер і Хаос.

— Саме так. Однак Люк наполягав, що досі не виходив на зв’язок з потенційними інвесторами й ніколи не чув про Дена Мартінеса. Коли він потім побачив його труп, то продовжував стверджувати, буцімто ніколи з ним не зустрічався.

— Але ж Люк і справді заговорив про те, аби зайнятися чимось таким.

Я кивнув.

— Тоді або Люк брехав, або Мартінес якось довідався про його плани.

— Не думаю, що Люк брехав, — відказав я. — Я все це недавно ще раз обмізкував. Якщо знати Люка так добре, як його знаю я, то неможливо повірити, що він справді шукав би інвесторів, доки не переконався б, що дійсно є куди вкладати гроші. Тому гадаю, що він не брехав і щодо цього. Найімовірнішим мені видається те, що це єдиний справжній збіг у всій історії. Відчуваю, що Мартінес багато знав про Люка, але йому бракувало тільки останньої деталі — відомо Люкові про Амбер і Хаос чи ні. Думаю, він дуже навіть метиковитий, тому й вигадав щось правдоподібне, знаючи, що я працював у тій самій компанії, що й Люк.

— Гадаю, це можливо, — сказав Білл. — Але коли Люк справді запитав...

— Я починаю вірити, — перервав його я, — що Люкова історія також липа.

— Не встигаю за твоїми думками.

— Гадаю, він склав усе докупи так само, як і Мартінес, та ще й із тих самих причин — аби звучати правдоподібніше і випитати цікаву для нього інформацію.

— Ти мене остаточно заплутав. Яку інформацію?

— Моє Колесо-Привид. Він хотів дізнатися, що воно таке.

— І він дуже розчарувався, коли дізнався, що ти просто вправляєшся в екзотичному дизайні, а не прагнеш заснувати компанії?

Коли я кивнув, Білл зауважив мою усмішку.

— Насправді це щось більше? — перепитав він і додав: — Зачекай. Не кажи. Ти також брехав. Ця штука — реальна.

— Так.

— Можливо, я навіть не мусив запитувати — хіба що ти сам вважаєш, що це важливо, і хочеш розповісти мені. Якщо це щось значне і надзвичайно серйозне... З мене легко можна витягнути інформацію, сам знаєш. Маю дуже низький больовий поріг. Поміркуй про це.

Я так і зробив. Кілька хвилин сидів і міркував.

— Певен, що коли це й важливо, — зрештою мовив я, — то лише опосередковано. Але я й гадки не маю, яке значення мій винахід може, як ти кажеш, мати. Ні для Люка, ні для когось іншого — адже ніхто, крім мене, нічого не знає. Ні. Я не бачу, як воно вписується в загальну картину, окрім як ілюструє цікавість Люка. Тож, гадаю, я скористаюся твоєю порадою і просто відкину це питання.

— Мене все влаштовує, — відказав Білл. — І ще нюанс із Люковим зникненням...

У будинку задзеленчав телефон.

— Вибач, — мовив старий друг.

Він подався на кухню.

За кілька секунд я почув його вигук:

— Мерлю, це тебе!

Я підвівся і, щойно переступивши поріг, кинув на Білла запитальний погляд. Він лише знизав плечима і похитав головою. Швидко зметикувавши, я пригадав розташування двох інших телефонів у будинку. Тоді спершу вказав рукою на самого Білла, а потім — у напрямку його робочого кабінету, жестами імітуючи знімання слухавки і прикладання її до вуха. Він ледь усміхнувся і кивнув. Я взяв слухавку й трішки зачекав, аж доки не почув тихого клацання, сподіваючись, що співрозмовник гадатиме, ніби я взяв слухавку паралельного телефона.

— Вітаю, — почав я.

— Мерль Корі?

— Так, це я.

— Мені потрібна інформація, яка, гадаю, у вас є.

Лунав трохи знайомий чоловічий голос.

— З ким я розмовляю? — поцікавився я.

— Вибачте. Не можу цього сказати.

— Можливо, я так само відповім на ваше запитання.

— Принаймні хоч дозвольте запитати.

— Вперед.

— Гаразд. Ви з Люком Рейнардом — друзі.

Він витримав паузу.

— Можна й так сказати, — відповів я, аби заповнити тишу.

— Ви чули, як він говорив про місця під назвою Амбер і Двори Хаосу.

І знову твердження, а не запитання.

— Можливо, — відказав я.

— Чи знаєте ви самі щось про ці місця?

Ну нарешті, запитання.

— Можливо, — повторив я.

— Будь ласка. Це серйозно. Мені потрібне щось чіткіше, ніж «можливо».

— Вибачте. «Можливо» — це все, що ви отримаєте, якщо тільки не скажете, хто ви і чому хочете про це знати.

— Я можу стати вам у нагоді, якщо ви будете чесним зі мною.

Я втримався від відповіді саме вчасно і відчув, як мій пульс пришвидшився. Останнє речення було промовлено на тарі. Я продовжував мовчати. А тоді почув:

— Гаразд, це не спрацювало, тож я досі цього не знаю.

— Чого? Чого ви не знаєте? — запитав я.

— Чи це він з тих місць, чи ви.

— Скажіть якомога чіткіше, навіщо це вам, — попросив я.

— Тому що один із вас може бути у великій небезпеці.

— Той, хто з тих місць, чи той, хто ні?

— Не можу вам цього повідомити. Це буде ще одна помилка.

— Що ви маєте на увазі? Якою була ваша попередня помилка?

— Ви не даєте мені відповіді — заради самозахисту чи щоб допомогти другові?

— Можливо, — відповів я. — Якби я знав, що справа дійсно в цьому. Але з того, що я знаю, небезпека може походити від вас.

— Запевняю вас, що я лише намагаюся допомогти правильній людині.

— Слова, слова, слова[34], — відказав я. — А якщо припустити, що ми обоє з таких місць?

— Господи! — вигукнув він. — Ні. Це неможливо.

— Чому ж ні?

— Байдуже. Що мені зробити, аби переконати вас?

— Гм. Зачекайте хвилинку, треба подумати, — відказав я. — Гаразд. А як щодо такого? Зустріньмося в якомусь місці. Місце обираєте ви. Я подивлюся на вас, і ми обміняємося інформацією, шматочок за шматочком, аж доки не викладемо всіх карт на стіл.

Запала тиша. А тоді:

— Це єдиний спосіб переконати вас?

— Так.

— Дозвольте мені подумати. Скоро я знову вийду на зв’язок.

— Єдине що...

— Що?

— А якщо це саме я, то чи загрожує мені небезпека просто зараз?

— Гадаю, так. Так, імовірно, ви в небезпеці. Бувайте.

Співрозмовник від’єднався. Вішаючи слухавку, я примудрився зітхнути і вилаятися водночас. Кількість людей, що знали про нас, росла, як гриби після дощу.

Білл зайшов на кухню з отетерілим виразом обличчя. Першими його словами були такі:

— Як же хто-б-це-в-біса-не-був дізнався, що ти взагалі тут?

— Це було моє запитання, — відказав я. — Придумай інше.

— Гаразд. Але якщо він і справді щось надумає, ти дійсно підеш?

— Звичайно. Я запропонував це, бо щиро хочу зустрітися з цим типом.

— Як ти сам зауважив, небезпека може іти саме від нього.

— Як на мене, жодних проблем. Він же і сам опиниться у значній небезпеці.

— Не подобається мені це все.

— Та я і сам не в захваті. Але кращої пропозиції поки що нема.

— Ну гаразд, тобі вирішувати. Шкода, що немає іншого способу знайти його раніше.

— Я також про це подумав.

— Слухай, а може, трохи спровокуємо його?

— Як?

— Його голос здавався трохи знервованим, і я не думаю, що твоя ідея йому сподобалася більше, ніж мені. Пропоную, щоб нас не було вдома, коли він зателефонує знову. Нехай не думає, що ти просто сидиш і чекаєш, коли ж задзеленчить телефон. Нехай трішки похвилюється. Вберися в чистий одяг, і ми на кілька годин повіємося до заміського клубу. Це краще, ніж просто нишпорити холодильником.

— Чудова ідея, — погодився я. — Колись я планував влаштувати собі канікули. А заміський клуб — найкраще місце для відпочинку. Звучить класно.

* * *

Витягнувши все необхідне з Тіні, я освіжив гардероб, підстриг бороду, узяв душ та одягнувся. Ми поїхали в клуб і неквапливо повечеряли на терасі. То був гарний вечір, духмяний і зоряний, а місячне сяйво лилося, наче молоко. За спільною згодою ми вирішили відкласти обговорення моїх проблем. Схоже, Білл знав кожного в клубі, а тому заклад видавався доброзичливим. Давно вже в мене не було такого затишного і спокійного вечора. Потім ми замовили собі попити в клубному барі. Підозрюю, що мій батько дуже полюбляв собі тут хильнути. З сусідньої кімнаті долинала мелодія танцювальної музики.

— Так, це була чудова ідея, — сказав я. — Дякую.

— De nada[35], — відповів Білл. — Ми часто приємно гаяли тут час з твоїм старим. А ти випадково не чув?..

— Ні, жодних новин про нього.

— Вибач.

— Щойно він з’явиться, я тобі повідомлю.

— Звісно. Вибач.

Додому ми дісталися без пригод, та й ніхто за нами не стежив. Ми повернулися трохи після опівночі, побажали один одному добраніч, і я попрямував до своєї кімнати. Знявши новий піджак, я повісив його в гардеробній, куди закинув і нові черевики. Повернувшись до кімнати, я зауважив білий прямокутник на подушці.

Діставшись до ліжка двома великими кроками, я схопив аркуш.

ШКОДА, ЩО ВАС НЕ БУЛО ВДОМА, КОЛИ Я ТЕЛЕФОНУВАВ, — повідомлялося великими літерами. — АЛЕ Я БАЧИВ ВАС У КЛУБІ І ЦІЛКОМ МОЖУ ЗРОЗУМІТИ ВАШЕ БАЖАННЯ ПРОВЕСТИ ВЕЧІР ЗА МЕЖАМИ ДОМУ. ЦЕ НАШТОВХНУЛО МЕНЕ НА ІДЕЮ. ЗУСТРІНЬМОСЯ В ТОМУ БАРІ ЗАВТРА ВВЕЧЕРІ, О ДЕСЯТІЙ. МЕНІ БУДЕ КОМФОРТНІШЕ В ОТОЧЕННІ БАГАТЬОХ ЛЮДЕЙ, ЯКІ НЕ НАМАГАЮТЬСЯ ПІДСЛУХАТИ.

А цур йому. Моїм першим покликом було піти й розповісти про все Біллу. Але цей поклик наздогнала думка: адвокат не може нічого зробити з цією запискою, окрім як утратити через неї сон — а той старому другові значно потрібніший, ніж мені. Тож я склав записку і сховав її в кишеню сорочки, а саму сорочку повісив на вішак.

* * *

Навіть нічні жахіття не збентежили мого сну. Я спав глибоко і міцно, знаючи, що Фракір розбудить мене в разі небезпеки. По суті, я заспав, проте почувався чудово. Ранкове сонце сяяло, а пташки співали.

Умившись і причесавшись, я витягнув із Тіні чисті слакси й сорочку, а тоді спустився вниз. На кухонному столі лежала записка. Останнім часом записки мене стомили, проте ця була від Білла. Ішлося про те, що він мав ненадовго поїхати до міста, в офіс, а мені варто не соромитися і тягнути з холодильника все, що я побажаю на сніданок. Він невдовзі повернеться.

Понишпоривши у холодильнику, я надибав кілька англійських мафінів[36], шматок канталупи[37] і склянку помаранчевого соку. Каву я поставив варитися заздалегідь, тож вона була готова невдовзі після того, як я впорався зі сніданком. Чашку я взяв з собою на ґанок.

Я сидів там і розмірковував, чи не варто й мені самому лишити записки та вирушати в дорогу. Мій таємничий кореспондент — можливо, Б — раз телефонував сюди і раз вдерся. Несуттєво, як він дізнався, що я тут. Це ж дім друга, а оскільки я не мав наміру ділитися проблемами з друзями, мені зовсім не подобалася ідея наражати їх на небезпеку. Але ж зараз день був у повні, а зустріч призначено лише на вечір. Не так уже й довго чекати, доки я отримаю хоча б якусь розгадку. Тікати просто зараз — досить безглуздо. Може, навіть буде краще, якщо я повештаюся тут до призначеного часу. Зможу тримати руку на пульсі подій і захистити Білла, якщо сьогодні щось трапиться...

Раптом у моїй свідомості постало видіння, як хтось під дулом пістолета силує Білла написати записку, а тоді забирає його як заручника, щоби змусити мене відповідати на запитання.

Я поквапився на кухню і зателефонував йому в офіс. Слухавку підняв секретар, Горацій Крейпер.

— Привіт, це Мерль Корі, — сказав я. — Містер Рот на місці?

— Так, — відповів секретар. — Але саме зараз він з клієнтом. Сказати, щоби він перетелефонував?

— Ні, це не настільки важливо, — відказав я. — Ми однаково побачимося згодом. Не відволікайте його. Дякую.

Я налив собі ще одну чашку кави й повернувся на ґанок. Таке очікування діяло на нерви. Я вирішив, що коли сьогодні ввечері все не проясниться, то я одразу ж вирушу далі.

З-за рогу будинку вигулькнула постать.

— Привіт, Мерлю.

Переді мною стояв Джордж Генсен. Фракір легенько запульсувала, наче хотіла попередити про небезпеку, а тоді передумала. Незрозуміло і незвично.

— Привіт, Джордже. Як життя?

— Непогано. Містер Рот удома?

— Боюся, що ні. Він ненадовго пішов у місто. Гадаю, він повернеться до ланчу або невдовзі після нього.

— Он як. Кілька днів тому він просив мене забігти у вільний час. Казав, що має для мене роботу.

Він підійшов ближче і поставив ногу на сходинку. Я похитав головою.

— Нічим не можу допомогти. Мені він нічого такого не казав. Тобі доведеться впіймати його пізніше.

Він кивнув, розкрив пачку цигарок, витрусив звідти одну й запалив її, а тоді заховав пачку назад. Тепер на ньому була футболка з «Пінк Флойд»[38].

— Тобі подобається відпочинок тут? — запитав він.

— Дуже. Бажаєш чашку кави?

— Не відмовлюся.

Я підвівся і зайшов усередину.

— З вершками і цукром! — гукнув він мені навздогін.

Я приготував для Джорджа каву, а коли повернувся на ґанок, то зауважив, що юнак уже вмостився в інше крісло.

— Дякую, — скуштувавши кави, він додав: — Я знаю, що твого батька звати Карл, хоч містер Рот і назвав його Семом. Мабуть, у нього трохи дірява пам’ять.

— Або язик заплітається, — відказав я.

Він усміхнувся.

Що ж не так із його манерою розмовляти? Його голос цілком міг бути тим самим, який я чув по телефону минулої ночі. Попри те, що той голос був надзвичайно виваженим і сповільненим саме так, аби прибрати будь-які мовленнєві маркери. Однак не це порівняння мене хвилювало.

— Він був відставним військовим офіцером, чи не так? І чимось на кшталт урядового радника?

— Так.

— Де він зараз?

— Багато подорожує — за океаном.

— Ти плануєш зустрітися з ним під час подорожі?

— Сподіваюся.

— Це було б непогано, — він затягнувся цигаркою і ковтнув ще кави. — Ох, чудовий напій! А я не пригадую тебе тут, — несподівано додав він. — Ти не жив з батьком, так?

— Ні, мене виховала мати та інші родичі.

— Далеко звідси, еге ж?

Я кивнув.

— За океаном.

— А як її звати?

Я мало не зізнався йому. Не знаю чому, але я встиг змінити ім’я на «Дороті» за мить до того, як вимовив його.

Зиркнувши на Джорджа, я помітив, як той стиснув губи. Доки я говорив, він ретельно вивчав моє обличчя.

— А чому ти запитуєш? — поцікавився я.

— Так, без жодних причин. Назвімо це спадковою допитливістю. Моя матір була міською пліткаркою.

Він розсміявся і ковтнув кави.

— Надовго тут затримаєшся? — зрештою запитав він.

— Важко сказати. Гадаю, не дуже надовго.

— Сподіваюся, ти добре тут проведеш час, — Джордж допив каву й поставив чашку на поручень. Тоді підвівся, випростався й додав: — Приємно було поговорити.

Спускаючись сходами, він завмер і озирнувся.

— Відчуваю, що ти далеко підеш, — сказав він. — Щасти.

— І тобі, — відповів я. — Маєш хист до слів.

— Дякую за каву. Ще побачимося.

— Так.

Він повернув за ріг і зник. Я навіть не знав, як розуміти його, а тому після кількох спроб осмислити Джорджеву поведінку здався. Коли натхнення мовчить, розум швидко стомлюється.

* * *

Я саме робив собі сандвіч, коли повернувся Білл, тому довелося зробити два. Доки я займався кулінарією, адвокат переодягнувся.

— Цього місяця я мав би відпочивати, — почав він під час перекусу, — але то був старий клієнт із нагальною справою, тож я не міг відмовити. Ти не проти після обіду прогулятися вздовж затоки на інший бік?

— Із задоволенням.

Коли ми йшли через поле, я розповів йому про візит Джорджа.

— Ні, — заперечив він. — Я не казав, що маю для нього якусь роботу.

— Інакше кажучи...

— Гадаю, він забігав побачитися з тобою. З їхньої садиби не складно було підстерегти, коли я піду.

— Хотілося б знати, що ж йому потрібно.

— Якщо це достатньо важливо, він, либонь, за слушної нагоди запитає у тебе, що хоче.

— Але час спливає, — відказав я. — Я вирішив рушати завтра вранці чи навіть сьогодні ввечері.

Під час прогулянки вздовж затоки я розповів йому про записку з минулої ночі та призначену на вечір зустріч. Також поділився своїми страхами — що я підставляю його під випадкові кулі (гіпотетичні).

— Навряд чи це серйозно, — відказав він.

— Я вже ухвалив рішення, Білле. Ненавиджу так різко все обривати, особливо коли ми давно не бачилися, але я ж не планував усієї цієї мороки. А якщо я зникну, то й неприємності також зникнуть — ти ж і сам це знаєш.

— Може, і так, але...

Ми й далі розмовляти про все це, насолоджуючись прогулянкою вздовж затоки. Зрештою, ми облишили це питання як вирішене і повернулися до марних міркувань над моїми загадками. Я повсякчас озирався, проте так і не побачив нікого позаду нас. З кущів на іншому березі долинав якийсь шум, але то могла бути тварина, стривожена нашими голосами.

Ми блукали вже понад годину, аж раптом я відчув, як хтось бере до рук мій Козир. Я закляк.

Білл зупинився і повернувся до мене.

— Що?..

Я підняв руку й відказав:

— Міжтіньовий дзвінок.

Уже за мить я відчув встановлення контакту, а також знову зауважив ворушіння в кущах на іншому боці.

— Мерліне.

До мене звертався голос Рендома. Уже за кілька секунд я побачив його за столом у бібліотеці Амбера.

— Так? — відповів я.

Зображення стало повновимірним і стабільним, неначе я дивився крізь арку в сусідню кімнату. Водночас я продовжував спостерігати за місциною навколо себе, хоча б периферійним зором. І недаремно — я побачив Джорджа Генсена, який вискочив з кущів по той бік бухти й витріщився на мене.

— Я хочу, щоб ти негайно повернувся до Амбера, — заявив Рендом. Джордж тим часом рушив уперед і вже кинувся у воду.

Рендом підняв руку і простягнув її:

— Проходь.

Коли мої обриси вже почали мерехтіти, я почув крик Джорджа:

— Зупиніться! Зачекайте! Я мушу піти з...

Я простягнув руку й схопив Білла за плече.

— Не можу лишити тебе з цим божевільним. Ходімо! — вигукнув я і стиснув іншою рукою долоню Рендома.

— Гаразд, — мовив я до короля і рушив уперед.

— Зупиніться! — кричав Джордж.

— Не верзи нісенітниць! — відповів я, і переслідувач уже не встиг схопити нічого, окрім веселки.

7

Коли ми вдвох зайшли до бібліотеки, Рендом мав шокований вигляд. Він звівся на ноги, досі лишаючись нижчим за нас, і зосереджено подивився на Білла.

— Мерліне, хто це? — запитав він.

— Твій юрист Білл Рот, — сказав я. — У минулому ти завжди вів із ним справи через посередників. Я подумав, що ти хотів би...

Білл почав опускатися на одне коліно, промовляючи «Ваша Величносте», але Рендом схопив його за плечі.

— Годі дурниць, — сказав він, — ми ж не при Дворі, — говорячи це, король потиснув Біллу руку. — Називайте мене Рендом. Я завжди хотів особисто подякувати вам за роботу над тією угодою, але ніяк не випадало нагоди. Радий зустрітися з вами.

Я ніколи не бачив, щоби Біллу бракувало слів, але тепер він просто витріщався на Рендома, на кімнату і на далеку вежу, що виднілася за вікном.

За кілька секунд він прошепотів:

— Усе справжнє...

— За тобою хтось гнався? — звернувся до мене Рендом, причісуючи рукою неслухняне коричневе волосся. — Схоже, твої останні слова там були звернені не до мене?

— У нас була дрібна халепа, — відказав я. — Насправді саме через це я і забрав з собою Білла. Розумієш, хтось намагався вбити мене і...

Рендом підняв руку.

— Деталі поки що залиш при собі. Потім вони знадобляться, але — потім. Наразі в нас і так більше проблем і горя, ніж зазвичай, і твій клопіт може бути частково пов’язаний з цим. Але мені треба хвильку перепочити.

Тільки тоді я помітив, що на його зазвичай молодому обличчі з’явилися глибокі зморшки, і усвідомив: дядько надзвичайно напружений.

— Що трапилося? — запитав я.

— Каїн мертвий. Убитий, — відповів Рендом. — Сьогодні зранку.

— Як це трапилося?

— Він був у тіні Дейґа — це віддалений порт, з яким ми ведемо торгівлю. Помандрував туди із Джерардом, щоб наново обговорити стару торгівельну угоду. Його застрелили — просто в серце. Помер на місці.

— Лучника спіймали?

— Лучника? Дзуськи! Стріляли з рушниці, з даху. Стрілець утік.

— Я гадав, що порох тут не працює.

Рендом розвів руки долонями догори.

— Можливо, Дейґа розташована так далеко в Тіні, що там це працює. Ніхто з нас не пригадує, щоби в тих місцях проводилися випробування. До речі, твій батько якось роздобув суміш, яка вибухала навіть тут.

— І то правда. Я мало не забув.

— У будь-якому разі похорон завтра...

— Білле! Мерліне!

До кімнати увійшла моя тітонька Флора, яка відкидала пропозиції самого Росетті[39] (наприклад, відмовилася стати його натурницею). Висока і струнка, вона стрімко рушила вперед і поцілувала Білла в щоку. Я ще ніколи не бачив, щоб старий червонів. Так само тітка вчинила і зі мною, але я менше зворушився, не забуваючи, що саме Флора колись була тюремницею мого батька.

— Коли ви прибули? — голос вона мала також приємний.

— Щойно, — відповів я.

Вона одразу схопила нас за руки і спробувала повести геть.

— Нам так багато чого потрібно обговорити, — почала вона.

— Флоро! — гукнув Рендом.

— Так, брате?

— Можеш провести для містера Рота повну екскурсію, але Мерлін мені поки що потрібен тут.

Вона насупилася на мить, а тоді відпустила мою руку.

— Тепер ви знаєте, що таке абсолютна монархія, — пояснила вона Біллу. — Бачите, як псує влада.

— Я був зіпсованим ще до того, як отримав владу, — зауважив Рендом. — Багатим бути краще. Дозволяю тобі облишити мене, сестро.

Вона фиркнула і вивела Білла геть.

— Тут завжди спокійніше, коли вона вештається в Тіні з черговим хлопцем, — сказав Рендом. — На жаль, більшу частину року Флора провела вдома.

Я цикнув на дядька.

Він жестом вказав на стілець, куди я і сів. Рендом підійшов до шафки.

— Вина? — запитав він.

— Не відмовлюся.

Він наповнив два келихи і дав мені одного, а тоді вмостився на стілець ліворуч. Між нами стояв маленький столик.

— Хтось також стріляв у Блейза, — мовив дядько. — Сьогодні по обіді, в іншій Тіні. Поранив його, але не дуже серйозно. Стрілець утік. Блейз просто прибув з дипломатичною місією до дружнього королівства.

— Гадаєш, це та сама людина?

— Певен. У наших околицях снайпери не водяться. А тут несподівано вигулькнули цілих два? Це має бути та сама людина. Або та сама змова.

— Якісь зачіпки?

Рендом похитав головою і ковтнув вина.

— Я хотів поговорити з тобою сам на сам, — вів далі він, — перш ніж інші зустрінуться з тобою. Хотів би, щоб ти знав про два факти.

Я ковтнув вина і чекав.

— Перший. Ситуація справді лякає мене. Після замаху на Блейза це більше не видається особистою образою на Каїна. Схоже, хтось має на нас зуб — або принаймні на декого з нас. Тепер ще й ти кажеш, що хтось переслідує тебе.

— Не знаю, чи є між нападами зв’язок...

— Я також. Але те, що відбувається, зовсім мені не до вподоби. Найбільше я боюся, що за цим може стояти хтось із нас.

— Чому?

Він напружено зиркнув на свій келих.

— Протягом багатьох століть особиста ворожнеча була нашим улюбленим способом розв’язувати суперечки. Звісно, вона не обов’язково вела до смерті — хоча й не виключала такої можливості, — та завжди характеризувалася інтригами, завданням клопотів, шкоди чи каліцтва або ж навіть вигнанням іншого для зміцнення власних позицій. Найбільшого загострення справа досягла нещодавно через метушню з престолонаступництвом. Я гадав, що все вже владналося, коли отримав посаду, якої зовсім не прагнув. Зла я ні на кого не тримав і правити намагався справедливо. Я ж знаю, які тут усі чутливі. Не думаю, що проблема в мені чи навіть у престолонаступництві. Ні від кого з наших я не відчував негативу. У мене склалося враження, ніби вони вирішили, що я — найменше зло, а тому навіть допомагали. Ні, не думаю, що хтось із наших настільки божевільний, аби хотіти мою корону. Насправді після мого сходження на трон встановилися дружба і злагода. Та мені цікаво, чи не вирішив хтось діяти за шаблоном і підхопити стару гру, щоб звести порахунки. Мені б дуже не хотілося, аби все почалося знову — підозри, недомовки, упередження, недовіра й облудні домовленості. Це послаблює нас, а оскільки завжди існує потенційна зовнішня загроза, ми мусимо бути сильними. Я поговорив з кожним сам на сам. Звісно ж, усі заперечують, що знають про якісь поточні змови, інтриги чи вендети, але я ж бачу, як у них пробуджуються підозри одне до одного. Це входить у звичку. І зовсім не складно відкопати стару образу — зуб, який кожен міг би мати на Каїна, попри те, що всі, крім Бранда, врятувалися. Те саме і з Блейзом — кожен може знайти гарний мотив для інших.

— Отже, ти хочеш якомога швидше відшукати вбивцю, бо він підриває моральний дух?

— Саме так. Мені не потрібне усе це лихослів’я та буркотіння. У нас іще все настільки неспокійно, що різноманітні змови, інтриги та вендети можуть з легкістю відродитися, якщо цього ще досі не трапилося. І найменше непорозуміння може знову призвести до насилля.

— Ти гадаєш, що це робота когось із них?

— Лайно! Я такий самий, як вони. Рефлективно стаю підозріливим. Таке цілком імовірно, але насправді я не бачу жодних доказів.

— Але хто б іще це міг бути?

Рендом схрестив ноги, тоді поставив їх рівно, але знову повернув у попереднє положення. Налив собі ще вина.

— Дідько! Ім’я нашим ворогам — легіон[40]. Але більшості з них забракло б духу. Вони всі знають, яка розправа чекає на них, якщо ми їх викриємо.

Він склав руки на потилиці й поглянув на ряди книжок.

— Не знаю, як це сказати, — промовив він, — але я мушу.

Я знову зачекав. А він швидко сказав:

— Ходять чутки, буцімто це Корвін, але я не вірю.

— Ні, — тихо заперечив я.

— Я ж сказав тобі, що не вірю в це. Твій батько багато означає для мене.

— А чому ж тоді хтось повірив би в таке?

— Ходять чутки, буцімто він збожеволів. Ти ж чув про це. А що як він повернувся до якогось минулого стану свідомості, у часи, коли його стосунки з Каїном і Блейзом були не надто щирими, як і з більшістю з нас? Ось про що вони базікають.

— Я не вірю в це.

— Я лише хотів, аби ти був у курсі, що й така тема тут мусолиться.

— Краще б їм не обговорювати таке зі мною.

Він зітхнув.

— Хоч ти не починай. Будь ласка. Не треба шукати проблем.

Я ковтнув вина.

— Так, маєш рацію, — погодився я.

— А тепер мені доведеться вислухати твою історію. Вперед, ускладни мені життя ще більше.

— Згода. Принаймні спогади ще свіжі.

Тож я почав коротко переказувати усе спочатку. На це знадобилося трохи часу, і коли я завершив, уже стемніло. Рендом переривав мене лише зрідка для уточнень і, на відміну від Білла, не відволікався на обмірковування ймовірностей.

Коли я завершив, дядько підвівся і запалив кілька каганців. Я майже чув його думки.

Зрештою він мовив:

— Ну, з Люком ти мене спантеличив. Це ім’я взагалі ні про що мені не каже. Проте та леді з жалом трохи мене непокоїть. Здається, я щось чув про таких людей, але за яких обставин — пригадати не можу. Пізніше згадаю. Я б хотів знати більше про твій проект Колесо-Привид. Чимось воно мене бентежить.

— Звісно, — відповів я. — Проте є ще дещо, про що я мушу тобі розповісти.

— Що саме?

— Я виклав тобі історію практично так само, як і Біллові. По суті, розмова з ним була для мене ледь не репетицією промови перед тобою. Та я не все розповів Біллові, бо тоді не вважав це важливим. Я, певно, навіть забув про це у світлі всього іншого, аж доки не вигулькнула справа зі снайпером. А потім ти нагадав мені, що Корвін якось розробив замінник пороху, який працює тут.

— Усі пам’ятають про це, повір.

— Я забув про два набої у моїй кишені. Вони з руїн складу, де розташовувалася студія Мелмана.

— І?

— Вони не містять пороху. Натомість усередині якась рожева речовина — і вона навіть не горить. Принаймні в Тіні Земля...

Я витягнув з кишені одного.

— Скидається на калібр .30-30, — сказав Рендом.

— Схоже на те.

Рендом підвівся і смикнув за переплетену мотузку, яка висіла біла однієї з книжкових полиць.

Щойно він повернувся в крісло, у двері постукали.

— Заходьте, — гукнув він.

Зайшов ліврейний лакей — білявий молодик.

— Швидко ти, — мовив Рендом.

Хлопець видавався спантеличеним.

— Ваша Величносте, я не розумію...

— А що тут розуміти? Я подзвонив. Ти прийшов.

— Сір, я не чергую в покоях. Мене відрядили повідомити, що вечеря вже готова і її буде подано, коли забажаєте.

— Ясно. Скажи їм, що я скоро прийду. Щойно поговорю з людиною, по яку дзвонив.

— Дуже добре, сір.

Швидко поклонившись, лакей вийшов.

— Я й подумав, що це надто добре, аби бути правдою, — пробурмотів Рендом.

Трохи пізніше з’явився інший чоловік, старший і не так елегантно вбраний.

— Рольфе, ти міг би збігати в арсенал і поговорити з черговим? — запитав Рендом. — Попроси його переглянути колекцію рушниць із тих часів, коли лорд Корвін прибув з ними до Колвіра. Коли помер Ерік. Перевір, чи знайдеться для мене одна тридцятого калібру в робочому стані. Нехай черговий почистить її і відправить нагору. Зараз ми спускаємося вечеряти, тому можеш просто лишити зброю в куточку он там.

— .30-30, сір?

— Точно.

Рольф пішов, а Рендом підвівся й потягнувся. Він сховав у кишеню набій, який я йому віддав, і вказав на двері.

— Ходімо їсти.

— Непогана ідея.

* * *

За вечерею нас зібралося восьмеро: Рендом, Джерард, Флора, Білл, Мартін, якого викликали протягом дня, Джуліан, який щойно прибув з Ардену, Фіона, що теж недавно повернулася з якогось віддаленого краю, і я сам. Бенедикт мав прибути зранку, а Левелла — пізніше увечері.

Я сидів ліворуч від Рендома, а Мартін — праворуч від нього. Мартіна я давненько не бачив, а тому мені було цікаво, яким він став. От тільки атмосфера зовсім не сприяла розмовам. Варто було комусь заговорити, як усі інші відразу ж звертали на нього дивно загострену увагу — далеко за межами того, що вимагала проста ввічливість. Мене це дратувало, та й Рендома, певно, також, бо він відправив по Дроппу МаПанца, палацового блазня, аби заповнити важку тишу.

Спершу Дроппі було сутужно. Почав він із жонглювання їжею, яку поїдав під час рухів, аж доки вона не закінчилася. Потім витер рота серветкою і ображав нас по черзі. А опісля розпочав стендап-монолог, який видався мені дуже смішним.

Білл, який сидів ліворуч від мене, тихо зауважив:

— Я достатньо володію тарі, щоб зрозуміти головне, і запевняю тебе — це номер Джорджа Карліна[41]! Як...

— О, коли жарти Дроппи втрачають гостроту, Рендом відсилає його до всіляких клубів у Тіні, — пояснив я, — щоб запастися новим матеріалом. Як я розумію, він частенько буває у Вегасі. Іноді Рендом навіть супроводжує його, щоб пограти в карти.

Блазню таки вдалося видобути з нас трохи сміху, і тоді напруга поступово почала спадати. Дроппа відійшов промочити горлянку, а за столом нарешті почалися тихі розмови. Щойно це трапилося, за Біллом промайнула велетенська рука, що впала мені на плече. Джерард відхилився на стільці боком до мене.

— Мерліне, — привітався він. — Радий знову тебе бачити. Слухай, як випаде нагода, я б хотів поговорити з тобою сам на сам.

— Звісно, — погодився я, — але одразу після вечері нам з Рендомом треба подбати про дещо.

— Як випаде нагода, — повторив дядько.

Я кивнув.

Кілька секунд по тому я відчув, як хтось намагається зв’язатися зі мною через Козир.

— Мерліне!

Співрозмовницею виявилася Фіона. Але ж вона сиділа лишень по інший бік столу...

Проте її образ проступав усе чіткіше, тож я відповів.

— Так? — відповів я, а тоді зиркнув на протилежний край столу і зауважив, що Фіона дивиться вниз на носову хустинку. Тоді вона поглянула на мене, усміхнулася й кивнула.

Досі втримуючи ментальний образ тітки, я водночас чув у голові її голос:

— З багатьох причин мені не подобається підвищувати голос. Упевнена, що після вечері ти кудись поквапишся, тому просто хотіла сказати, що нам потрібно прогулятися, поплавати в одному зі ставків, перенестися через Козир до Кабри або ж вирушити подивитися на Лабіринт. Розумієш?

— Розумію, — відказав я. — Триматимемо контакт.

— Чудово.

Тоді зв’язок обірвався, і коли я зиркнув на тітку, вона вже складала хустинку й уважно розглядала свою тарілку.

Рендом не засиджувався, а доїв десерт і хутенько підвівся. Побажавши усім добраніч, він жестом запросив Мартіна й мене йти за ним.

Повз мене прошмигнув Джуліан, намагаючись виглядати не так зловісно, як зазвичай, — і йому це майже вдалося.

— Нам потрібно проїхатися верхи в Ардені, — сказав він. — Скоро.

— Чудова ідея, — погодився я. — Триматимемо зв’язок.

Коли ми вийшли з їдальні, Флора перехопила мене в холі. Білла вона досі не відпускала.

— Заскоч до мене на чарчину перед сном, — запропонувала вона, — перш ніж лягатимеш спати. Або заходь на чай завтра.

— Дякую, — відповів я. — Зустрінемося. Усе залежатиме від того, як розгортатимуться події.

Вона кивнула і подарувала мені усмішку, яка колись спричинила безліч дуелей та Балканську кризу[42]. А тоді тітонька рушила далі, та й ми теж. Коли ми піднімалися сходами в бібліотеку, Рендом запитав:

— Уже всі?

— Ти про що? — не второпав я.

— Чи всі вже домовилися про зустріч з тобою?

— Ну, всі вони радше говорять про гіпотетичну ймовірність, але загалом так.

Рендом засміявся:

— Не думаю, що вони б марно витрачали час. Скоро ти будеш у курсі всіх їхніх маленьких підозр. Починай збирати колекцію. Пізніше деякі можуть стати в нагоді. Певно, всі вони зараз підшукують союзників, і ти видаєшся їм безпрограшним варіантом.

— Я б і хотів побачитися з усіма ними. Прикро, що це відбудеться саме за таких умов.

Коли ми досягай останньої сходинки, він показав рукою, куди йти. Ми повернули в коридор і рушили до бібліотеки.

— Куди прямуємо? — записав Мартін.

Хоч Мартін і був дуже схожий на Рендома, вигляд він мав не такий хитрий. Попри те, що зростом він був вищим за батька, великим його назвати теж було складно.

— Забрати гвинтівку, — відказав король.

— Що? Навіщо?

— Хочу випробувати один патрон, який привіз Мерлін. Якщо він спалахне, в нашому житті з’явиться додаткове ускладнення.

Ми зайшли до бібліотеки. Каганці досі горіли. Гвинтівка стояла у кутку. Рендом підійшов до неї, витягнув набій із кишені і вставив його в зброю.

— Добре. На чому ж випробувати? — задумався король.

Він вийшов назад у коридор і роззирнувся.

— О! Те, що треба!

Він приклав до плеча гвинтівку, націливши її на лицарську броню посеред коридору, а тоді натиснув на спусковий гачок. Пролунав гучний постріл, а метал задзеленчав. Обладунок захитався.

— От халепа! — застогнав Рендом. — Спрацювало! Єдиноріжко, ну чому я? Я ж сподівався на мирне правління.

— Дозволь мені спробувати, батьку, — попросив Мартін. — Мені завжди хотілося.

— Чом би й ні? — знизав плечима Рендом. — Мерліне, у тебе лишився інший набій?

— Так, — відповів я і, понишпоривши в кишені, витягнув інші два. Передав їх Рендому. — Один із них точно не спрацює, — пояснив я. — Він просто лежав разом з усіма.

— Гаразд.

Рендом узяв обидва набої і зарядив одним гвинтівку. Передавши зброю Мартіну, король заходився пояснювати сину, як вона працює. На віддалі долинув тривожний галас.

— Скоро до нас злетиться вся палацова гвардія, — зауважив я.

— Добре, — відказав Рендом, коли Мартін приклав гвинтівку до плеча. — Трохи справжнього переляку ніколи не зашкодить.

Гвинтівка заревіла, і броня задзеленчала вдруге. Мартін мав вражений вигляд і швидко віддав зброю Рендому. Той, зиркнувши на останній набій, що лежав на долоні, мовив:

— А бодай тобі!

А тоді він вставив набій і вистрелив, не прицілюючись.

Щойно гвардійці вискочили на верхню сходинку, пролунав третій постріл, за ним — рикошет.

— Гадаю, я просто якось неправильно живу, — зауважив Рендом.

* * *

Після того як Рендом подякував гвардійцям за швидку реакцію на тренувальну вправу, я почув їхнє перешіптування, буцімто король хильнув зайвого за вечерею. Тоді ми з дядьком повернулися до бібліотеки, і він поставив мені одне запитання.

— Третій я знайшов у кишені Люкової польової куртки, — відказав я і взявся пояснювати обставини.

— Більше я не можу собі дозволити не знати, хто такий Люк Рейнард, — зрештою зауважив Рендом. — Як ти можеш пояснити останні події?

— Згоріла будівля, — почав я. — Нагорі мешкав Мелман, який намагався принести мене в жертву. А внизу знаходилася компанія «Склади Брута». Очевидно, той Брут зберігав ці боєприпаси. Люк визнав, що знайомий із Мелманом. Та я й гадки не мав, що може бути якийсь зв’язок між Брутом та боєприпасами. Але самого того, що вони розташовувалися в одному будинку, більше ніж достатньо.

— Якщо їх настільки багато, що потрібен аж цілий склад для зберігання, то у нас великі проблеми, — зауважив Рендом. — Я хочу знати, кому належала будівля, а кому — компанія, якщо власники — різні люди.

— Гадаю, це нескладно перевірити.

— І кого ж мені відрядити з’ясувати це? — замислився він, а тоді клацнув пальцями й усміхнувся. — Флора скоро виконає важливу місію для Корони.

— Геніально, — прокоментував я.

Мартін усміхнувся, а тоді похитав головою.

— Боюся, я не розумію, про що йдеться, — сказав він. — А хотілося б.

— Знаєш що, — запропонував мені Рендом, — розкажи йому все, а я піду оголошувати Флорі її доручення. Вона може вирушити просто після похорону.

— Так, — мовив я на те, коли король пішов, і взявся вкотре переповідати свою історію, час від часу скорочуючи її.

Жодних свіжих ідей чи нової інформації Мартін не запропонував, та я цього від нього й не сподівався. Я дізнався, що останні кілька років він провів у вельми пасторальній атмосфері. У мене склалося враження, що села йому подобаються значно більше, ніж міста.

— Мерліне, — сказав він, — ти мав раніше повідомити Амбер про цю чортівню. Справа стосується нас усіх.

«А як щодо Дворів Хаосу?» — подумав я. Чи вистрелила б гвинтівка там? Але ж мішенями стали саме Блейз та Каїн. Ніхто не викликав мене у Двори, щоби повідомити про нещастя. І все ж таки... можливо, до певної міри варто залучити й інших родичів?..

— Ну, до останніх подій усе видавалося значно простішим, — заперечив я. — А коли ситуація почала розвиватися надто швидко, то я вже був втягненим у неї по самі вуха.

— Але всі ці роки... усі замахи на твоє життя...

— Я не телефоную додому щоразу, як вляпаюся в халепу, — віджартувався я. — Та й інші теж. Увесь цей час я не бачив жодного зв’язку.

Проте я чудово знав, що Мартін мав рацію, а я помилявся. На щастя, саме тоді повернувся Рендом.

— Мені не вдалося переконати Флору, що це велика честь, — повідомив він, — але вона все одно допоможе.

Ми ще трохи потеревенили на загальні теми, а саме про те, чим займалися останні кілька років. Я, пригадавши Рендомів інтерес до Колеса-Привида, обмовився про цей проект. Та він негайно змінив тему, показуючи, що хотів би лишити це для розмови тет-а-тет. Невдовзі Мартін почав позіхати, і це виявилося заразним. Рендом побажав нам доброї ночі і викликав слугу, який мав показати мою кімнату.

Я попросив Діка, який проводив мене до покоїв, відшукати якісь знаряддя для малювання. За десять хвилин він повернувся з усім, що було мені потрібно.

Дорога назад була б довгою і виснажливою, а я втомився. Тому я вмостився за стіл і взявся створювати Козир для заміського клубу, куди Білл водив мене минулого вечора. Я працював близько двадцяти хвилин, поки мене не задовольнила якість.

Тепер лишалося тільки питання різниці у часі, вельми плинної штуки. Співвідношення становило 2,5 до 1 — єдине золоте правило між Амбером і Тінню, де я нещодавно мешкав. Цілком можливо, що я вже пропустив зустріч із безіменним зламувачем.

Я відклав убік все, окрім Козиря, і підвівся.

Раптом у двері постукали. Мене долала спокуса не відповідати, але цікавість узяла гору. Я перетнув кімнату, відімкнув двері, а тоді прочинив їх.

На порозі стояла Фіона. Вона вбралася в привабливу зелену вечірню сукню, а розпущені пасма прикрасила маленькою шпилькою, оздобленою дорогоцінним камінням, що бездоганно пасувало до її волосся.

— Привіт, Фі, — сказав я. — Яким вітром?

— Я відчула, що ти маніпулюєш певними силами, — відповіла вона, — і не захотіла, аби з тобою щось трапилося до того, як ми поговоримо. Можна зайти?

— Звісно, — мовив я, відступаючи, — але у мене обмаль часу.

— Знаю, та, можливо, я стану в нагоді.

— Яким чином? — запитав я, зачиняючи двері.

Вона роззирнулася кімнатою і помітила щойно завершений Козир. Замкнувши двері, тітка підійшла до столу.

— Дуже добре, — зауважила вона, оцінюючи моє малювання. — То ось куди ти намилився? Де це?

— Бар у заміському клубі в Тіні, з якої я прийшов, — відповів я. — О десятій за місцевим часом я маю зустрітися з незнайомцем. Сподіваюся роздобути інформацію про те, хто і чому намагається мене вбити, а можливо, й про інші питання, які непокоять мене.

— Іди, — сказала вона, — і лиши Козир тут. Так я зможу скористатися ним, аби шпигувати за тобою, і якщо тобі раптом знадобиться допомога, я зможу її надати.

Я простягнув руку і стиснув долоню Фіони, а тоді став біля столу, зосередившись.

За кілька секунд обриси набули кольору і глибини. Я пірнув у об’ємні текстури, і все наблизилося до мене, збільшуючись і заповнюючи простір довкола. Одразу ж знайшов поглядом настінний годинник праворуч від бару...

21:48.

Здається, саме вчасно.

Тепер я вже бачив відвідувачів і чув їхні голоси. Пошукав найкраще місце для прибуття. У правому кутку бару, під тим годинником, нікого не було. Гаразд.

Тепер я був там. Намагався виглядати так, наче сиджу вже давно. Троє відвідувачів зиркнули в мій бік. Я усміхнувся й кивнув. Минулого вечора Білл познайомив мене з одним із чоловіків. Іншого я бачив, але не розмовляв з ним. Обидва кивнули мені у відповідь, і це переконало третього в тому, що я реальний, тож він одразу перевів увагу на жінку, з якою сидів.

Невдовзі до мене підійшов бармен. Він також пригадав мене з минулого вечора, бо запитав, чи не прийде Білл.

Я взяв пива і рушив до найвіддаленішого столика, де й посьорбував його, притулившись спиною до стіни. Час від часу я позирав на годинник та на два входи в бар. Напружившись, міг відчути присутність Фіони.

Десята година вечора прийшла і пішла. Так само вчинив дехто з відвідувачів, нових і старих. Здавалося, ніхто з них особливо не цікавиться мною, тоді як мою увагу привернула самотня молода жінка з білявим волоссям і профілем, наче з камеї. От тільки на цьому схожість завершувалася, адже камеї не усміхаються — ще й так, як вона, коли вдруге подивилася на мене і хутко відвела погляд. Дідько, думав я, ну чому я маю зараз бути в ситуації на межі життя і смерті? За будь-яких інших умов я б допив пиво, пішов по другий кухоль, обмінявся з нею кількома жартами і запитав би, чи не хоче вона приєднатися до мене. До речі...

Я зиркнув на годинник.

22:20.

Скільки ще часу дати таємничому голосу? Може, мені просто варто припустити, що то був Джордж Генсен, але він відмовився від своїх намірів, коли побачив, як я зникаю? Чи довго ще ця леді сидітиме тут?

Я тихо буркнув. Відволікатися не можна. Тим часом я розглядав її тонку талію, округлість стегон, напружені плечі...

22:25.

Я зауважив, що мій кухоль порожній. Відніс його бармену і добросовісно спостерігав, як той наливає мені новий.

— Я бачила, як ви сиділи там, — почув я жіночий голос. — Чекаєте на когось?

Від неї сильно пахло незнайомими парфумами.

— Так, — відповів я. — Але починаю думати, що ніхто не прийде.

— У мене така сама проблема, — мовила жінка, і я повернувся до неї. Вона знову всміхнулася. — Ми б могли зачекати разом, — запропонувала вона.

— Прошу, складіть мені компанію, — сказав я. — Значно приємніше провести час із вами.

Вона забрала свій келих і пішла за мною до столика.

— Мене звати Мерль Корі, — відрекомендувався я, щойно ми сіли.

— А я — Меґ Девлін. Не бачила вас тут раніше.

— Я тут проїздом. А ви, підозрюю, ні?

Вона ледь хитнула головою.

— Боюся, що ні. Я мешкаю в новому житловому комплексі за кілька миль звідси.

Я кивнув, неначе знав, де це.

— Звідки ви? — поцікавилася вона.

— Із центру всесвіту, — мовив я, а тоді квапливо додав: — Із Сан-Франциско.

— О, я багато часу провела там. Чим ви займаєтеся?

Я ледь втримався від раптової спокуси сказати їй, що я чарівник. Натомість розповів про мою останню роботу в «Ґранд Дизайн». А я своєю чергою дізнався, що вона була моделлю, завідувачкою відділу в супермаркеті, а потім менеджером бутика.

Я зиркнув на годинник. 22:45. Меґ перехопила мій погляд.

— Гадаю, нас обох продинамили, — зауважила вона.

— Можливо, — погодився я, — але варто дати їм час до одинадцятої, щоб уже не мучили докори сумління.

— Я теж так вважаю.

— Ви вже їли?

— Раніше.

— Голодні?

— Трохи. Так. А ви?

— Угу, і я бачив, що вечері тут бувають. Піду з’ясую.

Я дізнався, що можна перекусити сандвічами, тож ми взяли собі по одному, а на додачу — салат.

— Сподіваюся, ваше побачення не передбачало пізньої вечері, — раптом зауважив я.

— Про це не йшлося, та мені й байдуже, — відповіла вона, відкушуючи шматочок.

Вже й прийшла одинадцята година. Я впорався з їжею і напоями, тож справді більше нічого не хотів.

— Принаймні вечір не було змарновано, — мовила вона, зібгавши серветку і відклавши її вбік.

Я роздивлявся її вії — приємне заняття. На ній було мало макіяжу або ж він — дуже блідий. Та це не мало значення. Я вже готовий був простягнути руку, щоб вкрити нею її долоню, але вона випередила мене.

— А що ви планували робити ввечері? — запитав я в неї.

— О, трішки потанцювати, випити кілька келихів, можливо, погуляти під місячним сяйвом. Та інші схожі дурнички.

— Я чув музику в сусідній залі. Може, підемо туди?

— Добре, — погодилася вона. — Чому б і ні?

Коли ми залишали бар, я почув у голові злий шепіт Фіони:

— Мерліне! Якщо ти залишиш намальовану на Козирі місцину, то опинишся поза зоною досяжності для мене.

— Зачекай хвилинку, — відповів я.

— Що? — перепитала Меґан.

— Гм... Я б хотів спершу заскочити до вбиральні, — сказав я на те.

— Непогана ідея. Я також. Зустрінемося в холі за кілька хвилин.

Туалет виявився порожнім, але я про всяк випадок зайшов до кабінки — раптом хтось сюди забреде. Відшукав у колоді Козир Фіони і за кілька секунд зв’язався з тітонькою.

— Послухай, Фі, — сказав я, — очевидно, що ніхто не з’явиться. Але решта вечора обіцяє бути приємною, тож чому б мені не розважитися, якщо вже я тут. Дякую за допомогу. Пізніше я просто повернуся додому.

— Не знаю, — вагалася вона. — Не подобається мені, що ти йдеш кудись із незнайомкою, особливо зважаючи на обставини. Десь навколо тебе досі має чаїтися небезпека.

— Немає тут нічого, — відказав я. — У мене є засіб дізнатися про це, і він не реєструє жодної загрози від цієї жінки. Крім того, я певен, що мав зустрітися тут із чоловіком, але він відмовився від свого плану, коли я перенісся через Козир. Зі мною все буде гаразд.

— Мені це не подобається, — наполягала вона.

— Я дорослий хлопчик. І здатен про себе подбати.

— Сподіваюся. Негайно викликай мене, якщо будуть проблеми.

— Їх не буде. Можеш спокійно лягати спати.

— І зв’яжися зі мною, коли будеш готовим повернутися. Не переймайся, що розбудиш мене. Я хочу особисто доправити тебе додому.

— Згода, так і зроблю. Добраніч.

— Будь обачним.

— Завжди.

— Тоді добраніч.

Вона обірвала зв’язок.

Вже за кілька хвилин ми були на танцполі — слухали музику, кружляли і торкалися одне до одного. Меґ мала схильність вести. Та яка в біса різниця? Я не проти, щоб мене вели. Час від часу я навіть намагався бути обачним, але нічого загрозливішого за гучну музику та раптовий сміх не помітив.

Об одинадцятій тридцять ми перевірили бар. Там було кілька пар, та її кавалера не спостерігалося. А мені ніхто навіть не кивнув. Ми повернулися до танців.

Після опівночі ми знову зазирнули туди — і з таким самим результатом. Зрештою, ми вмостилися в барі й востаннє замовили собі випити.

— Що ж, це було весело, — сказала вона, поклавши руку там, де я міг накрити її своєю долонею. Так я і зробив.

— Точно, — погодився я. — Хотілося б робити це частіше. Але вже завтра я їду.

— Куди прямуєш?

— Назад до центру всесвіту.

— Шкода, — сказала вона. — Тебе кудись підвезти?

Я кивнув.

— Будь-куди, куди прямуєш сама.

Вона усміхнулася й стиснула мою долоню.

— Гаразд, — погодилася вона. — Зайдеш у гості, і я зроблю тобі чашку кави.

Випивши свої напої, ми рушили до парковки, зупиняючись кілька разів по дорозі, щоб поцілуватися. Я навіть знову спробував поводитись обачно, але здавалося, що на парковці єдині люди — ми. Знайшли її автомобіль, маленький охайний червоний кабріолет «Порше» з опущеним верхом.

— Ось і прийшли. Хочеш за кермо? — запитала вона.

— Ні, кермуй ти, а я видивлятимуся вершників без голови.

— Що?

— Сьогодні чудова ніч, а я завжди мріяв про такого водія, як ти.

Ми сіли в машину. За кермом — вона. Звісно ж, їхали швидко. І знову здавалося, буцімто мене вели. Дороги були порожніми, а мене охопило веселе збудження. Я підняв руку і прикликав з Тіні запалену цигарку. Кілька разів затягнувся, а тоді викинув недопалок, коли наше авто пролітало над мостом. Я розглядав сузір’я, з якими зріднився за останні вісім років. Глибоко вдихнув і повільно видихнув. Спробував проаналізувати свої емоції і збагнув, що я — щасливий. Дуже давно не почувався так.

Попереду, за деревами, мерехтів калейдоскоп вогнів. За хвилину ми повернули, і я побачив, що світло лилося з маленького житлового комплексу праворуч від нас. Щойно ми доїхали, моя супутниця сповільнилася і повернула.

Вона припаркувалася на пронумерованому місці, звідки ми рушили обрамленою кущами доріжкою до входу в будівлю. Вона відчинила двері, й ми, проминувши вестибюль, пішли до ліфтів. Дуже швидко піднялися до її квартири, і Меґ справді взялася робити каву.

Я був зовсім не проти. Кава виявилася смачною, і ми разом випили її. Часу ще вдосталь...

Одне поступово перейшло в інше. Трохи згодом ми опинилися в спальні, наш одяг лежав на найближчому стільці, а я вітав себе з тим, що зустріч, заради якої я повернувся, не відбулася. Меґ була теплою, м’якою і ніжною, з красивими формами саме там, де треба. Оксамитові тенета, з медом... аромат її парфумів...

Значно пізніше ми лежали у мирній солодкій млості, на яку я не витрачатиму метафор. Я саме гладив волосся Меґ, коли вона потягнулася, ледь повернула голову й поглянула на мене напівзаплющеними очима.

— Скажи мені дещо, — попросила вона.

— Звісно.

— Як звати твою матір?

Я відчув, як щось колюче прокотилося по моїй спині. Але хотілось подивитися, куди це заведе.

— Дара, — відказав я їй.

— А батька?

— Корвін.

Вона усміхнулася.

— Я так і думала, — мовила вона, — але мала переконатися.

— Можна тепер мені щось запитати? Чи граємо в одні ворота?

— Позбавлю тебе необхідності робити це. Ти хочеш знати, чому я запитала.

— Схоплюєш на льоту.

— Вибач, — сказала вона, поворушивши ногою.

— Я так розумію, що їхні імена щось означають для тебе?

— Ти — Мерлін, — констатувала вона. — Герцог Колвірський і Принц Хаосу.

— Дідько! — гарикнув я. — Здається, у цій Тіні кожна собака мене знає! Ви всі належите до якогось клубу чи що?

— А хто ще знає? — швидко запитала вона, і її очі зненацька розширилися.

— Хлоп на ім’я Люк Рейнард, мрець на ім’я Ден Мартінес, місцевий тип на ім’я Джордж Генсен і, можливо, ще один мрець на ім’я Віктор Мелман... Ці імена тобі про щось говорять?

— Так. Небезпечний — Люк Рейнард. Я привела тебе сюди, аби попередити щодо нього, якщо ти виявишся саме тим.

— Що ти маєш на увазі, коли кажеш «саме тим»?

— Якщо ти виявишся тим, ким ти є — сином Дари.

— То попереджай мене.

— Я вже це зробила. Не довіряй йому.

Я сів і поправив за спиною подушку.

— І що йому потрібно? Моя колекція марок? Дорожні чеки? Можеш пояснити конкретніше?

— Кілька років тому він намагався вбити тебе, і то не раз...

— Що? Як?

— Уперше це було щось із вантажівкою, яка мало тебе не вбила. Наступного року...

— О боже! Ти справді про це знаєш! Назви мені дати, дати його замахів!

— 30 квітня. Завжди 30 квітня.

— Чому? Ти знаєш чому?

— Ні.

— Лайно... Як ти взагалі про це дізналася?

— Я була неподалік і спостерігала.

— А чому ж нічого не зробила?

— Не могла. Я не знала, хто з вас хто.

— Пані, ви мене остаточно заплутали, — сказав я. — Хто ти в біса така, і яка твоя роль у цьому всьому?

— Як і Люк, я не та, ким здаюся, — почала вона.

Раптом у сусідній кімнаті почулося гучне дзижчання.

— О боже! — видихнула вона і зіскочила з ліжка.

Я рушив за нею до передпокою, де вона вже натискала на кнопку біля маленьких ґратів і казала:

— Так?

— Люба, це я, — прозвучало у відповідь. — Я повернувся додому на день раніше. Впусти мене, добре? Я маю купу пакетів.

Гай-гай.

Вона відпустила одну кнопку і натиснула на іншу, а тоді повернулася до мене.

— Чоловік, — сказала вона, затамувавши подих. — Тобі потрібно піти зараз. Будь ласка! Скористайся сходами!

— Але ж ти ще нічого мені не розповіла!

— Я розповіла достатньо. Прошу, не створюй проблем!

— Гаразд, — відказав я і поквапився назад до спальні, де швиденько натягнув штани і встромив ноги в мокасини.

Запхавши шкарпетки і білизну в кишеню штанів, я одягнув сорочку.

— Я дуже незадоволений, — протестував я. — Ти знаєш більше, і мені це потрібно.

— Це все, що тобі потрібно?

Я швидко поцілував її в щоку.

— Не зовсім. Я повернуся, — відказав я.

— Не варто, — заперечила вона. — Все буде не так. Ми зустрінемося знову, в потрібний час.

Я рушив до дверей.

— Це не надто обнадійливо, — зауважив я, відчиняючи їх.

— Усе має бути саме так.

— Побачимо.

Я вискочив у коридор і рушив до дверей під написом «ВИХІД». Збігаючи сходами, я застібнув сорочку і заправив її в штани. Внизу спинився, щоб одягнути шкарпетки. Пригладивши рукою волосся, я прочинив двері у вестибюль.

Нікого не видно. Добре.

Щойно я вийшов з будинку і налаштувався на прогулянку, як переді мною пригальмував чорний «седан». Я почув гудіння склопідйомника і побачив червоний спалах.

— Застрибуй, Мерліне, — пролунав знайомий голос.

— Фіоно!

Я відчинив дверцята і прослизнув усередину. Ми негайно рушили.

— Ну, це вона? — запитала тітонька.

— Що «вона»? — не допетрав я.

— Та, з ким ти мав зустрітися в клубі.

Доки вона не сказала цього, я навіть не обдумував зустрічі під таким кутом.

— Знаєш, — сказав я трохи пізніше, — гадаю, це могла бути саме вона.

Тітка розвернулася на дорозі й поїхала назад у тому напрямку, звідки ми спочатку прибули.

— У яку гру вона грає? — запитала Фіона.

— Я б віддав багато, щоб це дізнатися, — відповів я.

— Розкажи мені про зустріч, — наполягала вона, — і не вагайся, якщо треба поцензурувати певні аспекти.

— Гаразд, — погодився я і переповів головне.

Не встиг я завершити розповіді, як ми повернулися на парковку заміського клубу.

— Чому ми знову тут? — запитав я.

— Це тут я взяла машину. Імовірно, вона належить Білловому другові. Я подумала, що було б люб’язно її повернути.

— Ти скористалася Козирем, який я намалював, щоби пройти сюди через бар? — запитав я, розводячи руками.

— Так, щойно ти пішов танцювати. Я спостерігала за тобою близько години, здебільшого з тераси. А я ж казала тобі бути обачним.

— Вибач, мене зачарували.

— Я забула, що тут не пропонують абсенту. Довелося задовольнятися «Замороженою Маргаритою»[43].

— Вибач і за це. Потім ти завела машину без ключа запалювання і поїхала за нами, щойно ми вийшли?

— Так. Я чекала на її парковці і підтримувала з тобою максимально віддалений контакт через Козир. Якби я відчула небезпеку, то зайшла б по тебе.

— Дякую. Наскільки віддалений?

— Я не вуаєристка, якщо ти про це. Отже, ми дісталися до теперішнього моменту твоєї розповіді.

— Це ще геть не вся історія, а тільки скорочений виклад.

— Вистачить, — перервала вона, — наразі. Поки що мене цікавить тільки один нюанс. У тебе, бува, немає фотографії цього Люка Рейнарда?

— Можливо, — відповів я, простягнувши руку по гаманець. — Так, гадаю, є.

Я витягнув з кишені боксерки і взявся нишпорити далі.

— Принаймні ти не носиш плавок, — зауважила вона.

Тоді я увімкнув верхнє освітлення й витягнув гаманець. Щойно розкрив його, як Фіона нахилилася до мене, поклавши долоню на мою руку. Нарешті я знайшов кольорову пляжну світлину, де, крім нас із Люком, були Джулія та дівчина на ім’я Ґейл — Люк тоді з нею зустрічався.

Я відчув, як тітка міцніше стиснула мою руку і хапливо вдихнула.

— Що трапилося? — запитав я. — Ти знаєш його?

Вона надто швидко похитала головою.

— Ні, ні, — заперечила вона. — Ніколи раніше не бачила.

— З тебе нікудишня брехуха, тітонько. Хто це?

— Я не знаю, — наполягала вона.

— Ну ж бо! Ти мало руку мені не зламала, коли побачила його.

— Не тисни на мене, — застерегла вона.

— Це стосується мого життя.

— Гадаю, це стосується не тільки твого життя.

— Отже?

— Наразі облишмо це питання.

— Боюся, я не можу зробити цього. Мушу наполягати.

Вона повернулася до мене, виставивши між нами обидві руки. З її наманікюрених кінчиків пальців почав куритися дим. У мене на зап’ясті запульсувала Фракір, а це свідчило, що Фіона достатньо розгнівана, аби напасти на мене, якщо до цього дійде.

Я відгородився від неї руками і вирішив пригальмувати.

— Гаразд, вважаймо тему закритою — і нумо додому.

Вона зігнула пальці, і дим зник. Фракір завмерла. Фіона витягнула колоду Козирів із гаманця і дістала карту Амбера.

— Та раніше чи пізніше, але я все одно мушу дізнатися, — додав я.

— Пізніше, — відрубала вона, і перед нами забовванів образ Амбера.

Це у Фіоні мені завжди подобалося: вона ніколи не намагалася приховати своїх почуттів.

Я простягнув руку і вимкнув верхнє освітлення, коли навколо постав Амбер.

8

Гадаю, мої думки на похороні були доволі типовими. Неначе Блум[44] з «Улісса», я пригадував найбуденніші речі про покійного і міркував про поточні справи. Решту часу мозок перебував у вільному блуканні.

На широкій береговій смузі край південного підніжжя Колвіра знаходилася маленька капличка, присвячена Єдинорогу, — одна з кількох, поставлених у місцях, де його бачили. Здавалося, саме це місце найкраще пасувало для проводів Каїна в останню путь, адже він — як і Джерард — якось висловив бажання знайти вічний спочинок в одній із морських печер у підніжжі гори, щоби милуватися водами, які він так довго і часто перетинав. Для нього вже приготували грот, тож після церемонії заплановано ще й процесію з перенесення тіла туди. Ранок був вітряним, туманним і по-морському прохолодним. На воді, пів ліги на захід від нас, бовваніло лише кілька кораблів, які рухалися в порт чи з нього.

Гадаю, саме Рендом мав би головувати на церемонії, адже королівський скіпетр автоматично робив його й головним священником, але він, прочитавши перший і заключний абзаци про Відхід Принців із Книги Єдинорога, передав свої повноваження Джерарду, бо з усієї нашої родини Каїн мав найкращі стосунки саме з ним. Глибокий голос дядька, який зачитував довгі уривки про море й плинність, виповнив маленьку кам’яну будівлю. Казали, що Дворкін сам написав книгу, коли ще був здоровим, і що ті довгі уривки — промовлені самим Єдинорогом. Не знаю. Мене там не було. Кажуть також, що всі ми пішли від Дворкіна та Єдинорога, хоча це викликає в голові трохи незвичні образи. Але походження будь-чого завжди тоне у міфі. Хто знає? Мене там не було.

— «І все повертається в море»[45], — читав Джерард. Я роззирнувся. Окрім членів родини, на похорон прийшло сорок чи п’ятдесят осіб: здебільшого міська знать, кілька торгівців, до яких Каїн ставився доброзичливо, представники королівств із кількох прилеглих Тіней, де Каїн бував у ділових та особистих справах, і, звісно ж, Вінта Бейль. Білл також висловив бажання бути присутнім, тож стояв ліворуч від мене. Мартін — праворуч. Ні Фіони, ні Блейза не було. Блейз поскаржився на поранення і вибачився, що не зможе відвідати церемонії. Фіона просто ж зникла. Зранку Рендом не зміг встановити її місцеперебування.

Джуліан вийшов просто посеред церемонії, щоб проконтролювати вартових, яких виставив уздовж дороги, бо хтось зауважив, що можливий убивця може мати гарний улов — так багато з нас зібралося в одному місці. Тому Джуліанових лісників, озброєних короткими мечами, кинджалами, луками або списами, поставили навколо у стратегічних місцях — і час від часу ми чули гавкіт одного з його пекельних псів, на який миттєво відповідали інші. Було щось жаске і трагічне в тому витті — хвилі, що б’ються одна об одну, стугоніння вітру й думки про неминучу смерть. «Куди ж поділася Фіона?» — міркував я. Боїться пастки? Чи це пов’язано з подіями минулої ночі? І Бенедикт... він надіслав співчуття і вітання, але згадав про термінові справи, через які не встигне прибути вчасно. Левелла просто не прийшла, та й через Козир до неї годі було достукатися. Флора стояла попереду і трохи ліворуч від мене, знаючи, що темні кольори також їй личать. Можливо, я несправедливий до неї. Не знаю. Але вона, здається, більше метушилася, ніж споглядала.

Наприкінці церемонії ми вийшли з каплички і скорботною процесією рушили за чотирма моряками, що несли Каїнову труну, до печери і саркофага. Частина Джуліанового загону оточила нас і рухалася поруч як озброєний супровід.

Доки ми йшли, Білл ледь штовхнув мене ліктем і вказав угору, на Колвір. Я поглянув туди й зауважив убрану в чорний плащ з каптуром постать, що стояла на виступі в тіні скелі. Білл нахилився дуже близько, тож я зміг почути його попри гру сопілок і струнного оркестру.

— А той тип — також частина церемонії? — поцікавився старий адвокат.

— Якщо й так, то ця частина мені невідома, — відповів я.

Я вийшов з колони і рушив уперед. Десь за хвилину ми мали проходити просто під тією постаттю.

Наздогнавши Рендома, я поклав руку йому на плече. Коли дядько озирнувся, я вказав угору. Він зупинився й, примружившись, почав вдивлятися туди.

Його правиця піднялася до грудей, де висів Камінь Правосуддя, — дядько вдягав його на більшість офіційних заходів. Тієї ж миті здійнялися вітри.

— Спиніться! — закричав Рендом. — Зупиніть процесію! Усі лишайтеся на місці!

Таємнича постать ворухнулася й повернула голову, неначе хотіла поглянути на Рендома. У небі над Колвіром хмари з’єдналися і почали рости, неначе при комбінованих зйомках. З-під Рендомової долоні лилося й вібрувало червоне світло.

Раптом постать зиркнула вгору, а її рука майнула під плащ, звідки швидким, квапливим рухом повернулася знову. Крихітний чорний предмет завис у повітрі, а тоді посунув униз.

— Усі на землю! — закричав Джерард.

Ми всі впали на землю. Тільки Рендом не ворухнувся. Він стояв і дивився, як з хмари з’явилася блискавка, сяйнувши над скелею.

За нею прогримів грім — практично водночас із вибухом над головою. Відстань була завеликою, тож бомба вибухнула ще до того, як досягла нас, — але вона, цілком імовірно, влучила б у ціль, якби ми рухалися далі і пройшли під тим виступом, бо тоді нападник скинув би її просто на нас. Коли вогники перед очима зникли, я знову зиркнув на скелю. Темна постать зникла.

— Ти дістав його? — запитав я в Рендома.

Він знизав плечима, опускаючи руку. Камінь більше не пульсував.

— Усі підводьтеся! — вигукнув він. — Продовжуймо похорон!

Так ми і зробили. Оскільки жодних інцидентів більше не було, церемонія завершилася так, як і планувалося.

Коли труну опускали в печеру, мої думки, як і, певно, думки всіх інших, уже гралися в улюблені родинні ігри. Чи може бути нападником хтось із відсутніх родичів? А якщо й так, то хто? Які мотиви штовхали їх на такі дії? Де вони тепер? А якими були їхні алібі? Чи могли вони утворити коаліцію? А може, це чужинець? Коли й так, то як він отримав доступ до місцевого арсеналу з вибухівкою? Чи, може, то завезена штукенція? Чи міг хтось із місцевих віднайти потрібну формулу? Якщо то був чужинець, які в нього мотиви і звідки він сам? Чи міг хтось із нас привести найманого вбивцю? Навіщо?

Доки ми низкою проходили повз печеру, я мимовільно думав про Каїна — але не як про окрему особистість, а як про частину загальної мозаїки. Я не дуже добре його знав. Але інші мені розповідали, що він видавався не найдоброзичливішою людиною. Був цинічним і впертим, а ще доволі жорстоким. За довгі роки він набув собі чимало ворогів і, схоже, навіть пишався цим. До мене він ставився непогано, але наші інтереси ніколи не перетиналися. Тож я не мав до нього таких глибоких почуттів, як до більшості родичів. Джуліан був такої самої породи, але зовні видавався привітнішим. От тільки ніхто не знав напевно, що ховалося під тією зовнішністю. Каїне... Хотілося б мені краще знати тебе. Я певен, що твоя смерть послаблює мене, хоча досі не можу навіть збагнути, як саме.

Коли все скінчилося і ми поверталися до палацу, де на нас чекали напої та наїдки, я міркував — уже не вперше, — як мої проблеми пов’язані з клопотами інших: я певен, що зв’язок між цим усім існував. На дрібні збіги я не зважаю, а ось у великі — не вірю.

А Меґ Девлін? Чи знала вона щось і про ці справи? Таке видавалося цілком імовірним. Чоловік чи не чоловік, вирішив я, а ми мусимо побачитися. І скоро.

Пізніше, поміж гамору розмов і дзенькоту столових приборів у великій обідній залі, одна примарна імовірність спала мені на думку, тож я вирішив негайно її перевірити. Попрощавшись із холодною, але привабливою Вінтою Бейль, третьою донькою когось із дрібної знаті та, очевидно, останньою коханкою Каїна, я пробрався в дальній кінець зали до маленького гурту людей, що оточував Рендома. Постояв там кілька хвилин, міркуючи, як би втрутитися, аж раптом дядько побачив мене. Він одразу ж, вибачаючись, попрощався з іншими, наблизився і схопив мене за рукав.

— Мерліне, — сказав король, — зараз у мене обмаль часу, але я хочу, щоб ти знав: я не вважаю нашу розмову завершеною. Я б хотів знову зустрітися з тобою пізніше, після обіду або ввечері — щойно я звільнюся. Тож не тікай нікуди, доки ми не поговоримо, гаразд?

Я кивнув.

— Малесеньке запитання, — сказав я, коли він уже почав повертатися до інших.

— Кажи.

— Чи мешкає зараз хтось із амберитів у Тіні Земля, яку я щойно залишив? Може, якісь агенти?

Він похитав головою.

— У мене там нікого нема, і не думаю, що в когось іншого є. Я маю кілька знайомих у різних місцях, але всі вони місцеві — як Білл.

Його очі звузилися.

— Щось іще трапилося? — врешті запитав він.

Я знову кивнув.

— Серйозне?

— Можливо.

— Якби ж тільки я мав удосталь часу, щоб вислухати, але наразі можу лише відкласти все до нашої пізнішої розмови.

— Розумію.

— Я відряджу когось по тебе, — сказав він і повернувся до співрозмовників.

Відповідь Рендома нівелювала єдине ймовірне пояснення появи Меґ Девлін. А крім того, вона перекреслила для мене перспективу навідати цю жінку, щойно я зможу полишити родинні збори.

Нічого не залишалося, як втішатися ще однією тарілкою з їжею. Трохи згодом до зали увійшла Флора, поглянула на всі групки людей, а тоді пройшла повз них і сіла на крісло біля вікна поруч зі мною.

— Поговорити з Рендомом без попереднього запису зараз неможливо, — зауважила вона.

— Маєш рацію, — відповів я. — Тобі принести щось попоїсти чи попити?

— Не зараз. Але ти, можливо, здатен допомогти. Ти ж чаклун.

Початок мені не сподобався, але я все одно перепитав:

— Щось трапилося?

— Я пішла до Блейзових покоїв, щоб дізнатися, чи не хоче він спуститися і приєднатися до нас. Але він зник.

— А хіба двері не були зачиненими? Більшість місцевих мешканців за таким стежить.

— Звісно, зачинені зсередини. А отже, він перенісся через Козир. Коли він не відповідав, я зламала двері — на його життя і так уже здійснювали замах.

— І чого ж ти хочеш від чаклуна?

— Ти можеш його відстежити?

— Козирі не лишають слідів, — відказав я. — Але навіть якби я міг його відстежити, то не певен, що дійсно шукав би. Він знає, що робить, і зараз, очевидно, хоче побути на самоті.

— А що як він причетний? Вони з Каїном були по різний бік барикад у минулому.

— Якщо він причетний до чогось небезпечного для решти з нас, то ти б мала радіти, що він пішов.

— То ти не можеш допомогти — чи не хочеш?

Я кивнув.

— Гадаю, і те, й інше. Рішення про його пошуки має іти від Рендома, чи не так?

— Можливо.

— Тож пропоную тримати це все при собі, поки не поговориш із Рендомом. Нема потреби сіяти між нами безпідставні підозри. Або, якщо хочеш, я можу сказати. Трохи пізніше якраз маю з ним поговорити.

— Про що?

Ось тобі й на.

— Ще не знаю, — спробував ухилитися я. — Він хоче щось розповісти чи запитати.

Флора уважно поглянула на мене.

— А ми з тобою так ще й не поговорили, — нарешті сказала вона.

— Здається, саме це ми зараз і робимо.

— Гаразд. Може, розкажеш мені про свої негаразди в одній із моїх улюблених Тіней?

— Чом би й ні? — погодився я і взявся знову переказувати ту кляту історію. Втішало лиш те, що тепер уже востаннє: щойно Флора про все дізнається, інші також знатимуть подробиці.

Флора нічого цікавого не сказала щодо моїх пригод — принаймні жодною корисною інформацією вона не поділилася. Ми трішки потеревенили — обговорили місцеві плітки, — і вона нарешті вирішила роздобути собі щось поїсти. Тітонька рушила в напрямку наїдків і не повернулася.

Я ще трохи потеревенив з іншими — про Каїна і про батька. Нічого, чого б я ще не знав, почути не вдалося. Мене познайомили з багатьма новими людьми. Я запам’ятовував купу імен і ступенів спорідненості гостей, оскільки нічого цікавішого вигадати не міг.

Я не випускав Рендома з поля зору, і коли трапеза нарешті скінчилася, примудрився вийти з зали водночас із ним.

— Пізніше, — кинув дядько, коли ми виходили, а тоді продовжив розмову зі своїми супутниками.

Тож я повернувся до своїх покоїв і простягнувся на ліжку. Коли ситуація розвивається так стрімко, відпочиваєш, коли тільки можеш.

Невдовзі я заснув і бачив сни...

Я блукав мальовничим парком за палацом. Зі мною був хтось іще, але я не знав, хто саме. Здавалося, що це не має значення. Я почув знайоме виття. Раптом неподалік щось загарчало. Роззирнувшись, я нічого не зауважив, але раптом їх стало аж троє — троє величезних, схожих на собак, почвар, подібних до тієї, яку я вбив у квартирі Джулії. Вони мчали до мене через сад. Виття тривало, але воно лунало не від псів. Наближаючись до мене, ті обмежилися гарчанням і пусканням слини. Я одразу ж зрозумів, що це сон, і то такий, який я бачив уже декілька разів, встигаючи забувати його щоразу перед пробудженням.

Але усвідомлення того, що все навколо — тільки сон, жодним чином не зменшувало загрози, яку випромінювали собаки, кинувшись до мене. Усіх трьох оточувало своєрідне світло — бліде і розсіяне. Коли я дивився повз них, крізь світляні німби, то бачив не сад, а ліс. А коли потвори наблизилися і стрибнули, щоб напасти, то здалося, що вони вдарилися об скляну стіну. Вони гепнулися, підвелися, знову скочили на мене — і знову їх відкинуло. Вони стрибали, гарчали, скімлили — і починали спочатку. Неначе я стояв під скляним ковпаком чи посередині магічного кола. Вони не могли дістатися до мене. А тоді виття посилилося й наблизилося, а тварини втратили до мене цікавість.

— Ого! — тільки й зміг сказати Рендом. — Ти дещо винен мені за те, що я витягнув тебе з нічного жахіття.

Я прокинувся на ліжку. За вікном панувала темрява. Тоді я збагнув, що Рендом викликав мене через Козир і під’єднався до мого сну, коли ми встановили контакт.

Я позіхнув і сказав подумки: «Дякую».

— Прокидайся вже і поговорімо, — сказав він.

— Так. Де ти?

— Внизу. У маленькій вітальні на південь від головної зали. П’ю каву. Кімната у нашому розпорядженні.

— Зустрінемося о п’ятій.

— Домовилися.

Рендом потьмянів. Я сів, звісив ноги з краю ліжка і встав. Пройшовся спальнею до вікна і прочинив його навстіж. Удихнув свіже повітря осіннього вечора. Весна в Тіні Земля та осінь в Амбері — мої улюблені пори року. Мені мало відлягти від серця й полегшати. Натомість — ось така нічна химера, шлейф сну — на мить мені здалося, що я почув останню ноту моторошного виття. Здригнувшись, я зачинив вікно. Наші сни надто сильно чіпляються до нас.

Я спустився до потрібної кімнати і вмостився на один із диванів. Рендом дав мені час випити пів чашки кави, а тоді мовив:

— Розкажи мені про Колесо-Привид.

— Це своєрідний парафізичний прилад для стеження і водночас бібліотека.

Рендом відставив свою чашку і схилив голову набік.

— Можеш уточнити?

— Спробую. Робота з комп’ютерами підштовхнула мене до міркувань про те, що базові принципи обробки даних можна застосувати для отримання цікавих результатів у місці, де самі по собі обчислювальні механізми не функціонуватимуть, — почав я. — Інакше кажучи, я мусив знайти тіньове середовище, де самі операції лишатимуться практично незмінними, проте матеріальне втілення, усі зовнішні прилади, методи програмування та енергоносії матимуть іншу природу.

— Ох, Мерліне, — перервав мене Рендом. — Ти мене вже заплутав.

— Я розробив і побудував пристрій для обробки даних у Тіні, де жоден інший комп’ютер не функціонуватиме, — відповів я, — бо використав інші матеріали, абсолютно новий дизайн та інше джерело енергії. Також я обрав місце, де панують інакші закони фізики, тож мій прилад може діяти в чужій для нас системі координат. Я зміг написати програми, які б не працювали в Тіні Земля, де я мешкав. Гадаю, мені вдалося створити унікальний артефакт. Я назвав його Колесом-Привидом через певні аспекти зовнішнього вигляду.

— А ще це прилад для спостереження і бібліотека. Що ти маєш на увазі?

— Колесо-Привид перегортає Тінь, наче сторінки книжки або ж колоду карт, — відказав я. — Запрограмуй його на стеження за будь-чим — і воно наглядатиме за вибраним об’єктом. Я планував зробити з нього сюрприз. Приладом можна скористатися, щоб з’ясувати, чи не мобілізується хтось із наших потенційних ворогів або щоб простежити рух Тіньової бурі чи...

— Зачекай-но хвильку, — сказав він, піднявши руку. — Як? Як комп’ютер перегортає Тіні? На основі чого він працює?

— По суті, — почав пояснювати я, — він за мить створює еквіваленти багатьох Козирів, а тоді...

— Стоп. Пригальмуй. Як можна написати програму для створення Козирів? Я гадав, що їх може намалювати тільки людина, яка пройшла ініціацію Лабіринтом або Лоґрусом.

— У нашому випадку, — відказав я, — сама машина належить до такого класу магічних об’єктів, як татів клинок, Ґрейсвандір. Я включив у дизайн певні елементи Лабіринту.

— І ти хотів здивувати нас цим?

— Так, щойно завершу його.

— А коли це трапиться?

— Не певен. Колесо-Привид має накопичити певну суму даних, перш ніж його програми запрацюють на повну. Я наказав йому почати роботу не так давно, а останнім часом не мав змоги оцінити успіхи.

Рендом налив собі ще кави і зробив ковток.

— Не розумію, як це зможе зекономити час і зусилля, — зауважив він трохи пізніше. — Скажімо, мене цікавить щось у Тіні. Я іду туди й досліджую питання — або ж посилаю когось іншого. А тепер, скажімо, я хочу натомість скористатися цією штукою, щоб усе з’ясувати. Мені все одно потрібно витрачати час на те, щоб дійти туди, де ти її поставив.

— Ні, — відказав я. — Ти викликаєш дистанційний термінал.

— Викликаєш? Термінал?

— Саме так.

Я витягнув з футляра амберські Козирі й дістав один з самого низу. На ньому було зображено срібне колесо на темному тлі. Я передав його Рендому, і той узявся розглядати карту.

— А як ним користуватися? — запитав Рендом.

— Так само, як іншими. Хочеш викликати Колесо-Привид до себе?

— Ні, зроби це сам, — відказав король. — А я подивлюся.

— Чудово, — погодився я. — Але оскільки я лишень нещодавно відрядив його в Тіні накопичувати дані, воно досі мало що знає, а тому не дуже корисне.

— Я не хочу допитувати його — лише подивитися.

Я підняв карту і дивився на неї внутрішнім оком. За кілька секунд зв’язок встановився. Я покликав комп’ютер до себе.

Долинуло легке потріскування, а повітря іонізувалося, коли осяйне колесо, що сягало в діаметрі восьми футів[46], матеріалізувалося переді мною.

— Зменшити розмір терміналу, — наказав я.

Колесо стиснулося до третини свого початкового розміру, і я наказав йому зафіксуватися в цьому стані. Воно було схоже на бліду раму для картини, в якій витанцьовували іскри. Якщо дивитися крізь колесо, то простір кімнати постійно вкривався брижами.

Рендом потягнувся рукою.

— Не роби цього, — відказав я. — Тебе може вдарити струмом. Я досі ще не зробив його повністю безпечним.

— Воно може передавати енергію?

— Чому б і ні. Нічого особливого.

— Якби ти наказав передавати енергію?..

— О, так. Воно мусить передавати енергію сюди, аби підтримувати термінал, а також транслювати її через Тінь, щоб керувати сканерами.

— Я маю на увазі, чи може машина передати заряд сюди?

— Якби я наказав накопичити енергію і передати її, то так.

— Чи є обмеження по відстані?

— Будь-куди, доки може сягнути термінал.

— А скільки це?

— У теорії, в межах цілої планети. Але...

— Припустімо, ти наказав з’явитися терміналу біля якоїсь людини, створити великий заряд і вдарити ним по людині. Чи здатне Колесо-Привид вбити струмом?

— Гадаю, так, — сказав я. — Не бачу перешкод. Але це не є метою...

— Мерліне, твій сюрприз — і справді сюрприз. Однак я дуже сумніваюся, що мені це до вподоби.

— Машина безпечна, — пояснив я. — Ніхто не знає, де вона розташована. Ніхто туди не ходить. У мене тільки один такий Козир. Більше ніхто не може зв’язатися з моїм комп’ютером. Я планував зробити ще одну карту, тільки для тебе, і показати, як користуватися машиною, коли вона буде готова.

— Мені потрібно поміркувати про це...

— Привиде, скільки тіньових бур відбувається зараз серед п’яти тисяч тіньових запон?

З кола долинуло слово:

— Сімнадцять.

— Звучить, як...

— Я дав Привиду свій голос, — пояснив я. — Привиде, покажи зображення найбільшої з них.

Колесо виповнила сцена хаотичного гніву.

— Дещо інше спало мені на думку, — зауважив Рендом. — Чи може комп’ютер переносити речі?

— Звісно, як звичайний Козир.

— А початковий розмір колеса — максимальний?

— Ні, його можна суттєво збільшити, якщо хочеш. Або зменшити.

— Не хочу. Але припустімо, ти збільшив його — і наказав перенести бурю або настільки велику її частину, наскільки це буде можливо.

— Отакої! Не знаю. Привид спробував би. Найімовірніше, це скидалося б на відкриття велетенського вікна туди.

— Мерліне, вимкни його. Це небезпечно.

— Як я вже казав, ніхто, крім мене, не знає, де він розташований, а єдиний спосіб дістатися туди...

— Знаю, знаю. Скажи, а хто-небудь може дістатися туди з правильним Козирем або просто випадково натрапивши на те місце?

— Ну, так. Я не переймався кодами безпеки через його недоступність.

— Та штука може бути неймовірною зброєю, малий. Вимкни Привида. Просто зараз.

— Не можу.

— Що ти маєш на увазі?

— Неможливо стерти його пам’ять чи вимкнути живлення через дистанційний термінал. Мені довелося б самостійно вирушити до місця його перебування, аби зробити це.

— Тоді я хотів би, щоб ти так і вчинив. Вимкни його, доки не встановиш більшої гарантії безпеки. І навіть тоді — поживемо-побачимо. Не вірю я в такі сили. Не тоді, коли я не знаю, як від них захищатися. Машина може вдарити без попередження. І про що ти взагалі думав, коли конструював її?

— Про обробку даних. Слухай, ми єдині, хто...

— Завжди існує імовірність, що хтось пронюхає про машину і знайде спосіб дістатися до неї. Знаю, знаю, ти обожнюєш своє творіння — і я ціную твої шляхетні наміри. Але машина має зникнути.

— Я ж нічим не образив тебе, — промовило Колесо моїм голосом.

Рендом здивовано зиркнув на Привида, потім на мене, потім знову на Привида.

— Гм... Не в тому справа, — звернувся він до комп’ютера. — Я переймаюся через твій потенціал. Мерліне, вимкни термінал!

— Завершити трансляцію, — наказав я. — Прибрати термінал.

Колесо завагалося на мить, а тоді зникло.

— Чи передбачав ти такий коментар від свого творіння? — запитав Рендом.

— Ні. Я здивувався.

— Починаю не любити сюрпризів. Можливо, тіньове середовище делікатно змінює твій винахід. Моє бажання тобі відоме. Згорни поки цей проект.

Я похилив голову.

— Як накажете, сер.

— Вимкни його. І не вдавай мученика. Просто зроби це.

— Я досі вважаю, що все вирішить упровадження кількох заходів безпеки. Нема жодної причини нищити весь проект.

— Якби ситуація була спокійнішою, — відказав він, — то я, можливо, і погодився б з тобою. Але на нас просто зараз і так сиплеться забагато всілякого лайна, усі ці снайпери, терористи і розказані тобою штуки. Мені не треба зайвого клопоту.

Я звівся на ноги.

— Гаразд. Дякую за каву, — відказав я. — Я повідомлю тобі, коли все буде зроблено.

Він кивнув.

— Добраніч, Мерліне.

— Добраніч.

Виходячи з великого вестибюля, я побачив вбраного в зелене Джуліана. Він розмовляв з двома своїми людьми. На підлозі між ними лежала велика вбита тварина. Я зупинився і поглянув. То був один із тих клятих псів, які нещодавно наснилися мені, — як у квартирі Джулії.

Я підійшов.

— Привіт, Джуліане. Що це? — запитав я, вказуючи на здобич.

Він похитав головою.

— Не знаю. Але мої цербери щойно вбили трьох таких в Ардені. Я переніс через Козир цих хлопців і одну з туш, щоб показати Рендому. Ти не знаєш, де він?

Я вказав великим пальцем через плече:

— У вітальні.

Джуліан рушив у тому напрямку. Я підійшов ближче і копнув тварину. Чи варто мені повернутися назад і розповісти Рендому, що я вже таких бачив?

А грець із ним, з тим дядьком, вирішив я. Гадки не маю, чому ця інформація мала б бути життєво необхідною для нього.

Я повернувся до своїх покоїв, умився й переодягнувся. Тоді заскочив на кухню й наповнив рюкзак їжею. Бажання з кимось попрощатися в мене не виникло, тож я просто рушив до заднього ходу і спустився великими сходами в сад.

Темно. Зоряно. Прохолодно. Коли я підійшов до місця, де уві сні з’явилися пси, мене пройняв раптовий холод. Ні виття, ні гарчання. Нічого. Я проминув ту ділянку і помандрував далі з доглянутих територій до місця, де кілька стежин вели до природніших ландшафтів. Я ступив на другу доріжку зліва. Вона була трішки довшою за іншу, яку я теж міг обрати і на яку в будь-якому разі потім вийду, але крокувати нею було легше, а мені цієї ночі дуже бракувало легкості. Я досі не звик до аномалій іншої стежини.

Майже з годину я піднімався на гребінь Колвіра, а тоді натрапив на узвіз, якого саме й шукав. Там спинився, ковтнув води і кілька хвилин відпочив, перш ніж починати спуск.

На Колвірі дуже складно йти крізь Тінь. Необхідно встановити певну відстань між собою та Амбером, аби правильно маніпулювати нею. Тож наразі я міг тільки йти — і це мене влаштовувало, адже то була гарна ніч для прогулянок.

Я вже здолав частину дороги, коли в небі сяйнув місяць, здіймаючись над гребенем Колвіра і проливаючи світло на звивисту доріжку. Після цього я пришвидшив крок. Хотілося спуститися з гори до світанку.

Я гнівався на Рендома, адже він навіть не дав мені шансу захистити свою роботу. Я ще не був готовий розповідати йому про все. Якби не похорон Каїна, я б не повернувся до Амбера, доки не довів би свого комп’ютера до пуття. Я навіть не збирався згадувати про Колесо-Привид, якби воно не фігурувало в таємниці, що огорнула мою історію, і якби Рендом не захотів дізнатися про нього, аби мати уявлення про все. Ну гаразд. Йому не сподобалося побачене, але й демонстрація була завчасною. Якщо я тепер вимкну його, як наказав Рендом, то зруйную значну частину роботи, що саме зараз здійснювалася. Колесо-Привид досі сканувало Тінь і займалося самоосвітою. У будь-якому разі я погляну на нього, оціню прогрес і виправлю очевидні вади, що закралися в систему.

Доки я міркував про це, стежина стала крутішою і повернула на західний схил Колвіра. Рендом же не наказав мені буквально знищити все, що комп’ютер устиг накопичити. Він просто сказав мені вимкнути його. Обравши саме таку, приємнішу для мене, точку зору, я вирішив, що можу сам обирати заходи, яких вживатиму. Отже, я мав поле для маневрів: спершу все добре перевірю, проаналізую системні функції й програми, аж поки не переконаюся, що мене все влаштовує. Я зможу закріпити результат і надати змінам постійного статусу, перш ніж вимкну комп’ютер. Якщо так, то нічого не втратиться: пам’ять лишиться неушкодженою, аж доки не настане час знову відновлювати функціонування.

Можливо...

А що як я доведу машину до досконалості, додам кілька — непотрібних, на мою думку — заходів безпеки, щоби Рендом втішився? А тоді, міркував я, зв’яжуся з Рендомом, покажу йому, що зробив, і запитаю, чи задоволений він. Якщо ні, вимкнути комп’ютер я завжди встигну. Але ж він, можливо, передумає. Варто про це помізкувати...

Я програвав у голові уявні розмови з Рендомом, аж доки місяць не опинився ліворуч від мене. Я вже здолав половину спуску з Колвіра, і йти ставало дедалі легше. Відчував, як послаблюється сила Лабіринту.

По дорозі вниз я спинявся ще кілька разів, щоб ковтнути води й з’їсти сандвіч. Чим більше я про це думав, тим більше відчував, що Рендом тільки розлютиться, якщо я продовжуватиму гнути свою лінію, і, можливо, навіть не вислухає мене до кінця. З іншого боку, я також гнівався.

Та на мене чекала довга подорож з кількома переходами навпростець. Удосталь часу, аби все обмізкувати.

Коли я перетнув останній скелястий схил і підійшов до широкого шляху, який вів на північ від підніжжя Колвіра, небо розвиднілося. Я вдивлявся в ряд дерев, що перетинали шлях. Це був великий і знайомий орієнтир...

Сліпучий спалах, що його супроводжувало шипіння, та громовий удар, подібний до вибуху бомби, — і вже дерево, розташоване за сотню метрів від мене, розщепилося навпіл. Я підняв руки, щоб захиститися від блискавки, але у вухах ще кілька секунд стояв тріск дерева та відлуння вибуху.

Тоді пролунав голос:

— Повертайся!

Я подумав, що звертаються все ж таки до мене.

— Може, обговоримо все? — поцікавився я.

Відповіді не було.

Я причаївся на пологому схилі край стежини, а тоді поповз уздовж неї кілька метрів, аби дістатися до кращого укриття. Я прислухався й уважно роззирався довкола, сподіваючись, що той, хто б не завдав того удару, все ж таки видасть своє місцезнаходження.

Нічого не відбувалося, але я витратив пів хвилини на спостереження за гаєм і частиною схилу, яким спустився. Цей ракурс трохи надихнув мене.

Я викликав образ Лоґрусу, і дві його лінії стали моїми руками. Тоді я простягнув їх — не крізь Тінь, а вгору по схилу — туди, де чималий валун лежав на купі інших.

Міцно вчепившись у нього, я потягнув. Він був надто важким, аби легенько впасти, тому я почав розгойдувати його. Спершу повільно. Зрештою я сягнув переломної точки — і каменюка впала. Вона гепнулася, розпочавши невеликий каменепад. Я потягнув далі, скидаючи одні камінці й розхитуючи інші. Кілька великих каменів покотилося. Лінія розлому відступила, коли вони падали на її край у найкрутіших місцях. Цілий пласт каменю почав сповзати зі стогоном і тріском.

Тягнучи далі, я відчував вібрацію ґрунту. Я й не передбачав, що запущу такий видовищний процес. Уламки скель гойдалися, ковзали й летіли в гай. На моїх очах дерева згиналися, а частина з них падала. До вух долинав тріск, свист і гуркіт.

Я не послаблював тиску ще з пів хвилини після закінчення. У повітря здійнялося багато пилу, а половину гаю було повалено. Тоді я звівся на ноги; з лівої руки звисала Фракір. Я попрямував до гаю.

Ретельно все обдивившись, я нікого там не побачив. Тоді видерся на стовбур поваленого дерева.

— Повторюю, чи не хотів би ти обговорити це? — вигукнув я.

Жодної відповіді.

— Гаразд, нехай так і буде, — відказав я і попрямував на північ, в Арден.

* * *

Мандруючи прадавнім лісом, я час від часу чув іржання коней. Та навіть якщо мене і переслідували, то вершники зовсім не виявляли бажання наблизитися. Найімовірніше, я проходив повз один із Джуліанових патрулів.

А втім, це не мало значення. Невдовзі я вийшов на потрібну стежину і взявся вносити дрібні корективи, які мали відвести мене все далі й далі від Амбера.

Світліша Тінь — жовта, а не коричнева, — трохи нижчі дерева... Менше просвітів у листяному шатрі... Спів незвичайної пташки, дивний гриб...

Поступово характер лісу змінювався, а чим далі я перебував від Амбера, тим легше було здійснювати переходи.

Час від часу мені траплялися сонячні галявинки. Небо стало блідо-синім. Усі дерева були зеленими, більшість із них — ще зовсім молоді деревця...

Я перейшов на біг.

З’явилося багато хмар, а нерівний ґрунт ставав твердішим і сухішим...

На спуску я прискорився. Усюди буяли трави. Тепер дерева, розділені на купки, скидалися на острівці у плинному морі блідих трав. Охопивши поглядом широкі простори, я зауважив мінливу, перлисту завісу праворуч — дощ.

До мене долинав гуркіт грому, хоча мій шлях і надалі осявало сонце. Я глибоко вдихнув чистого, вологого повітря і знову побіг.

Трава пожухла, ґрунт потріскався, небо почорніло... Вода текла каньйонами і пересохлими річищами... Потоки лилися з небес на кам’янисту землю.

Я почав ковзати, лаючись щоразу, коли доводилося підводитися, і кляв себе за надмірну любов до міжтіньових пересувань.

Хмари розділилися, наче театральна завіса, відкривши погляду жовте, аж лимонне, сонце, яке лило тепло і світло з помаранчево-рожевих небес. Грім змовк посеред ноти, здійнявся вітер...

Я піднімався схилом пагорба й поглянув униз на зруйноване селище. Давно залишене, воно частково поросло зеленню, і дивні пагорби височіли вздовж руйновищ центральної вулиці.

Я пройшов по вулиці під аспідного кольору небом, а тоді повільно рушив через льодовий став, під кригою якого виднілися обличчя замерзлих людей, і очі їхні сліпо дивилися навсібіч...

Посмуговане сажею небо різко контрастувало з утрамбованим снігом. Важко дихаючи, я увійшов до скелетоподібного лісу, в якому птахи примерзли до гілок, — справжній офорт.

З’їжджаю схилом униз, кочуся і ковзаю у відлигу та весну... Знову світ навколо мене заворушився... Брудна земля й острівки зелені... Дивні машини на далекій автостраді...

Звалище, сморід, патьоки, іржа, тління... Прокладаю собі шлях крізь акри завалів... Метушаться щури...

Геть... Швидше перескакую між Тінями, важче дихаю... Небокрай під ковпаком зі смогу... Дельта ріки... Морське узбережжя... Золоті стовпи вздовж ріки... Коричневі трави під зеленим небом...

Сповільнююся... Кочуся травами до рік і озер... Сповільнююся... Бриз і трава, приморські краї... Витираю чоло рукавом... Вдихаю повітря... Тепер іду...

Через поле я ішов нормальним кроком, узявши за правило відпочивати у спокійній місцині на кшталт цієї, де я чудово можу бачити на далеку відстань. Коли я проходив крізь трави, тихо підсвистував вітер. У найближчому озері хлюпотіла вода глибокої лаймової барви. Солодко пахло повітря.

На мить мені здалося, що я помітив краєм ока світляний спалах праворуч, проте коли поглянув туди, то не побачив нічого незвичайного. Трохи пізніше я вже не сумнівався, що чую в далині стукіт копит. Але я знову нічого не побачив. З Тінями завжди така проблема — ти ніколи не знаєш, що тут природне, а тому гадки не маєш, що варто шукати.

І лише за кілька хвилин я спершу дещо внюхав, а вже потім побачив.

Дим.

Наступної миті там здійнялося полум’я. Вогняна стіна стала мені поперек дороги.

І знову пролунав голос:

— Я ж казав тобі повертатися!

По той бік полум’я здійнявся вітер, штовхаючи його до мене. Я повернувся, щоб рушити в іншому напрямку, але зауважив, що вогонь уже охоплює мене з усіх флангів. Для пересування між Тінями необхідне специфічне налаштування свідомості. Гуляючи полем, я втратив подібне зосередження, і не був певен, що встигну його повернути.

Тому просто кинувся навтьоки.

Полум’яна стіна заокруглювалася навколо мене, неначе окреслювала величезне коло. Однак я не спинявся, щоби помилуватися геометричною точністю об’єкта, адже вже відчував жар і бачив, як густішає дим.

Крізь потріскування вогню мені досі здавалося, що я чую удари копит. Мої очі сльозилися, а димова завіса погіршувала зір. І знову я не помітив ні найменшого знаку людини, яка захопила мене у цій пастці.

Тепер — жодних сумнівів не лишалося — земля дрижала від швидкого наближення великої копитної істоти. Полум’я здійнялося ще вище, а коло почало стискатися.

Я саме міркував про те, що ж це за нова загроза наближається, коли крізь проріз у вогненній стіні в коло скочив кінь з вершником на спині. Вершник потягнув на себе віжки, але гнідий скакун не дуже тішився від близького вогню, тому щирився, кусав вудила й кілька разів намагався задкувати.

— Хутко! Стрибай за спину! — вигукнув вершник, і я поквапився сісти на коня.

Вершником виявилася темноволоса жінка. Лише краєм ока я зміг зауважити її риси. Жінці вдалося розвернути коня обличчям туди, звідки вона прибула, а тоді вершниця трусонула віжками. Гнідий рушив уперед, але різко позадкував. Я ледве втримався.

Щойно передні копита скакуна торкнулися землі, кінь повернувся і помчав до світла. Він мало не вскочив у полум’я, коли розвернувся ще раз.

— Трясця! — вигукнула вершниця, гарячково керуючи віжками.

Знову повернувшись, кінь гучно заіржав. З його рота текла кривава слина. До того часу коло вже замкнулося, дим густішав, а омахи полум’я наближалися. Я не багато чим міг допомогти — хіба що дати кілька копняків у боки тварині, яка знову побігла по прямій.

Кінь мало не закричав, коли заскочив у полум’я ліворуч. Я й гадки не мав, наскільки широкою була та вогненна смуга, лише відчував опіки на ногах і запах паленого волосся.

Тоді кінь знову позадкував, вершниця крикнула до нього, а я збагнув, що більше не втримаюся. Тільки-но ми вирвалися з полум’яного кола на обвуглену, зотлілу ділянку, я відчув, що сповзаю назад. Я приземлився посеред гарячих чорних заростів, а навколо здіймався попіл. Гарячково перекотившись на лівий бік, я закашлявся й примружився, щоб захиститися від хмари попелу, яка атакувала моє обличчя.

Почувши крик жінки, я зіп’явся на ноги, протираючи очі. Мій зір був достатньо чітким, щоб побачити: гнідий лежав, здіймаючись над вершницею, на яку він, очевидно, упав. Кінь одразу ж зник, розтанувши у хмарах диму. Жінка лежала нерухомо, а я кинувся до неї. Ставши навколішки, позмітав іскорки з її одягу і перевірив пульс та дихання. Доки я порався, вона розплющила очі.

— Спина... Зламана... Гадаю, — крізь кашель сказала вона, — не відчуваю... багато... Тікай, якщо можеш. Облиш мене. Я помру... в будь-якому разі.

— Байдуже, — відказав я. — Все одно мушу перенести тебе. Якщо я не помиляюся, неподалік є озеро.

Я зняв закріплений на поясі плащ і розстелив його біля жінки. Обережно, наскільки це було можливо, переклав бідолашну на тканину і вкрив її, щоб захистити від полум’я. Тоді потягнув свою рятівницю в напрямку, який, я сподівався, був правильним.

Ми простували крізь динамічну мозаїку вогню та диму. Горло в мене боліло, з очей лилися сльози, а штани горіли. Коли я ступив чималий крок назад, то відчув, як потрапив п’яткою у вогке багно. Та я не зупинявся.

Нарешті я опинився по пояс у воді, над якою тримав поранену жінку. Я нахилився вперед і відкинув каптур плаща з її обличчя. Очі жінки досі були розплющеними, проте тепер вони здавалися розфокусованими і не рухалися. Перш ніж я перевірив пульс на сонній артерії, вона зашипіла, а тоді назвала мене на ім’я.

— Мерліне, — хрипко мовила вона. — Мені... шкода...

— Ти допомогла мені, а я тобі допомогти не зміг, — відказав я. — Це мені шкода.

— Вибач... що не протрималася... довше, — продовжила вона. — Я не дуже вправна... з кіньми. Вони... переслідують тебе.

— Хто? — запитав я.

— Я відволікла... собак. Але... полум’я... то інших рук... справа. Не знаю... чиїх.

— Не розумію, про що ти говориш.

Я хлюпнув трішки води їй на щоки, щоб охолодити. Через сажу й обпалене, скуйовджене волосся складно було роздивитися її риси.

— Хтось... позаду... тебе, — сказала вона, і її голос слабнув. — Хтось... також... попереду. Не... знала... про нього. Вибач.

— Хто? — знову запитав я. — І хто — ти? Звідки ти мене знаєш? Чому...

Вона слабко всміхнулася.

— ...Спала з тобою. Зараз не можу. Відходжу...

Вона заплющила очі.

— Ні! — заволав я.

Обличчя жінки викривила передсмертна гримаса, і вона затамувала останній подих. А тоді віддала його, прошепотівши слова.

— Просто... дай мені... потонути тут. Прощавай...

Хмарка диму пролетіла над її обличчям. Я затримав дихання і заплющив очі, адже за нею ішла, огортаючи нас, велика димова хвиля. Коли повітря зрештою очистилося, я уважно поглянув на жінку. Вона більше не дихала. Ні пульсу, ні серцебиття. Навкруги навіть не було жодної незаболоченої ділянки, де б досі не тліла трава, щоб я міг спробувати зробити їй штучне дихання і непрямий масаж серця. Вона відійшла у засвіти. Знала, що відходить.

Я обережно обгорнув її плащем, роблячи з нього саван. Останнім я прикрив її обличчя, а тоді все надійно зафіксував застібкою, яка колись тримала плащ біля моєї шиї. Потім зайшов глибше у воду. «Просто дай мені потонути тут». Часом мерці швидко тонуть, а часом їх кидає між хвилями...

— Прощавайте, леді, — сказав я. — Хотілося б мені знати ваше ім’я. Дякую ще раз.

Я послабив хватку. У воді утворився вир. Жінка зникла. Невдовзі я відвів погляд, а тоді рушив геть. Забагато питань і жодних відповідей.

Десь кричав оскаженілий кінь...

9

Кілька годин і багато Тіней по тому я знову відпочивав — у місцині, де небо було чистим, а дров для розпалу не водилося. Я покупався в мілкому потічку, а тоді прикликав з Тіні чистий одяг. Помившись та обсохнувши, я відпочивав на березі і готував для себе перекус.

Здавалося, що тепер кожен день перетворився на 30 квітня. Неначе всі, кого я зустрічав, знали мене і грали в хитромудру подвійну гру. Люди навколо мене вмирали, а катастрофи ставали звичною справою. Я вже почувався персонажем відеогри. «Що трапиться далі? — запитував себе я. — Метеоритний дощ?»

Мала ж бути якась підказка. Безіменна леді, що віддала життя, аби витягнути мене з полум’я, сказала, що мене хтось переслідує — а дехто й чекає попереду. І що це означає? Чи варто мені зачекати на переслідувача, перехопити його чи її і просто запитати, що ж це в біса коїться? Або ж навпаки — мені слід пришвидшитися, наздогнати іншого ворога і вже тоді влаштовувати допит? А їхні відповіді будуть однаковими? Чи ж йдеться про два різні питання? Можливо, дуель принесе комусь сатисфакцію? Тоді я готовий прийняти виклик. Якщо питання в хабарі, заплачу і його. Усе, що мені потрібно, — це відповідь і трохи миру та спокою. Я гигикнув. Сказане мною чудово пасує до опису смерті, але я й гадки не мав, які відповіді отримаю.

— Лайно! — буркнув я в простір, а тоді кинув камінчик у потік.

Я підвівся й перетнув потічок убрід. На протилежному піщаному березі було написано слово: ПОВЕРТАЙСЯ. Я ступив на нього, а тоді кинувся бігти.

Світ закружляв навколо мене, коли я торкнувся до Тіней. Рослинність зникла. Камінці перетворилися на валуни, стали світлішими і засяяли...

Я мчав крізь долину призм під незвичайним пурпуровим небом... Вітер свистів між веселковими камінцями, виспівуючи еолові мотиви...

Вітровій зриває одяг... Пурпур у небесах обертається на лавандове море... У вітрових поривах вчуваються пронизливі крики... Земля тріщить...

Швидше.

Я гігант. Той самий краєвид, але надзвичайно дрібненький. Циклопічний, я чавлю ногами блискучі камінці... Веселковий пил вилітає з-під черевиків, здіймаючись хмаркою до плечей...

Атмосфера стає все щільнішою і щільнішою, мало не рідкою — і зеленою... Вихор... Сповільнений рух, прикладаю максимум зусиль...

Пірнаю в неї... Повз пропливають підводні замки... У мене летять яскраві ракети, схожі на світлячків... Я нічого не відчуваю...

Зелене перетворюється на синє... Тоншає, тоншає... Блакитний дим і подібне до ладану повітря... Невпинна луна мільйонів невидимих гонгів... Я стискаю зуби.

Швидше.

Блакить обертається на рожеве марево, летять іскри... Фонтан вогню... Ще один... Язики холодного полум’я танцюють, наче водорості... Вище, здіймаються вище... Вогненні стіни вигинаються і тріщать...

Кроки позаду мене.

Не озирайся. Перестрибуй.

Сонце, що мчить, наче комета, розбиває небо навпіл... Пролетіло і зникло... Знову. Знову. Три дні проминули — як три удари серця... Вдихаю пряне повітря... Кружляє полум’я, спускаючись до пурпурової землі... Призма у небі... Мчу наввипередки з осяйною рікою, що тече крізь поля, вкриті пористим лишайником кольору крові... Спори обертаються на дорогоцінне каміння і падають, наче кулі...

Ніч на латунній рівнині, і луна від кроків дзвенить у вічність... Дзенькають вкриті шишками механічні рослини, металеві квітки переходять у металеві ніжки, ніжки у консолі... Дзень, дзень — зітхання... Чи ж тільки луна позаду мене?

Один раз озираюся.

Чи то не темна постать сховалася за схожим на вітряк деревом? А чи ж тільки танець тіней у моїх очах, що змінюють тіні?

Уперед. Крізь пісок і шліфувальний папір, помаранчевий лід і краєвид барви блідої плоті...

Сонця немає — тільки блідаве сяйво... І землі немає... Тільки тоненькі мости й острівці у повітрі... Світ — це кристалічна матриця...

Вгору, вниз, навколо... Крізь діру в повітрі і вниз крутим спуском...

Ковзаю... До кобальтового пляжу край непорушного мідного моря... Сутінки без зірок... Усюди слабке мерехтіння... Мертве, мертве це місце... Блакитні скелі... Розбиті статуї нелюдських істот... Ніщо й не ворухнеться...

Спиняюся.

Я намалював навколо себе магічне коло і зміцнив його силами Хаосу. Посередині розстелив новий плащ, ліг і заснув. Мені наснилося, що води здійнялися і змили частину кола, а зелена луската почвара з пурпуровим волоссям і гострими зубами вилізла з морських глибин, щоб напитися моєї крові.

Коли я прокинувся, то побачив, що коло і справді порушене, а зелена луската почвара з пурпуровим волоссям і гострими зубами лежала мертвою на пляжі за пів дюжини ярдів від мене — її шию міцно стискала Фракір, на піску виднілися сліди боротьби. Схоже, я дуже міцно спав.

Забравши мотузку-зашморг, я ступив на черговий місточок над безміром.

* * *

Наступна частина моєї подорожі ознаменувалася тим, що я мало не потрапив у раптовий паводок, коли вперше спинився перепочити. Однак тепер я був насторожі, тому випередив повінь достатньо, аби вчасно втекти геть. Я отримав ще одне попередження: вогнисті літери на поверхні обсидіанової гори, які радили відійти, відступити, повернутися... Моє запрошення на розмову проігнорували.

Я ішов, аж доки не настав час знову спати, тож я поставив табір у Зчорнілих Землях — спокійній, сірій і туманній місцині. Відшукав для себе зручну розколину, де легко оборонятися, наклав на неї захист проти магії та заснув.

Пізніше — наскільки пізніше, я не певен — пульсування Фракір на зап’ясті вирвало мене із забуття без сновидінь.

Я миттєво прокинувся, але не міг збагнути чому. Я не чув і не бачив нічого жахливого в межах доступного мені поля зору. Але Фракір, хоч і не бездоганна на 100 відсотків, ніколи не здіймає тривоги без причини. Я чекав і тим часом викликав у пам’яті образ Лоґрусу. Коли він повністю постав переді мною, я запхав у нього руку, наче в рукавичку, і потягнувся до...

Я рідко ношу з собою клинки, більші за середній кинджал. Тягати на боку кілька футів сталі — достобіса обтяжливо. Меч постійно б’є по ногах, чіпляється за кущі. А іноді через нього можна навіть гепнутися. Мій батько, як і багато інших в Амбері та Дворах, просто шаленіють від цих важких і незграбних штук, але, певно, мої родичі зроблені з жорсткішого матеріалу, ніж я сам. Насправді я нічого проти мечів не маю. Люблю фехтування і навіть багато вправлявся у використанні клинків. Просто вважаю, що тягати їх з собою постійно — ще та морока. А пояс через певний час починав боляче натирати стегно. Зазвичай я надаю перевагу Фракір та імпровізації. Однак...

Визнаю, зараз саме час розжитися мечем. Адже ліворуч ззовні долинають ревіння, шипіння і ґвалт.

Я тягнувся рукою крізь Тінь, шукаючи клинок. Тягнувся, тягнувся...

Дідько. Я зайшов далеко від будь-якої металообробної культури, представники якої мали б відповідну анатомію й перебували б на потрібному етапі історичного розвитку.

Я й далі простягав руку — аж піт виступив на лобі. Далеко, дуже далеко. А зловісні звуки швидко наближалися й гучнішали.

Потім долинуло бряжчання, стукіт і шипіння. Ревіння.

Є контакт!

Я відчув у долоні руків’я зброї. Схопив його і прикликав! Тягнув клинок до себе так сильно, що мене аж відкинуло назад. Довелося побути там з хвильку, перш ніж я зміг витягнути меч з піхов, у яких він досі лежав. Тієї миті назовні запала тиша.

Я зачекав десять секунд. П’ятнадцять. Пів хвилини...

Нічогісінько.

Витерши долоні об штани, я продовжував прислухатися. Нарешті наважився вийти вперед. Просто перед виходом не було нічого, окрім легкого туману. І хоча межі мого поля зору розширювалися, досі нічого не було видно.

Ще один крок.

Ні.

Іще один.

Тепер я стояв просто на порозі. Нахилившись уперед, я швидко роззирнувся навсібіч.

Так. Щось ховалося ліворуч від мене — низьке, темне і нерухоме, наполовину сховане туманом. Припало до землі? Ладне кинутися на мене?

Чим би це не було, а воно не ворушилося і мовчало. Я також. Трохи згодом я зауважив інший, дуже схожий темний силует позаду першого. І, можливо, третій, ще далі. Жоден не демонстрував наміру піднімати пекельний гамір, який я чув кілька хвилин тому.

Я досі був напоготові.

Перш ніж я вийшов назовні, минуло, певно, кілька хвилин. Ніщо не відреагувало на мій рух. Я ступив ще крок і зачекав. Потім ще один.

Зрештою, повільною ходою наблизився до першого силуету. То була огидна потвора, вкрита лускою кольору засохлої крові. Істота важила з дві сотні фунтів і була довгою та покрученою. Коли я розкрив її пащу вістрям клинка, то побачив страхітні зуби. Я знав, що робити це цілком безпечно, адже голова була майже повністю відірвана від тіла. Дуже точний удар. Жовто-помаранчева рідина досі витікала з рани.

Зі свого місця я бачив, що інші силуети — такі самі почвари. І вони теж були мертві. Другого оглянутого мною звіра було проштрикнуто кілька разів, і йому бракувало однієї ноги. Третього порубали на шматки. З усіх них витікала рідина і трохи відгонило гвоздикою.

Я оглянув добряче втоптану ділянку. У суміші дивної крові та роси можна було розгледіти часткові відбитки людських черевиків. Я пошукав ще і натрапив на один неушкоджений слід. Він вказував у тому напрямку, звідки я прийшов.

Мій переслідувач? Можливо, Б? Той, хто знешкодив собак? Ішов мені на допомогу?

Я похитав головою. Я надто втомився вишукувати сенс там, де його нема. Продовжив розвідку, але більше цілих слідів не знайшлося. Я повернувся до розколини і забрав піхви. Сховав у них зброю і приторочив до пояса. Закріпив його на плечах, щоб меч висів на спині. Руків’я стирчатиме над рюкзаком, коли я одягну його. Просто не уявляю, як можна бігти, коли ця штука висить на боку.

Я з’їв хліб і рештки м’яса, випив трохи води і ковтнув вина. А тоді вирушив далі.

* * *

Наступного дня я багато бігав, хоча слово «день» — неправильна назва для незмінного буття під розкресленим пунктиром небом, картатим небом, небом, осяяним невпинними коліщатами та фонтанами світла. Я біг, доки не стомився, тоді відпочив і побіг далі. Я економив харчі, адже відчував, що по інші припаси доведеться тягнутися дуже далеко, а це також вимагає від тіла значної енергії. Я утримався від мандрівок навпростець, адже пекельні гонитви крізь Тіні мають свою ціну, а мені б не хотілося бути геть виснаженим, коли я нарешті прибуду на місце. Я часто озирався назад. Зазвичай нічого підозрілого не помічав. Час від часу, однак, здавалося, що я бачив переслідувача. Проте можливі й інші пояснення, зважаючи на фокуси, які можуть показувати Тіні.

Я мчав, доки не збагнув, що нарешті наближаюся до свого місця призначення. Здається, досі жодних нових катастроф і наказів повернутися назад не спостерігалося. Я мимохідь міркував, чи був це гарний знак, а чи найгірше ще попереду. У будь-якому разі я знав: ще раз посплю, трохи помандрую — і нарешті прибуду туди, куди хочу. Крихта обережності, крапля уважності — і вже є привід для оптимізму.

Я летів крізь широку галявину, порослу лісом із кристалічних форм. Чи справді вони були живими, а чи становили геологічний феномен, я не знав. Вони викривлювали перспективу й ускладнювали пересування. Та я не бачив жодних ознак життя у тому блискучо-глянцевому місці; саме тому й вирішив розбити там свій останній табір.

Я наламав кілька кристалічних гілок і встромив їх у рожевий ґрунт, що за консистенцією скидався на наполовину застиглу мастику. Вибудував коло з паль, які сягали мені десь до плеча, і став посередині. Зняв Фракір із зап’ястя, проговорив необхідні інструкції, а тоді поклав мотузку на свою блискучу стіну.

Фракір видовжилася і розтягнулася, ставши завтовшки з волосину, а тоді обплела павутинкою кристалічні гілки. Я почувався в безпеці. Якось не вірилося, що хто-небудь здатен перетнути магічний бар’єр — і щоб Фракір не стрибнула на нього й не задушила до смерті.

Я розстелив плащ, ліг і заснув. Чи довго я спав — не знаю. Жодних снів не пригадую, але й нічого мене не турбувало.

Щойно прокинувся, покрутив головою, аби зорієнтуватися, але куди б я не глянув, краєвид був однаковим. Усюди виднілися переплетені кристалічні гілки. Я повільно звівся на ноги і випробував ґрунт на міцність. Твердий. Мій частокіл обернувся на крижану клітку.

Хоч мені і вдалося обламати маленькі гілочки, та всі вони розташовувалися згори, а це не дуже сприяло моєму звільненню. Патички, встромлені мною спочатку, потовщали й міцно вкоренилися. Вони не ламалися навіть від найпотужніших ударів.

Клята перешкода розгнівала мене. Я замахнувся клинком — і навколо посипалися крижані пластівці. Прикрив обличчя плащем і ще кілька разів махнув клинком. Тоді я зауважив, що моя долоня — мокра. Глянув на неї і побачив, що вона кривавить. Деякі уламки виявилися дуже гострими. Я відмовився від меча й продовжив копати клітку. Час від часу стіни тріскалися й дзенькали, але все одно трималися.

Зазвичай я не страждаю на клаустрофобію. І хоча моє життя не перебувало в небезпеці, щось у блискучій в’язниці дратувало мене, незалежно від самої ситуації. Хвилин з десять я лютував, а потім змусив себе вгамуватися, аби мислити чітко.

Я розглядав блискуче мереживо гілок, аж доки не впізнав барви й текстури Фракір, що перепліталася з ними. Я доторкнувся кінчиками пальців до неї і промовив наказ. Мотузка засяяла ще яскравіше, спалахнула всіма барвами веселки і зупинилася на червоному сяйві. Кілька секунд потому пролунав скрип.

Я квапливо відступив до центру клітки й щільніше загорнувся в плащ. Якщо я сяду навпочіпки, то шматочки згори пролетять більшу відстань, а отже, ударять мене сильніше. Тож я стояв рівно, захистивши голову й шию руками, а руки — плащем.

Скрип перетворився на тріск, за яким почувся гуркіт, ляскіт і торохтіння. Раптом я відчув удар у плече, але не впав.

Із дзенькотом і скрипом споруда почала сипатися на мене. Я досі стояв на ногах, хоча й отримав іще кілька ударів.

Коли звуки припинилися і я знову роззирнувся, то помітив, що дах — зник, а я стою по литки в уламках кристалічних гілок з твердого, схожого на корал матеріалу. Деякі з бічних пагонів розкололися мало не на рівні ґрунту, а інші опинилися під неприродними кутами, тож цього разу кілька добрих копняків повалили їх на землю.

Мій плащ порвався в багатьох місцях, а Фракір, обплутавшись навколо моєї лівої щиколотки, почала підніматися до зап’ястя. Крижані пластівці тріщали під ногами, коли я ішов геть.

Я витрусив плащ і спробував заспокоїтися. Потім ішов з півтори години, лишивши небезпечну місцину далеко позаду, і тільки згодом спинився і поснідав у спекотній похмурій долині, яка трохи відгонила сіркою.

Уже завершуючи трапезу, я почув гуркіт: праворуч від мене гірським гребенем мчала рогата, озброєна бивнями істота, а за нею — лиса почвара з помаранчевою шкірою, довгими кігтями й роздвоєним хвостом. Обидві вили, але в різних тональностях[47].

Я кивнув. Просто одна бісова тварюка переслідує іншу.

* * *

Я продирався крізь замерзлі землі й палючі краї, під дикими й мирними небесами. А потім, через багато годин, я зауважив низьку гряду темних пагорбів і північне сяйво, що мерехтіло позаду них. Ось і воно. Мені лишалося тільки наблизитися, пройти крізь пагорби — і за найскладнішим з усіх бар’єрів я вже бачитиму свою ціль.

Я рушив уперед. Було б непогано владнати цю справу і зайнятися важливішими питаннями. Коли я впораюся тут, перенесуся назад до Амбера через Козир — нема потреби повторювати цей божевільний шлях. На жаль, перенестися до місця призначення одразу я не міг, адже те місце неможливо зобразити на карті.

Оскільки я біг, то спершу подумав, що то вібрації мого власного тіла. Однак я втратив усі ілюзії, щойно побачив, як маленькі камінці самі по собі покотилися по землі переді мною.

Чому б і ні? Неначе мій дивний супостат проглядав перелік усіляких нещасть і тепер дійшов до «Землетрусу». Гаразд. Принаймні поблизу не видно нічого високого, що могло б упасти на мене.

— Насолоджуйся, сучий сину! — вигукнув я. — Одного дня — і вже скоро — тобі буде зовсім не смішно!

Неначе у відповідь розхитування стало різкішим, тож я мусив спинитися, щоб не впасти. Я помітив, що ґрунт у певних місцях почав просідати й провалюватися. Квапливо роззирнувся, намагаючись вирішити: іти вперед, відступати чи стояти на місці. Навколо з’явилися дрібні тріщинки, а повітря виповнилося гуркотом і скреготом.

Земля піді мною різко просіла — десь на шість дюймів, — і найближчі тріщини розширилися. Я повернувся і почав відступати туди, звідки прийшов. Здавалося, там ґрунт трохи спокійніший.

Очевидно, це рішення виявилося хибним. Земля дуже сильно задрижала, збиваючи мене з ніг. Перш ніж я встиг підвестися, зовсім поруч розверзлася велика тріщина. Вона й далі розширювалася просто на очах. Звівшись на ноги, я перескочив її, заточився, підвівся знову й опинився перед новою тріщиною, яка розширювалася ще швидше, ніж попередня.

Я знову стрибнув на похилену поверхню. Здавалося, що вся земля рясніла урвиськами, схожими на темні блискавки. Вони постійно розширювалися під акомпанемент жахних стогонів і висків. Величезні ділянки землі падали геть з очей — у прірву. Скоро мала настати черга й мого маленького острівця.

Я стрибав знову і знову, намагаючись дістатися до площини, яка видавалася хоч трохи стабільнішою.

Але виходило це у мене кепсько. Я не досягнув точки опори і впав, проте зміг схопитися за край. Повисівши так мить, я поліз угору. Виступ почав кришитися. Міцно вчепившись у нього, я знову спробував закріпитися. А тоді ще раз повис, кашляючи й лаючись.

Я шукав опору для ніг у глинистій стіні, біля якої гойдався. Від ударів моїх черевиків у ґрунті утворилися невеличкі впадини, які я щосили поглиблював. Крім того, я намагався міцніше вчепитися руками, часто моргаючи при цьому запилюженими очима. Я відчув, як хватка Фракір послабилася і мотузка скрутилася в маленьку петлю, один кінець якої розташувався у мене над кісточками пальців, — вона намагалася відшукати надійну опору, немов якір допомагаючи мені.

Марно. Лівиця знову зірвалася. Тепер я хитався на правій руці, пробуючи намацати якусь опору лівою. Мені це не вдалося, посипалася земля, а права рука теж почала ковзати.

Раптом крізь пил і залиті слізьми очі я вгледів над собою темну тінь.

Правиця зісковзнула. Я відштовхнувся ногами, щоби спробувати востаннє.

Щойно моя рука здійнялася вгору, як чиясь велика долоня міцно схопила мене за зап’ястя. За мить до неї приєдналася й інша, і мене легко та швидко витягнули нагору. Я перекинувся через край провалля, намагаючись негайно стати на ноги. Моє зап’ястя відпустили, і я протер очі.

— Люку!

Старий друг вбрався в зелене, а на правому боці в нього висів велетенський клинок — мечі, схоже, зовсім не заважали йому так, як мені. Замість рюкзака у нього був складений плащ, а застібку Люк носив як прикрасу на грудях — то була вельми елегантна річ у вигляді золотої пташки.

— Сюди, — повертаючись, сказав він. Я рушив слідом.

Він повів мене назад і ліворуч — дорогою, суміжною тій, яку я обрав, щоб потрапити в долину. Ґрунт став стабільнішим, тож ми поквапилися, піднявшись зрештою на невисокий пагорб, який, здавалося, перебував поза зоною землетрусу. Тут ми спинилися й озирнулися.

— Не підходьте ближче! — пролунав звідти громовий голос.

— Дякую, Люку, — видихнув я. — Не знаю, як ти тут опинився і чому, але...

Він підняв руку.

— Просто зараз я б хотів дізнатися одну річ, — сказав друг, потираючи коротку бороду, яку йому вдалося відростити за надзвичайно короткий час. Я також помітив, що він носив перстень з блакитним каменем.

— Кажи, що саме, — відповів я.

— Яким чином та штука, чим би вона не була, отримала твій голос? — запитав він.

— Ох, я ж знав, що чую щось знайоме, — простогнав я.

— Ну ж бо! — наполягав він. — Ти мусиш знати. Щоразу, коли тобі погрожують і воно наказує тобі повертатися додому, я чую саме твій голос — наче луну.

— До речі, як довго ти йдеш за мною?

— Чимало.

— Ті мертві почвари біля розколини, де я зупинився...

— Я прибрав їх для тебе. Куди ти прямуєш і що то за штука?

— Ну, зараз у мене є тільки підозри відносно того, що саме відбувається, та й довга це історія. Але розгадка може бути за наступною грядою пагорбів, — я вказав на північне сяйво.

Він глянув у тому напрямку, а тоді кивнув.

— Ходімо далі, — сказав він.

— Зараз розгулявся землетрус, — зауважив я.

— Здається, він не виходить за межі цієї долини, — мовив він. — Можемо обійти і продовжити шлях.

— І, цілком імовірно, натрапити на продовження стихії.

Він похитав головою.

— Мені здається, що б не намагалося перегородити тобі шлях, воно виснажується після кожної спроби, тож йому потрібен певний час, аби достатньо відновитися для нового нападу.

— От тільки спроби повторюються все частіше, — зауважив я, — і щоразу стають дивовижнішими.

— Тому що ми наближаємося до їхнього джерела? — запитав Люк.

— Можливо.

— Тоді поквапмося.

Ми спустилися з дальнього боку пагорба, тоді піднялися на інший і спустилися з нього. До того часу поштовхи вже перетворилися на періодичне тремтіння землі, та й те невдовзі вщухло.

Ми зайшли в іншу долину, яку також подолали. Спершу вона трохи відвела нас праворуч від цілі, а потім м’яко повернула в потрібному напрямку, до останнього хребта голих пагорбів. За ними мерехтіли вогники на тлі нерухомої, схожої на хмари лінії під небом, барви якого мінилися від лавандового до фіолетового. Жодних нових загроз не було помітно.

— Люку, — запитав я через певний час, — що трапилося на горі, тієї ночі в Нью-Мексико?

— Я зник. Швидко, — відказав він.

— Що з тілом Дена Мартінеса?

— Забрав із собою.

— Навіщо?

— Не люблю розкидатися доказами.

— Це небагато що пояснює.

— Знаю, — відказав він і перейшов на біг.

Я наздогнав його.

— І ти знаєш, хто я, — продовжив я.

— Так.

— Звідки?

— Не зараз, — відповів Люк. — Не зараз.

Він пришвидшив ходу. Я порівнявся з ним.

— І чому ти переслідував мене?

— Я врятував твою дупу, хіба ні?

— Ага, і я вдячний. Та це все одно не відповідь на запитання.

— Побігли наввипередки до он того похиленого каменя, — сказав він і відразу вирвався вперед.

Я також помчав щодуху, аби наздогнати його. Але, як не старався, випередити його не міг. А ще ми надто важко дихали, аби ставити запитання чи давати відповіді.

Витиснувши з себе все, я побіг швидше. Люк також не пас задніх. До похиленого каменя ще було далеченько. Ми летіли ніс у ніс, і я накопичував сили для фінального спринту. Божевілля, та я бігав з ним наввипередки безліч разів. Тепер це лише питання звички. А також старої цікавості. Він побіг трішки швидше? Чи я? Трохи повільніше?

Мої руки гнали повітря, наче насоси, а ноги глухо тупотіли. Мені вдалося вирівняти дихання і підтримувати потрібний ритм. Я трохи вирвався вперед, та Люк ніяк не відреагував на це. Камінь ураз опинився набагато ближче.

Дистанція між нами трималася секунд з тридцять, а тоді він рвонув уперед. Люк опинився поруч зі мною, а тоді й випередив мене. Час докласти сил.

Мої ноги запрацювали швидше. Кров гупала у вухах. Я вдихав повітря і видихав його. Відстань між нами знову скоротилася. Похилений камінь видавався все більшим і більшим...

Я наздогнав Люка ще до того, як ми сягнули цілі, проте як не намагався, а вирватися вперед не зміг. Ми пробігли повз ціль пліч-о-пліч і разом упали.

— Потрібен фотофініш, — видихнув я.

— Назвімо це нічиєю, — відповів він. — Ти завжди дивуєш мене — наприкінці.

Я намацав пляшку з водою і простягнув Люкові. Він сьорбнув і повернув її мені. Невдовзі ми все допили.

— Прокляття, — видихнув він, повільно зводячись на ноги. — Погляньмо, що по той бік пагорбів.

Я підвівся і рушив уперед.

Коли мені нарешті вдалося відновити дихання, то перш за все я сказав:

— Чорт забирай, а ти, здається, знаєш про мене набагато більше, ніж я про тебе.

— Гадаю, так, — погодився він після довгої паузи. — А хотілося б не знати.

— Що це означає?

— Не зараз, — відрізав Люк. — Пізніше. «Війну і мир» не читають під час перерви за чашкою кави.

— Не розумію.

— Час, — відповів він. — Часу завжди або забагато, або недостатньо. Зараз — недостатньо.

— Ти мене заплутав.

— Якби ж то я міг.

Пагорби наближалися, а земля в нас під ногами досі лишалася твердою. Ми впевнено рухалися вперед.

Тоді я подумав про здогади Білла, підозри Рендома й попередження Меґ Девлін. І про дивний патрон, який знайшовся в кишені Люкового піджака.

— Штука, до якої ми рухаємося, — промов Люк, перш ніж я встиг поставити нове запитання, — це ж твоє Колесо-Привид, правда?

— Так.

Він розсміявся:

— Отже, тоді, в Санта-Фе, ти казав мені правду, коли стверджував, що твоя машина потребує особливого довкілля. От тільки ти не казав, що знайшов таке довкілля і навіть побудував свій винахід.

Я кивнув.

— А як щодо твоїх планів з компанією? — поцікавився я.

— То просто щоб змусити тебе говорити про це.

— А як щодо Дена Мартінеса і всього, що він казав?

— Гадки не маю. Я справді не знаю його. І досі не розумію, чого він хотів або чому вирішив стріляти в нас.

— До речі, Люку, а чого хочеш ти?

— Просто зараз — побачити ту кляту штукенцію, — відповів він. — Те, що ти побудував машину тут, серед джунглів, надало їй особливих властивостей?

— Так.

— Наприклад?

— Таких, про які я навіть не думав — на жаль, — відповів я.

— Назви хоч одну.

— Вибач, — заперечив я. — Питання і відповіді — це гра на двох.

— Гей, я ж саме той, хто щойно витягнув тебе з діри в землі.

— Підозрюю, ти також саме той, хто намагався вбити мене кілька тридцятих квітня поспіль.

— Останнім часом — ні, — відповів він. — Чесно.

— Тобто ти справді намагався?

— Ну... так. Але в мене були причини. Це довга історія і...

— Господи, Люку! Чому? Що я взагалі тобі зробив?

— Усе не так просто, — відказав він.

Ми підійшли до підніжжя найближчого пагорба, і Люк подерся на нього.

— Не роби цього! — гукнув я до нього. — Ти не перейдеш.

Він спинився.

— Чому ж ні?

— Атмосфера закінчується на висоті тридцяти чи сорока футів.

— Знущаєшся?

Я похитав головою.

— А з того боку ще гірше, — додав я. — Потрібно знайти прохід внизу. Є тут один, ліворуч.

Я розвернувся і рушив у тому напрямку, а невдовзі почув і Люкові кроки.

— То ти дав машині свій голос, — констатував він.

— І що?

— Отже, тепер я розумію, що ти хочеш зробити і що взагалі відбувається. Комп’ютер розвинув свідомість у божевільному місці, де ти його побудував. Він здурів, і ти хочеш вимкнути його. Він знає про це і має достатньо сили, аби завадити тобі. Це ж твоє Колесо-Привид намагається повернути тебе назад, так?

— Можливо.

— А чому ти просто не перенісся через Козир?

— Неможливо створити Козир для місця, яке постійно змінюється. І взагалі, що ти знаєш про Козирі? — поцікавився я.

— Достатньо, — пролунала відповідь.

Попереду я побачив прохід, який саме шукав.

Я наблизився до нього і спинився, перш ніж увійти.

— Люку, — сказав я. — Не знаю, чого ти хочеш і чому та як дістався сюди, а ти не надто переймаєшся тим, щоб мені це повідомити. Проте скажу тобі дещо просто так, задарма. Мандрівка може виявитися дуже небезпечною справою. Можливо, тобі варто повернутися туди, звідки ти прийшов, і дозволити мені самостійно владнати проблему. Нема жодної причини наражати тебе на ризик.

— Гадаю, причина є, — відказав він. — Крім того, я можу стати в нагоді.

— Як?

Він знизав плечима.

— Ходімо вже, Мерліне. Я хочу побачити машину.

— Згода. Ходімо.

Я рушив вузьким коридором — розколиною в скелі.

10

Коридор був довгим і темним. Час від часу він звужувався, а до всього ще й поступово ставав холоднішим, коли ми просувалися всередину. Нарешті ми вийшли на широкий скелястий виступ, що упирався в яму, з якої здіймався дим. Повітря просочилося запахом аміаку. У мене, як завжди, мерзли ноги і пашіло обличчя. Я кілька разів важко кліпнув, щоб розгледіти контури лабіринту в рухомому тумані. Сріблясто-сіра пелена заволокла увесь простір. Час від часу морок пронизували помаранчеві спалахи.

— Гм... І де ж воно? — запитав Люк.

Я вказав прямо, на останній спалах.

— Десь там.

Тієї миті туман розсіявся, відкриваючи нашим очам острівець на озері темних, гладеньких гребенів, розділених чорними схилами. Гребені зиґзаґами підходили до схожого на фортецю острівця. Його оточувала низька стіна, а за нею виднілися металеві конструкції.

— Це лабіринт, — зауважив він. — Ми спустимося вниз, у коридори, чи рухатимемося по стінах?

Я усміхнувся, вивчаючи місцину.

— По-різному, — сказав я. — Часом угорі, часом унизу.

— Ну, а яким шляхом підемо?

— Ще не знаю. Щоразу потрібно наново вивчати його. Розумієш, він постійно змінюється. Тут і криється підступ.

— Підступ?

— Насправді не один. Уся ця клята штукенція плаває в озері рідкого водню та гелію. Лабіринт рухається навколо неї. Він щоразу різний. І знову ж таки, питання щодо атмосфери. Якщо йтимеш по гребенях, у кількох місцях опинятимешся вище за її рівень. Довго не протягнеш. А ще температура коливається від крижаного холоду до палючої спеки — і це все в межах кількох футів увись. Потрібно знати, коли повзти, коли дертися вгору, а коли робити щось інше, а ще — яким шляхом піти.

— І як же дізнатися?

— Ні-ні, — гмикнув я. — Я візьму тебе з собою, але таємниці не розкриватиму.

Тумани знову почали здійматися з глибин і збиратися в маленькі хмаринки.

— Тепер я розумію, чому для цього місця неможливо зробити Козир, — почав він.

Я продовжував ретельно вивчати лабіринт.

— Добре, — сказав я тоді. — Сюди.

— А що як комп’ютер нападе, коли ми будемо в лабіринті? — запитав він.

— Можеш лишитися тут, якщо хочеш.

— Ні. Ти справді збираєшся вимкнути його?

— Не певен щодо цього. Ходімо.

Я ступив кілька кроків уперед і праворуч. У повітрі переді мною виникло коло світла, яке ставало все яскравішим. Я відчув долоню Люка на плечі.

— Що? — почав він.

— Ні кроку далі! — промовив голос, який я тепер упізнав як свій власний.

— Гадаю, ми можемо щось вигадати, — відповів я. — У мене є кілька ідей і...

— Ні! — відповів комп’ютер. — Я чув, що сказав Рендом.

— Я готовий знехтувати його наказом, — сказав я. — Якщо є краща альтернатива.

— Ти намагаєшся мене надурити. Ти хочеш вимкнути мене.

— Уся ця демонстрація сили тільки погіршує справу, — відказав я. — Зараз я заходжу і...

— Ні!

Важкий порив вітру вирвався з кола і вдарив мене. Я захитався, а тоді побачив, як мій рукав спершу стає коричневим, а тоді помаранчевим. Він розсипався просто у мене на очах.

— Що ти робиш? Я маю поговорити з тобою, пояснити...

— Не тут! Не зараз! Ніколи!

Мене відкинуло назад, на Люка, який упіймав мене, приземлившись на одне коліно. Нас ударило крижаним поривом, а перед очима почали витанцьовувати кристалики льоду. Яскраві кольори спалахнули, мало не засліпивши мене.

— Годі! — крикнув я, але нічого не відбулося.

Здавалося, земля під нами захиталася, а потім і зовсім зникла. Однак відчуття, буцімто ми падаємо, не було. Скидалося на те, що ми зависли посеред світлової завірюхи.

— Годі! — знову закричав я, але слова розвіялися в бурі.

Коло світла зникло — неначе відступило в глибину довгого тунелю. Та попри сенсорне перевантаження я збагнув, що насправді це ми з Люком віддаляємося від світла. Нас відкинуло настільки далеко, що ми б уже мали опинитися десь посередині пагорба, але ніде навколо нас не було нічого твердого.

Щось тихо загуло. Гудіння перетворилося на дзижчання, а тоді — на монотонний гуркіт. У далині я, здається, побачив крихітний паровий локомотив, який їхав гірським схилом під неможливим кутом. Далі — перевернутий догори дриґом водоспад і обрій під зеленими водами. Повз нас швидко промайнула паркова лавка, на якій із переляканим обличчям сиділа, вчепившись руками в опору, синьошкіра жінка.

Я гарячково копирсався в кишені, знаючи, що ми можемо загинути щомиті.

— Що це таке? — прокричав Люк мені у вухо. Він так міцно вчепився мені в руку, що мало не відірвав її.

— Тіньова буря! — вигукнув я у відповідь. — Тримайся міцніше! — додав я, хоча в цьому й не було потреби.

Мені в обличчя швиргонуло схожу на кажана тваринку, яка вже наступної миті зникла, лишивши мокрий слід на правій щоці. Щось ударило мене в ліву ногу.

Повз нас пролетіла, вигинаючись і вкриваючись брижами, перевернута гірська гряда. Ревіння посилилося. Здавалося, світло проходить крізь нас широкими кольоровими стрічками, мало не фізично торкаючись до шкіри. Інфрачервоні лампи та повітряні дзвіночки...

Я почув, як Люк кричить, немов від удару, але не міг повернутися, щоб допомогти йому. Ми перетнули зону подібних до блискавок спалахів, де моє волосся стало дибки, а шкіру кололо.

Я намацав у кишені колоду карт і витягнув її. Цієї миті нас закрутило, тож я боявся, щоб їх не вирвало в мене з рук. Я тримав карти надзвичайно міцно і близько до тіла, тож боявся навіть переглядати їх. Тоді повільно й обережно підняв їх догори. Нашим виходом стане та, яка лежить наверху колоди.

Навколо нас утворювалися і лускали чорні кульки, лишаючи по собі отруйні випари.

Піднявши руку, я побачив, що моя шкіра стала сірою, вкритою мерехтливими флуоресцентними спалахами. Люкова долоня, що стискала моє плече, була блідою, наче у мерця. А коли я озирнувся, то зустрівся поглядом з усміхненим черепом.

Я відвернувся і знову перевів увагу на карти. Було складно зосередити погляд через сіру поволоку і дивний ефект далини. Але видіння нарешті прояснилося: переді мною постав вкритий травою берег, на який я дивився — чи ж давно? Навколо — спокійні води. Праворуч в око впало щось кристалічне і яскраве.

Я втримував зображення силами уваги. Звуки з-за плеча свідчили: Люк силується звернутися до мене, але слів розібрати було неможливо. Я продовжив вдивлятися в Козир, що ставав усе чіткішим. Але повільно-повільно. Щось боляче вдарило мене під ребрами справа. Я змусив себе не зважати на біль і продовжив зосереджуватися.

Нарешті пейзаж на карті почав наближатися до мене і збільшуватися. З’явилося знайоме відчуття прохолоди, коли сцена поглинула мене, а я — її. Над тим маленьким озерцем панувала елегійна непорушність.

Я впав на траву і важко дихав; серце гупало, а бік — болів. Відчуття того, як множинні світи пролітають крізь мене, досі не минало — неначе залишкові образи автострад, які зринають, коли ти заплющуєш очі після довгого дня водіння.

Відчувши запах солодкої води, я знепритомнів.

Краєм свідомості я відчував, що мене тягнуть, несуть, а потім допомагають плентатися вперед. Далі — період абсолютної безтями, що межувала зі снами і мареннями.

...Я блукав вулицями зруйнованого Амбера під навислим небом. Скалічений янгол з вогнистим мечем крокував небесами, завдаючи ударів. Там, де падав його меч, здіймалися дим, пил і полум’я. Німбом йому слугувало моє Колесо-Привид, навсібіч розкидаючи могутні вітри, на хвостах у яких мчали страшні почвари. Вони облямовували обличчя янгола, наче темна жива вуаль, і сіяли хаос та руїну всюди, куди влучали. Палац було наполовину зруйновано, а неподалік височіли шибениці, на яких висіли, гойдаючись на вітрі, мої родичі. В одній руці я стискав клинок, а на іншій тремтіла Фракір. Тепер я дерся вгору, аби зійтися в герці зі смолянисто-чорним супостатом. Доки я дерся на кам’янисті кручі, ніяк не міг позбутися похмурого відчуття, що моя неминуча поразка — передбачена заздалегідь. Хай навіть так, думав я, але почвара полишить це місце з численними ранами, які їй доведеться зализувати.

Коли я наблизився, ворог помітив мене. Його обличчя лишалося прихованим, навіть коли він підняв зброю. Я кинувся вперед, шкодуючи лише про те, що не встиг отруїти клинка. Двічі повернувшись, я зробив фальшивий випад і вдарив кудись у ліве коліно ворога.

Потім спалахнуло світло — і я падав, падав... Шматочки полум’я спускалися навколо мене, неначе вогненна буря.

Я падав, здавалося, півтора століття і приземлився нарешті на чорний кам’яний стіл, розкреслений наче сонячний годинник. Мене мало не простромив ґномон посередині циферблата — вельми божевільно, навіть як на сон. У Дворах Хаосу не було сонячних годинників, адже там немає сонця. Я лежав на краю внутрішнього замкового двору під високою чорною вежею і збагнув, що не можу поворухнутися — не те що встати. Вгорі на низенькому балконі стояла моя матір Дара у справжній подобі. Вона дивилася на мене у своїй жахній могутності й красі.

— Мамо! — кричав я. — Звільни мене!

— Я послала тобі допомогу, — відповіла вона.

— А що з Амбером?

— Я не знаю.

— А з моїм батьком?

— Не розмовляй зі мною про мерця.

Вістря неквапливо повернулося, розташувавшись у мене над горлом, а тоді почало повільно, але невпинно спускатися.

— Допоможи мені! — кричав я. — Мерщій!

— Де ти? — вигукнула вона, повертаючи голову й блискаючи очима. — Куди ти зник?

— Я досі тут! — волав я.

— Де ти?

Я відчув, як вістря торкнулося моєї шиї...

Видіння порушилося і розпалося на шматки.

Мої плечі спиралися на щось тверде, а ноги витягнулися вперед. Хтось щойно стиснув моє плече і провів рукою по шиї.

— Мерлю, все гаразд? Хочеш випити? — запитав знайомий голос.

Я глибоко вдихнув і видихнув. Кілька разів кліпнув. Світло було синім, а весь світ став комбінацією ліній та кутів. Ковшик з водою опинився біля мого рота.

— Ось, — промовив голос Люка.

Я випив усе.

— Хочеш іще?

— Так.

— Хвилинку.

Я відчув, як Люк відступив, а його кроки — подаленіли. Тоді поглянув на дифузно-освітлену стіну за шість чи сім футів від мене. Потім провів долонею по підлозі. Здавалося, вона зроблена з того самого матеріалу.

Невдовзі Люк повернувся, усміхнувся і дав мені ще один ківш. Я випив і його, а тоді повернув Люкові.

— Хочеш іще? — запитав він.

— Ні. Де ми?

— У печері — великій і приємній.

— Де ти взяв воду?

— У сусідньому гроті, ось там, — він кивнув. — Там кілька діжок. А ще багато їжі. Хочеш перекусити?

— Ще ні. З тобою все добре?

— Я трохи поскубаний, але неушкоджений, — відповів він. — Здається, кістки в тебе не зламані, а порізи на обличчі більше не кривавлять.

— Уже щось, — усміхнувся я.

Я повільно звівся на ноги, водночас проганяючи рештки марень. Тоді я побачив, що Люк відвернувся і йде геть. Я просто ішов за ним, а потім таки запитав:

— Куди ти йдеш?

— Туди, — вказав він ковшем.

Я ішов за ним через отвір у стіні до холодного гроту розміром з вітальню у моїй старій квартирі. Чотири великі дерев’яні діжки стояли вздовж стіни ліворуч від мене. Люк підійшов до найближчої з них і почепив ківш на її верхній край. Уздовж дальньої стіни було розкладено стопки ящиків і купи пакетів.

— Консерви, — оголосив він. — Фрукти, овочі, шинка, лосось, печиво, цукерки. Кілька ящиків вина. Портативна плита. Удосталь сухого спирту. Навіть пляшка чи дві коньяку.

Він розвернувся і, швидко прошмигнувши повз мене, знову рушив до вестибюля.

— Куди тепер? — запитав я.

Але Люк рухався швидко і нічого не відповів. Довелося поквапитися, щоб наздогнати його. Ми пройшли ще кілька відгалужень та отворів, перш ніж він спинився перед одним і кивнув.

— Убиральня там. Просто дірка з кількома дошками. Я б радив тримати її накритою.

— Що це все в біса таке? — запитав я.

Він підняв руку.

— За хвилину зрозумієш. Сюди.

Він завернув за сапфіровий ріг і зник. Повністю дезорієнтований, я рушив у тому ж напрямку. Після кількох поворотів і одного сліпого завулку я остаточно загубився. Люка ніде не було видно.

Я зупинився і прислухався. Жодного звуку, окрім мого дихання.

— Люку! Де ти? — вигукнув я.

— Тут, — відповів він.

Здавалося, голос долинає звідкілясь згори і праворуч. Я пірнув під низьку арку й опинився у яскраво-синій кімнаті, виготовленій з такої ж кристалічної речовини, як і все решта. Там я у кутку побачив спальний мішок та подушку. Світло лилося з маленького отвору на вісім футів вище.

— Люку? — запитав я.

— Я тут, — почулося у відповідь.

Я став просто під діркою, примружившись від сліпучого світла вгорі. Тоді прикрив очі долонею і побачив голову та плечі Люка. Його волосся скидалося на вінець мідного полум’я у сяйві чи то світанку, чи то надвечір’я. Він знову усміхався.

— Підозрюю, це вихід назовні, — зауважив я.

— Для мене, — відповів Люк.

— Що ти маєш на увазі?

У відповідь долинув гуркіт, і поле зору частково закрив край великого каменя.

— Що ти робиш?

— Ставлю цей камінь так, щоб можна було швидко закрити вихід, — відповів він. — А потім встромлю кілька клинків.

— Навіщо?

— Лишається достатньо крихітних отворів для повітря, щоб ти не задихнувся, — продовжував він.

— Чудово. До речі, а навіщо я тут?

— Не занурюймося в питання буття, — відказав він. — Ми ж не на семінарі з філософії.

— Люку! Трясця! Що взагалі відбувається?

— Хіба не очевидно, що я беру тебе в полон? — зауважив він. — До речі, сині кристали блокують зв’язок через Козирі, а також твої магічні здібності, якщо ти спробуєш поширити їх за межі цих стін. Наразі ти потрібен мені живим, але беззубим. Ще й там, де я швидко можу дістатися до тебе.

Я вивчав отвір і стіни.

— І не намагайся, — відрізав він. — У мене вигідніша позиція.

— Ти не думаєш, що винен мені пояснення?

З хвильку він подивився на мене, а тоді кивнув.

— Я мушу повернутися, — нарешті сказав він, — і спробувати взяти під контроль Колесо-Привид. Маєш ідеї?

Я розсміявся.

— Ми з ним зараз не в найкращих стосунках. Боюся, нічим не можу тобі допомогти.

Він кивнув.

— Я просто маю побачити, що можу зробити. Господи, яка зброя! Якщо не зможу підкорити його сам, то буду змушений повернутися і покопирсатися у твоєму мозку в пошуках ідей. Поміркуй про це, згода?

— Я багато про що міркуватиму, Люку. І частина з цього тобі не сподобається.

— Наразі у тебе, м’яко кажучи, зв’язані руки.

— Поки що, — зауважив я.

Він узяв камінь і почав його совати.

— Люку! — закричав я.

Він завмер, ретельно вивчаючи мене, і вираз його обличчя змінився, ставши враз незнайомим.

— Насправді це не моє ім’я, — зауважив він за мить.

— А яке ж тоді твоє?

— Я твій двоюрідний брат Рінальдо, — повільно сказав він. — Я вбив Каїна і практично впорався з Блейзом. Із бомбою на похороні прогадав. Хтось помітив мене. Я знищу Дім Амбера з твоїм Колесом-Привидом чи без нього — але з такою силою здійснити все було б набагато простіше.

— Яка муха тебе вкусила, Люку?.. Рінальдо? Навіщо ця вендета?

— Я почав з Каїна, — продовжив він, — адже саме він убив мого батька.

— Я... не знав, — мовив я, вдивляючись у застібку-фенікса, що палахкотіла в нього на грудях. — Не знав, що у Бранда був син.

— Тепер знаєш, друзяко. Це ще одна причина, чому я не можу відпустити тебе і мушу тримати в такому місці. Не хочу, щоб ти попередив інших.

— Ти не зможеш усе це провернути.

Кілька секунд він помовчав, а тоді знизав плечима.

— Пан або пропав — а спробувати мушу.

— А чому 30 квітня? — зненацька запитав я. — Скажи мені.

— Саме того дня я дізнався про батькову смерть.

Він узявся за камінь і затулив ним діру, тепер остаточно. Пролунало кілька ударів молотком.

— Люку!

Він не відповів. Крізь прозорий камінь я бачив його тінь. Трохи згодом він випростався, а тоді зник з поля зору. Я чув, як його черевики стукали об землю надворі.

— Рінальдо!

Він знову не відповів, а мені лишалося тільки слухати його подаленілі кроки.

* * *

Я лічив дні, спостерігаючи за освітленням і потьмаренням синіх кристалічних стін. Уже проминув місяць від миті мого ув’язнення, але я не знав, як швидко чи повільно плине тут час порівняно з іншими Тінями. Я обійшов кожен вестибюль чи кімнату цієї великої печери, але виходу не знайшов. Мої Козирі тут не працюють — навіть Козирі Долі. Моя магія позбавлена для мене жодного сенсу, адже не виходить за межі стін барви Люкового персня. Я вже відчуваю, що з радістю шукав би притулку в стані афекту, але мій розум уперто відмовляється здаватися йому. Надто вже багато загадок тривожать мене: Ден Мартінес, Меґ Девлін, моя Озерна Панна... Чому? І чому ж він провів стільки часу в моїй компанії — Люк, Рінальдо, мій ворог? Необхідно знайти спосіб попередити інших. Якщо йому вдасться налаштувати Колесо-Привид проти них, тоді Брандова мрія — а моє нічне жахіття про помсту — здійсниться. Тепер я бачу, що припустився багатьох помилок... Пробач мені, Джуліє... Я знову виміряю кроками межі своєї камери. Має ж бути тріщина десь у крижаній синій логіці, що оточує мене. Супроти неї постають мій розум, мої крики, мій гіркий сміх. До цього коридору, вниз тунелем. Синява повсюди. І Тіні не віднесуть мене геть, адже тут немає Тіней. Я Мерлін-бранець, син Корвіна-зниклого, і мою світлу мрію обернули проти мене. Я стережу власну в’язницю, неначе привад самого себе. Не можна дозволити, аби все закінчилося саме так. Можливо, в цьому тунелі чи в наступному...

Книга сьома

Кров Амбера

Переклала Галина Михайловська

Кірбі Мак Колі

Роздуми в кришталевій печері

Життя моє впродовж останніх восьми років протікало порівняно мирно, якщо не зважати на 30 квітня кожного року, бо саме цього дня хтось незмінно намагався мене вбити. Поза цим, моя академічна кар’єра, присвячена комп’ютерним наукам, та чотири роки моєї роботи на фірму «Ґранд Дизайн» виявилися корисним досвідом і дали мені змогу застосувати надбані знання до моєї розробки. У мене був добрий приятель, такий собі Люк Рейнард, який працював у тій самій компанії, у відділі продажів. Я ходив під вітрилами на своїй яхті й регулярно займався бігом.

Але все це пішло шкереберть 30 квітня цього року, саме тоді, коли я гадав, що справи починають налагоджуватися. Мій улюблений проект просувався, і мені вдалося створити Колесо-Привид; я звільнився з роботи, спакував свої манатки й був готовий вирушати на пошуки багатших пасовиськ, миліших куточків. Я й досі не поїхав тільки тому, що наближався цей день, знаменний на свій похмурий кшталт, і цього разу я збирався дізнатися, хто стоїть за набридливими замахами на моє життя і що у нього на меті.

За сніданком я зустрівся з Люком, і він передав мені цидулку від моєї колишньої дівчини, Джулії. У коротенькому листі вона висловлювала бажання зустрітися зі мною. Тому я заїхав до неї, але знайшов Джулію в її помешканні мертвісінькою. Очевидно, дівчину вбила схожа на собаку почвара, яка трохи згодом напала й на мене. Мені вдалося знешкодити цю істоту. Перш ніж забратися з місця трагедії, я швиденько обшукав квартиру і знайшов неповну колоду дуже дивних гральних карт, яку прихопив із собою.

Ці карти надто скидалися на магічні карти Таро, вживані в Амбері та Дворах Хаосу, аби не зацікавити такого чаклуна, як я.

Так. Я чаклун. Мене звати Мерлін, і я син Корвіна Амберського і Дари з Дворів Хаосу, а тутешні приятелі знали мене як Мерля Корі, розумного, компанійського, спортивного хлопця. Хочете дізнатися подробиці — почитайте Кастільоне[48] та лорда Байрона, бо я ще й до біса скромний, стриманий та неговіркий.

Карти ці виявилися справжніми магічними об’єктами, і я зрозумів, що так і мало бути, коли з’ясував, що Джулія після нашого розриву заприятелювала з таким собі Віктором Мелманом, окультистом. Мій візит до студії цього джентльмена завершився тим, що він спробував ритуально вбити мене. Від цієї примусової церемонії мені вдалось ухилитись і розпитати його про деякі речі, перш ніж певні місцеві обставини та мій ентузіазм спричинили його смерть. Ось і все, що треба знати про цей ритуал.

Я дізнався від нього достатньо, аби зрозуміти, що він був лише знаряддям у чиїхось руках. У руках особи, яка підштовхнула його до спроби принести мене в жертву та, цілком можливо, стояла за вікопомними (для мене) подіями, що припадали на кожне 30 квітня.

На жаль, я не мав часу довго роздумувати над цими можливостями, бо невдовзі мене вкусила (так, вкусила) приваблива рудоволоса жінка, яка матеріалізувалася в помешканні Мелмана. Цьому передувала наша з нею коротенька телефонна розмова, під час якої я намагався видати себе за Мелмана. Її укус мене спаралізував, та поки він подіяв ще не до кінця, я зумів забратися звідти, скориставшись однією з тих магічних карт, що знайшов у Джулії. Завдяки карті я опинився в товаристві Сфінкса, і він дав мені час отямитись, аби я міг зіграти з ним у дурнувату гру в загадки, яку так полюбляють ці істоти, бо тих, хто не може знайти відгадку, вони просто зжирають. Додам лише, що цей Сфінкс виявився поганим гравцем.

Так чи інакше, але я повернувся до Тіні Земля, де тоді мешкав, і там дізнався, що оселя Мелмана згоріла за час моєї відсутності. Я намагався видзвонити Люка, бо хотів із ним пообідати, але дізнався, що він виїхав зі свого мотелю, залишивши для мене листа, в якому повідомляв, що вирушив до Нью-Мексико у справах. У листі була й назва мотелю, де він планував зупинитися. Портьє попросив мене передати Люкові перстень із блакитним каменем, який той забув у своєму номері, і я погодився.

Вилетівши до Нью-Мексико і помандрувавши ще трохи, я нарешті зустрівся з Люком у Санта-Фе. Поки чекав на нього в барі, щоб пообідати разом, до мене причепився із запитаннями чолов’яга на ймення Ден Мартінес. У мене склалося враження, що Люк запропонував йому певну комерційну оборудку, і той хотів пересвідчитися, чи вартий Люк довіри та чи здатний він поставляти запропоновану продукцію. Потім ми з Люком пообідали й вирішили проїхатися на авто гірським серпантином.

Мартінес вистежив нас, і коли ми вийшли з автівки помилуватися нічним краєвидом, відкрив стрілянину. Можливо, він вирішив, що довіряти Люкові не варто і товарів від нього не дочекатися. Люк уразив мене тим, що теж витягнув зброю та й уколошкав того Мартінеса. А опісля трапилося ще дивніше. Люк звернувся до мене на ім’я — на моє справжнє ім’я, яке я ніколи йому не називав, сказав, хто я такий і звідки, й наказав мені сісти в автівку та й забиратися під три чорти. Свою пропозицію підкріпив тим, що вистрелив у землю мені поміж ніг. Видно було, що він не налаштований на дискусію, тому я зробив так, як було сказано. А ще Люк порадив знищити ті чудернацькі Козирі, що вже встигли врятувати мені життя. Під час цієї розмови я також з’ясував, що він був знайомий з Віктором Мелманом...

Я поїхав, але недалеко. Припаркувавшись біля підніжжя гори, пішки повернувся на місце подій. Люка там уже не було. Зникло й тіло Мартінеса. До готелю Люк не повернувся ні того вечора, ні наступного дня, тому я теж виїхав звідти. Єдиною людиною, якій міг довіритись і яка, справді, могла порадити мені щось розумне, був Білл Рот. Він — адвокат, мешкав у північній частині штату Нью-Йорк. А ще був добрим другом мого батька. Я поїхав до нього й розповів йому все, що зі мною сталося.

Білл змусив мене ще сильніше відчути, що з Люком пов’язана якась таємниця. Люк, до речі, дуже енергійний та кмітливий високий рудоволосий юнак атлетичної статури, вдатний до будь-чого, але хоча ми з ним приятелювали багато років, я практично нічого не знав про його родину. Саме на це й звернув мою увагу Білл.

Сусідський хлопчина на ім’я Джордж Генсен узявся вештатися поблизу нас із Біллом, ставлячи несподівані запитання. А ще я мав дивну телефонну розмову, під час якої почув схожі запитання. Обох співбесідників цікавило, як звати мою матусю. Зрозуміло, я збрехав. Той факт, що моя мати належить до темної аристократії Дворів Хаосу, їх аж ніяк не обходив. Але той, хто мені зателефонував, розмовляв моєю мовою — тарі, і цим заінтригував мене настільки, що я запропонував зустрітися та обмінятися інформацією того ж вечора в барі місцевого заміського клубу.

Але мій дядько Рендом, Король Амбера, несподівано викликав мене додому раніше, — саме тоді, коли ми з Біллом прогулювалися. Тут виявилося, що Джордж Генсен ховався неподалік і хотів воліктися за нами, коли ми переносилися крізь Тіні. Та марно: ми його не запросили. Я прихопив Білла з собою, бо не хотів залишати його наодинці з особою, яка поводиться так неадекватно.

Від Рендома я дізнався, що мій дядько Каїн загинув від кулі найманого вбивці, а також, що хтось намагався вбити мого дядька Блейза, але лише поранив його. Похорон Каїна мав відбутися наступного дня.

Того ж вечора я все-таки вирушив на зустріч до заміського клубу, але мій загадковий співрозмовник не прибув. Проте вечір не пропав марно, бо я познайомився з гарненькою леді на ім’я Меґ Девлін, та, слово за слово, ми добалакалися до того, що я підвіз її додому, де ми роззнайомилися значно ближче. І раптом — такої миті, коли я вважав, що вона забула про все на світі — дама поцікавилася, як звуть мою матусю. Якого чорта, звісно, запитав я. Мені й на думку не спадало, що саме вона може виявитися тією особою, з якою я мав зустрітись у барі.

Кінець нашому тісному спілкуванню поклав дзвінок від вхідних дверей. Дзвонив хтось, хто назвався чоловіком Меґ. Я вчинив так, як має вчинити джентльмен: ретирувався звідти до біса швидко.

Моя тітонька Фіона, чаклунка, хоч і чаклує в геть іншому стилі, ніж я, несхвально поставилася до цього побачення. Очевидно, Люк викликав у неї ще сильніші підозри, бо після того, як я їй дещо про нього розповів, вона поцікавилася, чи маю його фото. Я показав їй світлину, що знайшлася в моєму портмоне і на якій серед інших був присутній Люк. Можу заприсягтися, що вона його впізнала, хоча й не захотіла в цьому зізнатись. Але той факт, що тієї ж ночі вона разом зі своїм братом Блейзом навіщось покинула Амбер, не здається мені випадковим збігом.

Після цього події стали розвиватись у ще шаленішому темпі. Наступного дня було скоєно нахабну спробу перебити всю родину, кинувши на нас бомбу під час похоронної ходи. Вбивці-невдасі вдалось утекти. Згодом я продемонстрував Рендому Колесо-Привид, мою розробку, мій улюблений витвір, якому я присвячував свій вільний час, працюючи у «Ґранд Дизайн», а він сприйняв плід мого хобі вкрай несхвально. Колесо-Привид — це... коротко кажучи, спочатку я просто хотів розробити комп’ютер, що працював би за інакшими фізичними принципами, ніж ті, які вивчав в університеті. Я заклав у нього те, що можна назвати магією. Але відшукав таке місце, де цей комп’ютер можна було зібрати й де він функціонував би, і працював там над ним. Він ще не закінчив сам себе програмувати, коли мені довелося його залишити. Схоже, він допрограмувався до того, що став розумним, і, гадаю, саме це й налякало Рендома. Він звелів мені піти до нього та й вимкнути його. Мені не дуже сподобався його наказ, проте я залишив палац.

Коли я мандрував Тінями, мене переслідували; намагалися виснажити, залякати, на мене вчиняли напади. Я заледве не згорів, мене врятувала незнайомка, але сама вона загинула в озері. Мене захистив від хижих почвар таємничий чоловік, а трохи згодом він же врятував від незвичного землетрусу. Виявилося, що це не хто інший, як Люк. Він супроводжував мене аж до останнього рубежу, де я вступив у суперечку з Колесом-Привидом. Здається, я трохи роздратував власне творіння, і воно відігнало нас від себе за допомогою Тіньової бурі, а опинитися серед неї не дуже приємно — хоч із парасолькою, хоч без неї. Я витягнув нас із цього погодного катаклізму, скориставшись одним із Козирів Долі — так охрестив ті незвичні гральні карти, які знайшов у квартирі Джулії.

Ми опинилися біля входу до блакитної кришталевої печери, і Люк затягнув мене усередину. Добрий старий Люк! Він подбав про всі мої потреби, а тоді ув’язнив мене в цій печері. Коли Люк сказав мені, хто він такий, я зрозумів, що вразило Фіону, коли вона побачила його фото: він був схожий на свого батька, Бранда, найманого вбивцю та зрадника. Кілька років тому цей сучий син ледь не зруйнував Амбер, а заразом і решту Всесвіту. На щастя, Каїн убив його, перш ніж він устиг здійснити свої плани. Тоді я дізнався: це Люк убив Каїна, щоби помститися за батька. Виявилося також, що саме 30 квітня він отримав звістку про смерть свого батька і щороку намагався екстравагантно відзначити цю річницю. Моя розробка, Колесо-Привид, справила на нього не менше враження, ніж на Рендома, і Люк вирішив залишити мене своїм в’язнем, адже я міг йому знадобитися, якщо він захоче узяти цю машину під свій контроль. Йому здавалося, що Колесо-Привид може виявитися досконалим знаряддям для винищення всієї нашої родини.

Він подався вирішувати це завдання, а я швидко пересвідчився, що цілковито безсилий у цій печері: її дивні властивості блокували усі мої магічні здібності, тож я не міг контактувати тут ні з ким, окрім тебе, Фракір. А тут нема нікого, кого б ти могла удавити...

Не хотіли б ви послухати уривочок з тієї пісні, «Над веселкою»[49]?

1

Лезо зламалось, і я відкинув руків’я. Зброя не прислужилася мені проти блакитної неосяжності стіни в тій її частині, яку повважав найтоншою. До моїх ніг упали кілька невеличких уламків каменю. Я підібрав їх, потер один об одного. Ні, у такий спосіб мені не вибратися. Схоже, звідси можна вийти тільки тим шляхом, яким я сюди зайшов, а він для мене закритий.

Я повернувся до свого табору, тобто до того закутка печери, де кинув свій спальник. Усівся на нього — грубезний, брунатного кольору — відкоркував пляшку й хильнув вина. Я аж спітнів, намагаючись прорубатися крізь стіну.

На моєму зап’ястку ворухнулася Фракір, частково розмоталася, ковзнула мені у ліву долоню, де обернулася навколо затиснутих у руці двох блакитних камінчиків. Вона зав’язалася навколо них вузлом, а тоді повисла разом з ними, гойдаючись, наче маятник. Відставивши пляшку, я пильно дивився на це. Розгойдувалася вона по дузі, паралельній довжині закапелка, який я наразі називав своїм домом. Гойдання тривало хвилину, не менше. Тоді вона втягнулася вгору і завмерла на тильному боці моєї долоні. Залишивши камінці лежати біля мого вказівного пальця, вона повернулася до прихованого стану на моєму зап’ястку.

Я уважно роздивлявся уламки, навіть підняв миготливу олійну лампу, щоби краще бачити.

Колір...

Так.

Тепер на моїй руці вони мали такий точно вигляд, як той камінець у персні Люка, який він не так давно забув у мотелі, а я йому його віддав. Випадковий збіг? Чи тут є певний зв’язок? Що намагається сказати мені мій вірний зашморг? І де я бачив ще один такий камінчик?

У Люка, на дармовисі для ключів. Блакитний камінь на металевій пластинці.

...А де я міг бачити ще один?

Печера, в якій мене ув’язнив Люк, блокувала Козирі, а також мої магічні здібності, підкріплені Лоґрусом. Якщо Люк тягає з собою уламки цих стін, то недарма. Які ще властивості вони можуть мати?

Я витратив майже годину, намагаючись дізнатися щось про природу цих камінців, але вони противилися моїм Лоґруським чуйникам. Урешті-решт я роздратовано засунув їх до кишені, поїв трохи хліба та сиру, ковтнув іще вина.

Відтак підвівся та знову обійшов печеру, перевіряючи свої пастки. У цьому місці я був замкнений уже місяць, а може, й більше. Переміряв кроками всі ці тунелі, коридори, гроти, шукаючи вихід, якого не було. Інколи я гасав ними, наче навіжений, здирав до крові кулаки об їхні холодні стіни. Іншим разом рухався повільно, розшукуючи тріщини або лінії розлому. Кілька разів намагався посунути брилу, що перекривала отвір до печери. Безуспішно. Брилу було затиснуто в отворі, тож я не міг зрушити її ні на дюйм. Усе вказувало на те, що я застрягнув тут надовго...

Мої пастки...

Нічого не змінилося відтоді, коли я перевіряв їх востаннє — величезні каменюки, які природа розкидала у звичній для себе недбалій манері, тепер, заклинені, покоїлися на високих опорах, ладні зірватися з них, щойно хтось зачепить замасковані мотузки. Мотузки я розшукав у коморі, знявши з численних ящиків та коробок.

Хтось? Звісно ж, це буде Люк! Хто ж іще?! Це він ув’язнив мене тут. І, якщо він повернеться, — ні, коли він повернеться! — на нього чекатимуть пастки-сюрпризи. Він має зброю. Він матиме виграшнішу позицію, перебуваючи вгорі, біля входу, якщо я просто чекатиму на нього внизу. Ні, так не піде. Я там не чекатиму.

Я змушу його зайти всередину, розшукуючи мене, — і тоді...

Я повернувся до свого табору. Але щось мене непокоїло.

Я влігся, підклавши руки під голову, й узявся перевіряти свої плани. Брили в моїх пастках здатні вбити людину, а я не хотів убивати Люка. І тут річ була не в приятельських почуттях, хоча донедавна я вважав Люка добрим приятелем. Вважав доти, доки дізнався, що це він убив мого дядька Каїна і, схоже, був сповнений рішучості покінчити й із рештою моїх рідних в Амбері. І все тому, що Каїн убив Люкового батька, а мого дядька Бранда — людину, яку охоче б убив будь-хто з його рідних. Так, виявилося, що Люк, чи Рінальдо — тепер я дізнався його справжнє ім’я — мій кузен, і він має підстави взяти участь в одній з наших родинних вендет. Проте його намір покінчити з усією нашою родиною здавався мені дещо непоміркованим.

Але не сентиментальні почуття і не голос крові змусили мене розібрати мої пастки. Люк був потрібний мені живим, бо в усій цій ситуації наразі було надто багато незрозумілого для мене, й воно могло так і залишитися незрозумілим, якщо він відійде у вічність, нічого не пояснивши мені.

Джасра... Козирі Долі... те, як легко стежили за моїм пересуванням Тінями... вся історія спілкування Люка з тим художником, божевільним окультистом Віктором Мелманом... усе, що відомо йому про Джулію та її загибель...

Я розпочав усе з початку. Демонтував свої пастки. Новий план був дуже простий, і він базувався на одній речі, про яку, сподівався, Люк не в курсі.

Я перетягнув спальник на нове місце — в тунель, що сусідив безпосередньо зі шахтою, нагорі якої був вхід до печери, тепер заблокований. Я переніс сюди дещо із запасів їжі та питва. Мені треба було постійно перебувати поблизу.

Нова пастка базувалася на дуже простій речі, простій і майже неминучій. Щойно я встановив її тут, мені не залишилося нічого, лише чекати. Чекати і пам’ятати. А ще — планувати. Я мусив попередити решту рідних. Мені треба було щось зробити з Колесом-Привидом. Я мав дізнатися, що було відомо Меґ Девлін. Мені треба було... та купу речей мені треба було зробити.

Я чекав. Думав про Тіньові бурі, про сни, про химерні Козирі та Озерну Панну. В моєму житті був тривалий проміжок часу, коли я просто плив за течією, потім настали дні, перенасичені подіями. А тепер ось цей довгий термін бездіяльності. Єдина моя розрада полягала в тому, що, можливо, часовий потік тут випереджає інші, ті, що цікавлять мене наразі. Місяць, який я просидів тут, може дорівнювати одній добі в Амбері чи навіть менше. Якщо мені вдасться вибратися звідси невдовзі, можливо, сліди, які мені треба відстежити, ще не вихолонуть.

Трохи згодом я загасив лампу й зібрався спати. Кристалічні лінзи моєї в’язниці пропускали трохи світла, прояснюючись та знову темнішаючи, й цього було достатньо, аби знати, день надворі чи ніч, і дотримуватись у своїй щоденній рутині звичного ритму.

Упродовж наступних трьох днів я читав та перечитував щоденник Мелмана, писанину, в якій було надто багато алюзій і надто мало корисної інформації, і майже переконав себе, що Людина в Каптурі, як іменував Мелман свого відвідувача та вчителя, — це Люк, не хто інший. Хіба що деякі згадки про андрогінність[50] збивали мене з пантелику. Наприкінці зошита з’явилися записи щодо необхідності принести в жертву Сина Хаосу, і тепер, знаючи, що Мелман мав убити мене, я відносив їх на свій рахунок. Але якщо за цим стояв Люк, то як можна пояснити його неоднозначну поведінку на горі в Нью-Мексико, коли він порадив мені знищити Козирі Долі та прогнав мене геть, наче рятуючи від чогось? Окрім того, Люк зізнався у кількох попередніх замахах на моє життя, але заперечив свою причетність до недавніх. Навіщо йому це робити, якщо всі замахи — справа його рук? Хто ще може бути причетний до замахів? Чого я досі не знаю? Мабуть, аби скласти пазл, іще бракувало певних елементів, але я мав відчуття, що небагатьох, і достатньо буде отримати ще крихту інформації, ще трохи посовати пазлики, — й раптом усе стане на своє місце, і можна буде чітко побачити картинку, яку я давно мав би уздріти.

Я міг би здогадатися, що по мене прийдуть уночі. Міг би, але не здогадався. Якби це спало мені на думку, я б поміняв місцями періоди сну й неспання, і вночі не спав, а був би насторожі. Навіть попри те, що високо оцінював надійність своїх пасток, коли йдеться про життя й смерть, кожна дрібниця має значення.

Спав я глибоко, а скрегіт каменя об камінь лунав здалеку. Почувши шум, я поворушився, але мляво, й минуло ще кілька секунд, доки в мозку замкнулися відповідні ланцюжки і я усвідомив, що відбувається. Сів усе ще із затуманеною головою, а тоді пересунувся до стіни, припадаючи до землі, й зайняв положення, найближче до отвору, протираючи очі та відкидаючи назад волосся, женучи геть останні хвилі сну й повертаючись до стану готовності.

Розбудив мене стукіт каміння. Тепер до цих звуків додались інші: мабуть, хтось витягав клинці, тому брила, що затуляла отвір, здригалася й хиталася. Звуки були приглушеними, не відлунювали, отже, доносилися вони ззовні.

Я наважився визирнути в колодязь. Зоряного неба над головою не побачив, отже, вхід був завалений, як і раніше. Проте шум нагорі не припинявся, а скрегіт та рипіння ще посилилися. Крізь напівпрозору стелю печери я побачив розсіяне світлове гало. Ліхтар, здогадався я. Не смолоскип, бо світло рівне. До того ж, смолоскип за даних обставин був би не надто зручним.

Нарешті вияснився серпик неба з двома зірками понизу. Серпик став більшим, і я почув важке дихання та бурчання. Вирішив, що нагорі — двоє чоловіків.

Я відчував, як адреналін виробляє зі мною свої біологічні штуки й руки та ноги мені поколює голочками. Не подумав, що Люк може прихопити когось із собою. Захисту від дурня мій надійний план не передбачив; і цим дурнем виявився я.

Тепер брила посувалась убік швидше, тож я вже не мав часу навіть лаятися, бо мій мозок гарячково розробляв план дій і оцінював варіанти.

Я викликав образ Лоґрусу, і він матеріалізувався переді мною. Звівшись на ноги, проте все ще тулячись до стіни, я почав рухати руками всередині образу так, аби вони злилися з рухами двох ліній усередині фантома. Лінії тремтіли й коливались, і коли нарешті вони злилися з моїми руками в одне ціле, шум нагорі припинився.

Тепер отвір був вільний. Ще мить, і світлова пляма знялася вище й почала рухатися в напрямку отвору.

Я зробив крок уперед і опинився в колодязі, а тоді простягнув руки перед собою. Коли побачив двох чоловіків, двох смаглявих коротунів із кинджалами напоготові, мій план миттєво полетів шкереберть. Люка серед них не було.

Мої руки в рукавичках з Лоґрусу схопили їх обох за горлянки, стиснули й не відпускали, доки вони не обм’якли. Протримавши їх ще кілька секунд, я розтиснув руки.

Обоє повалилися на землю. Коли вони зникли, я зачепився за край отвору яскравими лініями сили, і вони підтягнули мене нагору. Діставшись отвору, на хвильку зупинився, щоби забрати Фракір, яка чекала, обхопивши отвір зсередини. Це була моя пастка. Щоб потрапити до печери, Люку чи будь-кому іншому довелося б ступити в зашморг, а зашморг цей був готовий миттєво затягнутися навколо будь-чого, що рухалося крізь нього.

Утім, тепер...

Праворуч від мене схилом пробігла вогняна доріжка. Ліхтар упав та розбився, і гас, розхлюпавшись, перетворився на палахкий струмок. Ті два жевжики, яких я задушив, лежали по обох його берегах. Брила, що раніше заступала вхід, була ліворуч і трохи позаду мене. Я залишався ще в отворі, виставивши над ним голову та плечі, спираючись на лікті. Образ Лоґрусу все ще танцював у мене перед очима, я відчував поколювання в руках, бо вони ще не відокремилися від ліній сили, а Фракір мандрувала моїм лівим передпліччям, пересуваючись від біцепса до зап’ястка.

Чи не надто просто все вийшло? Я не міг уявити, що Люк довірився двом прислужникам, доручивши їм допитати мене, переправити кудись чи вбити, хай там яке було у них завдання. Ось чому я не поспішав вилізти на поверхню, а натомість сканував очима нічний морок, користуючись перевагами своєї порівняно безпечної позиції.

Непритаманна мені обачливість виявилася дуже своєчасною. Бо хтось іще милувався цією ніччю разом зі мною. Навкруги було надто темно, навіть попри вогняний слід, що потроху вгасав, і мій звичайний зір не попередив би мене про це. Але викликавши Лоґрус, я отримав здатність бачити разом з ним й інші нематеріальні явища.

Ось тоді помітив, що ліворуч від мене, під деревом, причаївся такий надприродний конструкт. Він завис у повітрі перед людською постаттю, геть непомітною в темряві. Химерний він мав вигляд, такий, що чимось нагадував Амберський Лабіринт: обертався, наче вітрячок, вистрілюючи в усі боки завитками жовтого мерехтливого диму. І ці димні щупальця підбиралися до мене крізь ніч, а я дивився на них зацікавлено, бо вже знав, що маю робити потрібної миті.

Чотири великі щупальця наближалися повільно, сторожко. Коли до мене залишалося кілька ярдів, вони завмерли, наче провисли, а тоді зробили кидок уперед, як кобра. Я тримав руки зведеними й трохи перехрещеними, виставивши наперед кінцівки Лоґрусу. А тепер розвів руки широким плавним рухом і зробив випад уперед. Лінії Лоґрусу вдарили по жовтих щупальцях так, що ті відлетіли й упали на тіло конструкта. Я відчував, як затремтіли мої руки, коли це сталося. Конструкт заколихався, а я вдарив продовженням своєї правиці в Лоґрусі так, наче розрубував мечем ворожий щит. Почув короткий пронизливий скрик, а тоді ця штука потьмяніла, і я відразу ж ударив ще раз, вискочив на поверхню й побіг схилом, відчуваючи в руці біль.

Мерехтлива химера — так і не знаю, що це було — зблякла й розтанула. Тепер я міг краще роздивитися постать, яка приліпилася до стовбура. Вона скидалася на жіночу, хоч я не міг роздивитись її обличчя, бо його затуляв якийсь невеличкий предмет, котрий вона тримала перед собою приблизно на рівні очей. Побоюючись, що це може виявитися зброєю, я вдарив по ньому відростком Лоґрусу, сподіваючись вибити незнайомці з рук.

Це стало помилкою, бо віддача була дуже сильною і мені добряче трусонуло руку. Схоже, я вдарив по могутньому магічному знаряддю. Принаймні одне мене втішило: леді теж ледь утрималася на ногах. Вона скрикнула, але незрозумілий предмет із рук не випустила.

Наступної миті постать її огорнулася слабким поліхромним мерехтінням, і я зрозумів, що то була за річ. Щойно я спрямував силу Лоґрусу проти Козиря. Тепер мусив дістатись її, щоби дізнатися, хто вона така.

Але, кинувшись уперед, я зрозумів, що не встигаю: вона зникне раніше.

Хіба що...

Зірвавши із передпліччя Фракір, я метнув її вздовж лінії сили Лоґрусу, спрямувавши в потрібному напрямку, наказавши їй, коли вона вже летіла.

Під новим кутом зору в слабкому райдужному гало я нарешті роздивився обличчя леді. Це була Джасра, саме та жінка, яка мало не вбила мене своїм укусом у квартирі Мелмана. За мить вона щезне звідси, а разом з нею зникне й мій шанс одержати певні відповіді, від яких, можливо, залежить моє життя.

— Джасро! — заволав я, намагаючись завадити їй сконцентруватися.

Це не спрацювало, але спрацювала Фракір. Мій зашморг, що наразі виблискував сріблом, схопив жінку за горлянку, несподівано обернувшись навколо гілки, котра звисала ліворуч від Джасри, своїм вільним кінчиком.

Леді почала танути, очевидно, не усвідомлюючи, що вже пізно.

Вона не могла козирнутися, бо залишилася би без голови.

Але за мить це зрозуміла. Я почув, як вона захрипіла, зробивши крок назад, її абриси знову стали чіткими, постать матеріальною, сяяння зникло. Вона впустила Козир з рук й ухопилася нігтями за шнурок, що обвивав її шию.

Я підійшов до неї та поклав руку на Фракір, а та відчепилася від гілки й обкрутилася кінчиком навколо мого зап’ястка.

— Доброго вечора, Джасро, — сказав я, смикнувши за шнурок так, що її голова відкинулася назад. — Спробуй ще раз застосувати до мене свій отруйний укус, і тобі знадобиться бандаж на шию. Ти мене зрозуміла?

Вона спробувала щось відповісти, але не змогла. Кивнула головою.

— Зараз трохи розпущу зашморг, — сказав я, — аби ти могла відповідати на мої запитання.

Я послабив хватку Фракір, і Джасра почала кашляти, а потім кинула на мене такий погляд, який міг би перетворити пісок на скло. Її магічний конструкт остаточно розвіявся, тому я також не став утримувати образ Лоґрусу.

— Чому ти мене переслідуєш? — запитав я. — Що я тобі зробив?

— Ти диявольський виплодок! — прохрипіла вона і спробувала плюнути в мене, але у неї надто пересохло в роті.

Я смикнув за Фракір, і Джасра знову зайшлася кашлем.

— Відповідь не годиться, — констатував я. — Спробуй іще раз.

Але раптом вона посміхнулася, дивлячись на щось у мене за спиною. Не відпускаючи Фракір, я кинув погляд у тому напрямку. Повітря позаду мене й праворуч почало тремтіти — незаперечна ознака, що зараз хтось з’явиться тут за допомогою Козиря.

Не готовий стикнутися зі ще однією, додатковою загрозою, я засунув вільну руку в кишеню й витягнув звідти власні Козирі. З карти, що була згори, на мене дивилася Флора. Чудово. Те, що треба.

Я сконцентрував на ній свої думки, дивлячись не на погано освітлену карту, а ще далі. Відчув, що увага Флори зосереджена на іншому об’єкті, але вона теж відчула мій виклик і відгукнулася.

— Так? — почув я.

— Забери мене! Швидко! — проказав я.

— Це терміново? — запитала вона.

— Краще тобі в це повірити, — відповів їй.

— Гм... добре. Ходи-но сюди.

Побачив її в ліжку. Видіння ставало чіткішим та чіткішим. Вона простягнула мені руку.

Я взяв її за руку. Почав рухатися до неї саме тієї миті, коли позаду пролунав дзвінкий голос Люка:

— Стій!

Але я вже проходив крізь Козир, тягнучи за собою Джасру. Вона намагалася вирватись, і їй це майже вдалось. Я перечепився через бильце ліжка. Тільки тут помітив поруч із Флорою бородатого молодика, який ошаліло витріщився на мене з іншого боку ліжка.

— Хто... що...?! — почав він, коли я криво посміхнувся, відновлюючи рівновагу.

За моєю бранкою стало видно розмиту постать Люка. Він кинувся уперед і схопив Джасру за руку, відтягуючи її від мене. Вона захрипіла, бо це змусило Фракір ще сильніше затягнутись у неї на шиї.

Чорт забирай! Що тепер робити?

Раптом Флора підскочила з перекривленим обличчям. Напахчене лавандою простирадло впало з неї, коли вона, несподівано стрімким рухом, викинула вперед кулак.

— Ах ти, суко! — вигукнула Флора. — Пам’ятаєш мене?

Удар прийшовся Джасрі по щелепі, тож я ледь устиг зірвати з її шиї Фракір, щоб та не опинилася разом із Джасрою в руках Люка, який тільки й чекав на це.

Обоє вони зникли, а тоді розтануло й мерехтіння.

Тим часом той темноволосий парубійко видерся з глибин ліжка й поспіхом хапав розкидані речі. Він не став витрачати час на те, щоб одягатись, а просто притиснув купу одежин до живота і хутко позадкував до дверей.

— Роне, ти куди? — запитала Флора.

— Мені треба йти, — відказав незнайомець, штовхаючи двері та прошмигуючи крізь них.

— Гей! Почекай!

— Не можу! — долинуло із сусідньої кімнати.

— Прокляття! — сказала вона, втупившись у мене. — Вмієш ти зіпсувати людині її особисте життя! — тоді гукнула навздогін хлопцеві: — Роне! Аякже обід?!

— Мушу побачитися з моїм психоаналітиком, — почулося із сусідньої кімнати, а потім грюкнули наступні двері.

— Сподіваюся, ти хоч розумієш, яку чудову пригоду щойно зруйнував, — зауважила Флора.

Я зітхнув.

— Коли ти з ним познайомилася? — поцікавився.

Вона насупила брови.

— Гаразд, учора, — визнала. — І можеш не либитися по-дурному. Таке не завжди залежить від часу. Я точно знаю, що з цього могло бути щось особливе. Але ж такі дикуни, як ти чи твій татусь, завжди готові сплюгавити дивовижне почуття...

— Вибач, — сказав я. — Дякую, що перенесла мене. Певна річ, він повернеться. Ми просто налякали його до біса. Але як він може не повернутися тепер, коли знає тебе?

Вона усміхнулася.

— Так, ти викапаний Корвін, — констатувала вона. — Дикун, але проникливий.

Флора підвелася, підійшла до шафи, узяла звідти халат кольору лаванди й накинула на себе.

Зав’язуючи пасок, поцікавилась:

— А що то таке взагалі було?

— Це довга історія...

— Тоді краще я послухаю її під час ланчу. Ти хочеш їсти?

Я розплився в усмішці.

— Зрозуміло. Ходімо.

Вона провела мене вітальнею у стилі Прованс[51] до просторої кухні, де панували кахлі та мідний посуд. Я запропонував їй свою допомогу, але Флора вказала мені на стілець біля столу.

Дивлячись, як вона видобуває з холодильника купу харчів, я сказав:

— Насамперед...

— Так?

— Де ми?

— У Сан-Франциско, — відповіла.

— Чому ти саме тут займаєшся домашнім господарством?

— Коли я закінчила зі справами Рендома, то вирішила зостатися тут. Місто знову почало мені подобатися.

Я ляснув пальцями. Геть забув, що Рендом доручив їй з’ясувати, кому належить складська будівля, де Віктор Мелман мав помешкання та студію і де фірма «Склади Брута» тримала боєзапаси, спроможні стріляти в Амбері.

— І хто ж виявився власником того пакгаузу? — поцікавився у неї.

— «Склади Брута», — відповіла. — Мелман орендував приміщення у них.

— А «Склади Брута» кому належать?

— Корпорації «Дж. Б. Ренд».

— Адреса у неї є?

— Офіс у Саусаліто[52]. Вони його звільнили місяці два тому.

— А ті, кому належить приміщення, де був офіс, знають адресу винаймача?

— Лише поштову скриньку. Від неї теж відмовилися.

Я кивнув.

— Щось таке я підозрював... — сказав їй. — А тепер розкажи мені про Джасру. Очевидно, ця леді тобі знайома.

Флора фиркнула.

— Яка з неї леді! Королівська лярва, ось хто вона була, коли я з нею зустрілася.

— Де?

— У Кашфі.

— А що це таке?

— То невеличке цікаве королівство в одній із Тіней. Воно лежить одразу за кордонами Золотого Кола тих держав, з якими торгує Амбер. Голопузий варварський блиск, і таке інше. Справжнє культурне болото.

— То звідки тобі взагалі відомо про це місце?

Вона якусь мить помовчала, помішуючи щось у каструльці.

— Ну, я колись приятелювала зі шляхтичем із Кашфи. Випадково зустрілася з ним у лісі. Він виїхав на соколине полювання, а я саме підвернула ногу...

— Еге ж, — перервав я її, не даючи шансу поринути у спогади. — А яким боком тут Джасра?

— Вона була жінкою старого короля Меніллана. Тримала його під каблуком.

— А що ти маєш проти неї?

— Вона перевабила мого Джасрика, доки мене не було в місті.

— Джасрика?

— Мого аристократа. Графа Кронклефського.

— А якої думки про ці перипетії був Його Величність Меніллан?

— Він ні про що так ніколи й не довідався. Лежав тоді на смертному одрі. Невдовзі сконав. Насправді, саме тому Джасрик і був їй потрібний. Він служив начальником палацової охорони й мав брата-генерала. Коли Меніллан помер, вона обох їх використала, щоб захопити трон. Коли я чула про неї востаннє, Джасра була королевою в Кашфі, а Джасрика позбулася. За що боровся, на те й напоровся, вважаю. Він начебто накидав оком на трон, але вона не збиралися ні з ким ділитися. Тому й стратила Джасрика разом із братом нібито за якусь там зраду. Він був справді красенем... Але не дуже кмітливим.

— А мешканці Кашфи відрізняються якимись... гм... особливими фізичними якостями? — запитав я.

Вона посміхнулася.

— Ну, Джасрик був справжній тобі жеребець. Але я не вживала б визначення «особливий», кажучи про...

— Ні, ні, — зупинив її я. — Маю на увазі певну аномалію в будові рота: висувні ікла, наприклад, жало... щось таке.

— Мм... — лише й сказала вона, розчервонівшись, і я не впевнений, що тільки від пічного жару. — Нічого такого вони не мають, усе це в них, як у всіх. А чому тебе таке цікавить?

— Коли я розповідав тобі в Амбері, що сталося зі мною, то не сказав, що Джасра мене вкусила і мені ледве вдалося козирнутися через отруту, яку вона впорснула. Я не міг говорити та рухатися й довго нездужав.

Флора похитала головою.

— Кашфанці на таке не здатні. Втім, Джасра походить не з Кашфи.

— Хіба? А звідки ж?

— Не знаю. Але вона іноземка. Хтось каже, що до Кашфи її привіз работорговець, із дуже віддалених земель. Інші — що вона сама звідкись приблукала і потрапила на очі Меніллану. Подейкували, що Джасра чаклунка. Не знаю, правда це чи ні.

— Я знаю. Ці чутки були правдивими.

— Дійсно? Може, саме таким чином вона заволоділа Джасриком...

Я стенув плечима.

— А як давно ти... перетиналася... з нею?

— Тридцять чи сорок років тому, десь так.

— І вона й досі королева Кашфи?

— Гадки не маю. Я вже давно не бувала у тих місцях.

— А в Амбера з Кашфою погані відносини?

Вона похитала головою.

— Жодних відносин, узагалі. Я ж кажу, вони опинилися трохи осторонь. Туди дістатися не так просто, як до більшості інших місць, і торгувати їм практично нема чим.

— Тоді вона не має реальної підстави нас ненавидіти?

— Не більше, ніж будь-кого.

Приміщення почало наповнюватися неймовірно апетитними ароматами. Коли я сидів біля столу, принюхуючись до них і мріючи, як, поївши, стану під гарячий душ та стовбичитиму під ним довго-довго, Флора спитала про те, про що — я знав — вона мусила спитати.

— А цей хлопець, який витягнув Джасру назад... його обличчя здалося мені знайомим. Хто це був?

— Це той, про кого я розповідав тобі в Амбері, — пояснив їй. — Люк. Цікаво, він тобі когось не нагадує?

— Начебто так і є, — підтвердила вона, помовчавши. — Нагадує. Тільки не можу збагнути, кого.

Оскільки вона стояла до мене спиною, я сказав:

— Якщо у тебе в руках щось таке, що може розбитись або розлитися, коли його впустиш, тобі краще це поставити.

Я розчув, як щось стукнуло об стільницю. Вона обернулася до мене, на її обличчі можна було прочитати зацікавлення:

— Так?

— Його звати Рінальдо, і він син Бранда, — сказав я. — Тримав мене у полоні в іншій Тіні понад місяць. Я щойно втік.

— Боже правий! — прошепотіла вона. — А чого він хоче?

— Помститися, — пояснив.

— Комусь особисто?

— Ні. Нам усім. Але Каїн, звісно, був першим.

— Зрозуміло.

— Дивися, щоб нічого не пригоріло, — сказав їй. — Я давно мрію смачно поїсти.

Вона кивнула і повернулася до плити. За хвильку промовила:

— Ти давно його знаєш. Що він за один?

— Рінальдо завжди здавався цілком нормальним хлопцем. Якщо він і псих, як його татусь, то добре це приховував.

Флора відкоркувала пляшку вина, налила дві склянки й поставила їх на стіл.

Тоді поставила поруч страви.

Відправивши до рота кілька шматочків, вона завмерла з піднятою виделкою, впершись очима в нікуди.

— Хто б міг подумати, що в цього сучого сина є дитина?.. — мовила.

— Гадаю, Фіона щось знала про це, — відповів я. — У ніч перед похороном Каїна вона запитала мене, чи не маю я світлини з Люком. Коли дав їй фото, помітив, що Фіону щось стурбувало, але сказати, що саме, вона не хотіла.

— А наступного дня вони з Блейзом кудись завіялися, — мовила Флора. — Так. Тепер я бачу, що він схожий на Бранда, яким той був у ранній юності. Так давно це було... Люк вищий і кремезніший за батька, але між ними є схожість.

Вона знову повернулася до своєї тарілки.

— До речі, дуже смачно, — похвалив я.

— Дякую, — Флора зітхнула. — Звідси випливає, що мені доведеться зачекати, доки ти закінчиш їсти, й тільки потім почую твою розповідь.

Я кивнув із набитим ротом. Хай гинуть імперії. Я зголоднів.

2

Узявши душ, підрівнявши волосся та підстригши нігті, вбравшись у свіжий одяг, який витягнув з Тіні, я через довідкове бюро дізнався номер єдиної особи на прізвисько Девлін, котра мешкала неподалік від будинку Білла Рота. Жіночий голос, який мені відповів, мав дещо інший тембр, але я впізнав його.

— Меґ? Меґ Девлін? — запитав я.

— Так, — почув відповідь. — А хто це?

— Мерль Корі.

— Хто?

— Мерль Корі. Ми недавно провели незабутній вечір разом...

— Перепрошую, — сказала вона. — Ви, напевно, помилилися.

— Якщо ти зараз не можеш говорити, я зателефоную, коли скажеш. Чи ти передзвони.

— Я вас не знаю, — сказала вона й поклала слухавку.

Я застиг біля апарата. Звісно, якщо її чоловік десь поблизу, вона мусила поводитись обачно, проте мала подати бодай якийсь знак, що впізнала мене й ми поговоримо пізніше. Я не поспішав зв’язуватися з Рендомом, бо відчував, що він одразу ж викличе мене назад до Амбера, а я хотів спочатку переговорити з Меґ. Часу поїхати до неї та спробувати поспілкуватися не мав. Тому спробував ще одну штуку, єдину, яка спала мені на думку. Я знову звернувся до бюро довідок й отримав номер Генсенів — сусідів Білла.

Мені відповіли після третього гудка. У жінці я впізнав місіс Генсен. Колись нас знайомили, хоча під час останнього перебування у Білла я з нею не перетинався.

— Місіс Генсен, — заговорив я. — Це Мерль Корі.

— О, Мерлю! Ви недавно гостювали по сусідству, чи не так?

— Так. Пробув у вас лише кілька днів. Але з Джорджем мені вдалося поспілкуватися. Ми з ним кілька разів довгенько розмовляли. До речі, я б хотів іще поговорити з Джорджем, якщо він десь поблизу.

Помовчавши трохи довше, ніж треба, місіс Генсен відповіла:

— Джордж... Джордж зараз у лікарні, Мерлю. Може, йому щось передати?

— Ні, нічого важливого... А що трапилося з Джорджем?

— Із ним... з ним нічого страшного, насправді. Він лікується вдома, але сьогодні йому призначено показатися лікареві, здати аналізи й отримати нові призначення. Минулого місяця з ним трапилося щось на кшталт нервового зриву. Втрата пам’яті. Це тривало два-три дні, але лікарі досі не можуть визначити, внаслідок чого це могло статися.

— Мені дуже шкода.

— Рентгеноскопія не виявила жодних ушкоджень — тобто, він не вдарився головою, чи щось таке. І, схоже, зараз із ним усе нормально. Лікарі кажуть, що, можливо, це повністю минеться. Але вони хочуть іще трохи поспостерігати за ним. Ось і все, — раптом, наче підкоряючись несподіваному поривові, вона запитала: — А ви, коли з ним розмовляли, не помітили нічого дивного?

Я чекав на це, тому не вагався.

— Коли ми спілкувалися, з ним, здається, усе було нормально, — відказав їй. — Але ж я раніше не був із ним знайомий, тому мені важко сказати, поводився він звично чи ні.

— Розумію... Сказати йому, щоб він зателефонував, коли повернеться?

— Ні, я саме їду, — відповів, — і точно не знаю, коли повернусь. У мене нема до нього важливої справи. Я сам подзвоню йому за кілька днів.

— Тоді гаразд. Я просто скажу йому, що ви телефонували.

— Дякую. На все добре.

Принаймні тут я приблизно на щось таке й чекав — після розмови з Меґ. Джордж поводився вкрай дивно, надто наприкінці. Мене турбував той факт, що йому, очевидно, було відомо, хто я такий, він знав про Амбер і навіть хотів воліктися за мною, коли я переносився через Козир. Виглядало так, ніби і він, і Меґ стали об’єктами незрозумілого маніпулювання.

І тут не можна було не згадати про Джасру. Але вони з Люком, схоже, виступали як союзники, а Меґ застерігала мене, що Люк небезпечний. Навіщо б вона це робила, якби Джасра її якимось чином контролювала? А хто ще з тих, кого знаю, спроможний на таке?

Наприклад, Фіона. Але ж вона супроводжувала мене, коли я пізніше вирушив з Амбера до цієї Тіні, навіть чекала на мене у своєму авто, коли я вийшов від Меґ. І мені здалося, що вона була здивована розвитком подій так само, як і я.

От лайно! У житті натрапляєш на купу дверей, які не відчиняються, коли ти стукаєш, та ще й уперемішку з іншими, що відчиняються, коли тобі цього аж ніяк не треба.

Я підійшов до дверей спальні, постукав і почув голос Флори:

— Заходь.

Сидячи біля дзеркала, вона робила макіяж.

— Як поговорив? — запитала.

— Не дуже добре. Правду кажучи, геть хріново, — я коротко переказав їй суть своїх розмов.

— І що ти збираєшся робити? — поцікавилася вона.

— Зв’язатися з Рендомом і поділитися з ним інформацією. Гадаю, він викличе мене до себе, щоб почути все від початку до кінця. Отже, я зайшов попрощатись і подякувати за допомогу. Мені шкода, що я зіпсував твій роман.

Вона знизала плечима, не обертаючись до мене та вивчаючи себе у дзеркалі.

— Не переймайся через...

Кінець фрази мені розчути не вдалося, хоча й бачив, як ворушились її губи. Помітив ознаки того, що наближається контакт через Козир, і моя увага миттєво перемкнулася. Сконцентрувавшись, я чекав. Відчуття посилювалось, але той, хто мене викликав, не виявляв себе. Я повернувся до Флори спиною.

— Що сталося, Мерлю?! — почув її вигук.

Підняв руку, щоб подати їй знак, а відчуття контакту посилювалося й надалі. Я наче дивився вглиб довгого темного тунелю, іншого кінця якого не було видно.

— Не знаю, — відповів, викликавши Лоґрус і взявши під контроль одне з його відгалужень. — Привиде? Це ти? Хочеш зі мною поговорити?

Відповіді не було. Залишаючись налаштованим на контакт, я чекав. Відчув прохолоду. Ніколи раніше не траплялося нічого подібного. Було відчуття, що варто зробити крок уперед — і мене кудись перенесуть. Може, це виклик? Пастка? Хай там як, а я розумів, що тільки дурень може прийняти таке запрошення від невідомо кого. Наскільки втямив, мене, цілком імовірно, могли б знову доправити до кришталевої печери.

— Якщо тобі щось від мене треба, — промовив я, — то доведеться назвати себе й сказати, чого ти хочеш. Я облишив зустрічатися невідомо з ким.

Відчуття сторонньої присутності посилилось, але без жодних ознак, що вказували б на особу.

— Гаразд, — продовжив я. — До тебе я не йду, а від тебе нема повідомлення. Тоді можу припустити тільки одне: ти хочеш, аби я провів тебе сюди. Якщо це так, то ходи сюди.

Я простягнув уперед руки, на вигляд порожні; мій невидимий зашморг зайняв бойову позицію, оповивши мені лівицю, а незрима смертоносна блискавка Лоґрусу влаштувалася на правиці. То був випадок, коли етикет мав відповідати професійним стандартам.

Із глибин темного тунелю луною прокотився неголосний смішок. Але, звісно, це була суто ментальна проекція, позбавлена емоцій, без статевих ознак.

— Твоє запрошення, звісно, лише хитрість, — почув я. — Адже ти не дурень. Утім, я визнаю, що це хоробрий вчинок — звернутися до невідомого так, як зробив ти. Ти не знаєш, з чим зустрівся, але не ухиляєшся від нього. Навіть кличеш його.

— Пропозиція залишається чинною, — промовив я.

— Ніколи не вважав, що ти становиш загрозу.

— Чого хочеш?

— Подивитися на тебе.

— Навіщо?

— Можливо, настане такий час, коли я зустрінуся з тобою за інших умов.

— Про які умови ти кажеш?

— Відчуваю, що між нами може виникнути конфлікт цілей.

— Хто ти такий?

Знову пролунав сміх.

— Ні. Не зараз. Ще не пора. Я просто хотів подивитися на тебе й на твої реакції.

— То що? Побачив достатньо?

— Майже.

— Якщо наші цілі конфліктують, хай цей конфлікт виявиться зараз, — сказав я. — Волію з’ясувати з цим і взятися за інші, важливіші справи.

— Мені подобається твоя самовпевненість. Але коли настане слушний час, вибір залежатиме не від тебе.

— Усе ще чекаю, — промовив я й непомітно видовжив відгалуження Лоґрусу, пустивши його темним тунелем.

Нічого. Мій чуйник нічого не відчув...

— Захоплений твоїм шоу.

Ось воно!

Щось помчало просто на мене. Мій магічний щуп повідомив, що це щось м’яке... надто м’яке й нещільне, аби по-справжньому нашкодити мені... розпливчаста прохолодна маса, що міниться яскравими кольорами...

Я не відступив, а, навпаки, провів свій магічний зонд крізь це щось, далі, ще далі, намагаючись дістатися джерела. Зіткнувся з чимось матеріальним, але пластичним; можливо, це було тіло; можливо, ні; щось надто велике, аби обмацати за мить.

Кілька менших елементів, твердих, з малою масою, потрапили під моє обмацування. Я вхопився за один із них, відірвав від того, на чому він тримався, й викликав його до себе.

До мене долетів безмовний імпульс гострого здивування, водночас я відчув наближення текучої маси, а разом з нею повертало відгалуження Лоґрусу.

Маса вибухнула навколо мене, наче феєрверк: квіти, квіти, квіти.... Фіалки, анемони, нарциси, троянди... Я почув, як ойкнула Флора, коли сотні квітів дощем ринули до кімнати. Контакт негайно розірвався. У моїй правиці опинилося щось невеличке, тверде, а тимчасом п’янкі аромати цієї виставки квітів забивали мені дух.

— Що це таке, чорт забирай? — вирвалось у Флори.

— Не можу сказати напевне, — змахнув я пелюстки зі сорочки. — Ти любиш квіти? Тоді вони твої.

— Дякую, але віддаю перевагу продуманішим композиціям, — вона розглядала барвисту кучугуру. — Від кого вони?

— Від персони в кінці темного тунелю, яка побажала залишитися інкогніто.

— Чому їх прислали?

— Можливо, авансом на похорон. Не впевнений. Уся наша розмова тривала у дещо загрозливому стилі.

— Буду вдячна, якщо ти допоможеш мені з ними впоратися, перш ніж підеш.

— Звісно, — відказав я.

— У кухні та у ванній мають бути вази. Ходімо.

Пішовши за нею, я взяв кілька ваз. Поки йшов, роздивився ту штукенцію, що вихопив з тунелю. Це був блакитний ґудзик у золотій оправі, й на ньому ще залишалося кілька темно-синіх ниток. На камені був викарбуваний орнамент: фігура з чотирма променями. Я показав ґудзик Флорі. Вона похитала головою:

— Мені це нічого не каже...

Попорпавшись у кишені, я видобув уламки каменю з кришталевої печери. Схоже, це був точно такий камінь. Фракір трохи смикнулася, коли я підніс ґудзик близько до неї, тоді знову вляглася нерухомо, наче попередила мене щодо блакитних каменів і заспокоїлася, пересвідчившись, що я не збираюся нічого з ними робити.

— Дивно, — промовив я.

— Гадаю, троянди треба поставити на столик біля ліжка, — запропонувала Флора, — а на комод — кілька мішаних букетів. Незвичний спосіб знайомитися... Ти певний, що ці квіти призначені тобі?

Я пробурчав щось анатомічно-теологічне й підібрав з підлоги свіжі, ледь розкриті троянди.

Трохи згодом, коли ми сиділи на кухні, пили каву та обговорювали те, що сталося, Флора зауважила:

— Моторошна пригода...

— Так.

— Можливо, тобі варто обговорити її з Фі після того, як розповіси все Рендому.

— Можливо.

— Якщо ми вже його згадали, чи не пора тобі йому зателефонувати?

— Можливо.

— Що хочеш сказати цим «можливо»? Його треба попередити.

— Так. Але мені здається, що хоч яка корисна річ безпека, вона не відповість на мої запитання.

— Що ти надумав, Мерлю?

— У тебе є авто?

— Так, придбала лише кілька днів тому. А чому ти запитуєш?

Я витягнув з кишені ґудзик і камінці, розклав їх на столі та знову витріщився на них.

— Коли ми з тобою, Флоро, збирали квіточки, мені спало на думку, де я міг бачити такі камені раніше.

— І де ж?

— Це спогад, який я, мабуть, заблокував мимоволі, бо він дуже болючий. Джулія, така, якою вона була, коли я її знайшов. Тепер, здається, пригадую, що на ній був кулон із точно таким каменем. Звичайно, це, може, просто збіг.

Вона кивнула.

— Може, й так. Але в будь-якому разі поліція вилучила кулон.

— Та він мені й не потрібний. Але це нагадало, що я не обстежив помешкання Джулії так, як мав би це зробити, бо поспішав. Хочу піти туди й роздивитися, перш ніж повернуся до Амбера. Мені й досі незрозуміло, як ця... істота... туди потрапила.

— А що, як із цієї квартири вже усе вивезли? Чи, взагалі, там уже інші мешканці?

Я знизав плечима:

— Є лише один спосіб — перевірити.

— Добре, я підвезу тебе туди.

За кілька хвилин ми вже сиділи в автівці Флори і я казав їй, куди їхати.

Уся поїздка під ясним надвечірнім небом, лише де-не-де поцяткованим випадковими хмаринками, тривала хвилин двадцять, не більше. Я присвятив цей час маніпуляціям, необхідним для того, щоби скористатися силами Лоґрусу, і коли ми дісталися місця, був уже готовий.

— Тут поверни за ріг, — сказав, показуючи напрямок рукою. — Там припаркуєшся, якщо знайдеться вільне місце.

Місце на паркінгу знайшлося. Десь тут зупинявся і я того дня.

Притершись до бордюру, Флора подивилася на мене:

— Що тепер? Просто підемо туди й постукаємо?

— Я збираюся зробити нас невидимими, — відповів їй, — на весь час, що будемо всередині. Щоб ми з тобою могли бачити одне одного, ти муситимеш не відходити далеко від мене.

Вона кивнула.

— Дворкін одного разу робив мене невидимою, — сказала Флора, — коли я ще була дівчам. Тоді добряче пошпигувала за іншими. — Вона розсміялась із власних спогадів. — Ти диви, я й забула про це...

Я додав останні штрихи до дуже складного заклинання і наклав його на обох нас. І відразу світ за вікном автомобіля став млистішим. Ми вийшли з машини, але все залишилося тьмяним, наче дивилися крізь сонцезахисні окуляри. Рухаючись повільно, дійшли до рогу будинку й обігнули його.

— Важко навчитися цього заклинання? — запитала Флора. — Мені воно видається дуже корисним...

— На жаль, нелегко, — відповів я. — Його найбільший недолік полягає в тому, що заклинання неможливо накласти негайно, якщо тільки воно не висить у тебе напохваті, але я його під руками не тримав. А накласти, починаючи з нуля, забирає хвилин двадцять, не менше.

Ми повернули на доріжку, що вела до великого старого будинку.

— Який поверх? — поцікавилася Флора.

— Останній.

Піднявшись сходинками, зупинилися перед дверми під’їзду. Вони виявилися замкненими.

— Ламаємо? — пошепки спитала Флора.

— Надто багато шуму, — відказав я.

Поклавши на ручку дверей ліву долоню, я подумки віддав наказ Фракір. Вона розмоталася з мого зап’ястка десь на два оберти. Рухаючись пластиною замка, Фракір на мить стала видимою, а тоді ковзнула крізь замкову щілину. Я відчув, як вона натягнулася, стала негнучкою і зробила кілька різких рухів.

Тихе клацання сповістило, що язичок замка вийшов з паза. Повернувши ручку, я тихенько потягнув. Двері відчинилися. Фракір знову обернулася навколо мого зап’ястка й стала невидимою.

Ми зайшли до під’їзду, тихо причинивши за собою двері. У хвилястому дзеркалі наші постаті не відбивались. Я повів Флору сходами.

За дверима одного з помешкань на другому поверсі було чутно неголосну розмову. І все. Жодного вітру. Жодних агресивних собак. І голоси замовкли, перш ніж ми дісталися третього поверху.

Я зауважив, що двері до квартири, де мешкала Джулія, замінили. Вони були трохи темнішими за інші двері на майданчику, а ще на них красувався новенький блискучий замок. Я тихенько постукав, і ми зачекали. Відповіді не було, але я почекав іще з пів хвилини, а тоді постукав знову. Ми зачекали ще.

Ніхто не озвався. Тому я взявся за ручку й перевірив, чи двері замкнені. Вони були замкнені, але Фракір повторила свій трюк. Я відчув вагання. У мене затремтіла рука, коли у моїй пам’яті постав останній візит сюди. Я знав, що за дверима уже не лежить спотворене тіло Джулії. Знав, що там на мене вже не чекає вбивча почвара. Але спогади затримали мене біля дверей на ще кілька секунд.

— Що таке? — прошепотіла Флора.

— Усе в порядку, — сказав я і штовхнув двері.

Наскільки я пам’ятав, цю квартиру здавали частково умебльованою. І ті меблі, що були приналежністю квартири, так у ній і залишилися: канапа зі столиком, кілька стільців, більший стіл. Але меблів, що належали Джулії, тепер не було. Підлогу встеляв новий килим, саму підлогу недавно відполірували, і вона вилискувала свіжим жовто-брунатним лаком. Схоже, цю квартиру ще не винайняли, бо тут не видно було жодних особистих речей.

Ми зайшли всередину, я зачинив за нами двері та, знявши закляття, що нас огортало, почав обходити кімнати. Коли з нас злетіли магічні вуалі, кімната посвітлішала.

— Не думаю, що ти щось знайдеш, — зауважила Флора. — Я відчуваю запах лаку, дезінфектантів і фарби...

Я кивнув.

— Так, фізичні можливості, схоже, тут не спрацюють, — погодився я. — Але хочу спробувати дещо інше.

Я зосередився і викликав свій Лоґруський зір. Якщо тут залишилися сліди магії, хай хоч які слабкі, таким чином, сподівався, зможу їх виявити. Тоді повільно перетнув вітальню, роздивляючись кожну подробицю у цьому іншому світлі. Флора трималася трохи осторонь, проводячи власне розслідування, котре полягало, головно, у тому, що вона зазирала під кожну річ. Для мене кімната була сповнена легенького мерехтіння, бо я сканував усе навкруги на хвилях тієї довжини, на якій вважав найімовірнішими прояви магії. Принаймні так можна описати те, чим я займався, у термінах, найприйнятніших для цієї Тіні.

Жодна подробиця не могла приховатися від мого погляду. Проте мені не траплялося нічого, що було б варте уваги. За кілька хвилин я перейшов до спальні.

Мабуть, Флора почула, як я раптом голосно втягнув повітря, бо за мить вона вже була у спальні, коло мене, і пильно дивилася на комод, перед яким я завмер.

— Щось у ньому? — запитала вона, простягнувши руку до комода й одразу її відсмикнувши.

— Ні. За ним, — відповів я.

Комод пересунули, коли прибирали у приміщенні. Раніше він стояв на кілька футів правіше. Те, що я бачив, було ліворуч від комода й над ним, і він це частково затуляв. Тому я наліг на комод та пересунув його праворуч — туди, де він стояв раніше.

— Однаково нічого не бачу, — поскаржилася Флора.

Я взяв її за руку, поширивши на неї силу Лоґрусу, аби й вона могла угледіти те, що я.

— Ти ба! — іншою рукою Флора провела ледь помітним прямокутником на стіні. — Це схоже на... двері!

Я обстежив вицвілий вогняний контур. Двері, без сумніву, були запечатані, уже давненько. Згодом контур мав остаточно поблякнути та зникнути.

— Це і є двері, — підтвердив я.

Вона потягла мене до суміжної кімнати, щоб подивитися на стіну з іншого боку.

— Тут нічого нема, — констатувала. — Ці двері сюди не ведуть.

— Ти маєш слушність. Вони ведуть до якогось іншого місця.

— Куди?

— Туди, де б це не було, звідки прийшла почвара, яка вбила Джулію.

— Ти можеш їх відчинити?

— Я готовий стояти перед ними стільки, скільки буде треба, — відказав я, — аби їх відчинити.

Я повернувся до попередньої кімнати й роздивився абрис дверей знову.

— Мерліне, — мовила Флора, коли я випустив її руку, щоб виставити свою перед собою, — чи не вважаєш ти, що тепер тобі варто було б зв’язатися з Рендомом, розповісти йому все, що відбувається, і, можливо, хай би Джерард постояв поруч із тобою, коли ти примудришся відчинити ці двері?

— Може, й варто, — я не став сперечатися, — але я не збираюся цього робити.

— Не збираєшся? Чому?

— Бо він може сказати мені, щоб я не відчиняв ці двері.

— І, можливо, це буде слушно.

Опустивши руки, я повернувся до неї.

— Мушу визнати, ти маєш слушність, — сказав. — Я, справді, мушу розповісти все Рендому і, мабуть, занадто довго зволікав із цим. Тому ось що прошу тебе зробити. Повертайся до машини і чекай там на мене. Дай мені годину. Якщо за годину я не повернуся, зв’яжись із Рендомом, розкажи йому все, що я тобі оповів, і про те, що сталося тут, також.

— Навіть не знаю... — протягнула вона. — Якщо ти не повернешся, Рендом розлютиться на мене.

— Скажи йому, що я наполягав, і ти нічого не могла вдіяти. До речі, це так і є, ти ж розумієш.

Вона наморщила носа.

— Не хочеться мені залишати тебе самого, але й тут зоставатись аж ніяк не бажаю. Може, візьмеш про всяк випадок ручну гранату?

Флора почала шукати в торбинці.

— Ні, дякую. А чому ти носиш у торбинці гранату, до речі?

Флора посміхнулася.

— Завжди маю при собі гранати в цій Тіні. Іноді вони можуть стати у пригоді. Але добре, я зачекаю.

Легенько поцілувавши мене в щоку, Флора повернулася, щоби піти.

— І спробуй зв’язатися з Фіоною, — додав, — якщо я не з’явлюся, їй також перекажи всю історію. Можливо, вона матиме якусь свою версію.

Вона кивнула й пішла. Я зачекав, а коли почув, що за нею зачинилися двері, повністю зосередив увагу на яскравому прямокутникові. Контур його здавався однорідним, хіба що деякі сегменти були обведені товстішими, виразнішими лініями, а інші — тоншими. Наблизивши долоню правої руки приблизно на дюйм від стіни, я повільно повів рукою вздовж ліній. Долоню наче поколювало голочками, і я відчував тепло. Як і очікував, ці відчуття посилювалися на яскравіших сегментах. Я сприйняв це за ознаку того, що запечатування діяло в цих місцях трохи слабкіше. Дуже добре. Незабаром з’ясую, чи можна зламати ці двері, й саме у цих місцях атакуватиму.

Я вгвинтив руки ще глибше в Лоґрус, натягуючи його відгалуження, наче рукавички, міцніші за сталь, чутливіші, ніж кінчик язика. Правицю я наблизив до найближчої точки обводу, на рівні мого стегна. Доторкнувшись до цієї яскравішої точки, я відчув пульсацію старого закляття. Тоді став звужувати відгалуження Лоґрусу, доки воно витончилося настільки, що пройшло крізь контур. Пульсація перетворилася на суцільний потік. Лівою рукою я повторив ту саму операцію, тільки трохи вище.

Тепер я відчував ту силу, що запечатала ці двері, а відгалуження з моїми руками всередині перетворилися на надтонкі волокна, що пульсували всередині матриці сили. Я спробував поворушити ними, рухаючись догори, а потім униз. В обох напрямках правій руці вдавалося просунутися трохи далі, ніж лівій, перш ніж зіткнутися з опором. Я викликав додаткові сили з тіла Лоґрусу, вони примарно потекли крізь мене далі, та скерував цю енергію у видовження-рукавички. Коли зробив це, образ Лоґрусу знову змінив свій візерунок. Я продовжив маніпулювати відгалуженнями, і праве з них, із моєю рукою всередині, ковзнуло вниз приблизно на фут, перш ніж його заблокувала пульсація; коли ж я став пересувати це відгалуження вгору, воно майже дісталося найвищої точки. Я повторив те ж саме лівою рукою. Відгалуження дійшло догори, але, коли посунув руку вниз, мені вдалося перемістити його хіба на шість дюймів нижче початкової точки.

Утягнувши повітря, відчув, що починаю вкриватися потом. Накачавши ще енергії в рукавички, я спробував пересунути їх якомога нижче. Тут опір був ще сильнішим, і пульсація пройшлася моїми руками й дісталася мені аж до печінки. Я зробив паузу, трохи перепочив, тоді зачерпнув іще енергії. Лоґрусом знову пробігла судома, а мені вдалося довести обидва відгалуження аж до підлоги. Я опустився на коліна і постояв так трохи, важко дихаючи, а після цього став пересувати руки вздовж нижньої лінії. Без жодного сумніву, хтось хотів, щоб ці двері більше ніколи не відчинились. У заклятті не відчувалось ані краплі артистизму, тільки груба сила.

Коли на середині лінії обидві мої сили зустрілись, я прибрав руки й подивився, що в мене вийшло. Права та ліва вертикальні лінії, а також лінія внизу перетворилися з тонких червоних рисок на широкі вогняні смуги. Відчував, як вони пульсують, попри ту відстань, що нас розділяла.

Я встав і підняв руки. Тепер почав працювати з верхньою лінією, — від кутів пересуваючи руки до її центру. Цього разу йшло легше. Сили з відкритих ділянок, здавалося, додавали й свого тиску, і мої руки просто пливли вздовж верхівки контуру, доки зустрілися посередині. Коли це сталось, я наче почув звук, схожий на неголосне зітхання. Тепер палав увесь контур. І не тільки палав. Мені здавалося, наче вогняний контур рухається по колу.

Я простояв перед дверима кілька хвилин, відновлюючи сили, розслабляючись, налаштовуючись на подальші дії, збираючись із духом. Наразі міг сказати напевне тільки те, що двері приведуть мене до іншої Тіні. Далі могло статися що завгодно. Коли я їх відчиню, щось, підозрював, може вихопитися звідти й атакувати мене. З іншого боку, двері стоять запечатані вже тривалий час. Імовірно, там буде якась інша пастка. А ще ймовірніше — я відчиню двері, й нічого не трапиться. Тоді опинюся перед вибором: або просто зазирнути крізь них, ось із цього місця, де наразі стою, або пройти крізь них. І, напевне, не дуже багато побачу, якщо просто стоятиму й зазиратиму...

Тому я видовжив відгалуження Лоґрусу ще раз, узявся за двері з обох боків і штовхнув. Правий бік контуру подався, вигнувся, тому я припинив натискати на лівий бік, але продовжував тиснути з правого боку, і раптом уся ця штука хитнулася всередину, від мене...

Я дивився вглиб тунелю, що сяяв перлисто. За кілька кроків він, схоже, розширявся, і там мріялося, брижилося легке марево, як буває над автострадою спекотними літніми днями. Серпанок мережили червоні мазки та розпливчасті темні латки. Я простояв отак з пів хвилини, але в тунелі ніхто не з’явився.

Перевів Фракір у бойовий стан і залишився в контакті з Лоґрусом. Виставивши свої зонди наперед, я зробив крок до дверей. Відтак ступив крізь двері.

За моєю спиною раптово змінився перепад тиску, змусивши мене поглянути у той бік. Портал зачинився та зменшився, і тепер, з великої відстані, я бачив його крихітним червоним кубиком. Звісно, можливо, це кілька моїх кроків перенесли мене на таку відстань, якщо в цій Тіні діють відповідні закони.

Я рухався вперед, а назустріч мені дув гарячий вітер; він долинув до мене й залишився зі мною. Стіни коридору відступили, а попереду мене й надалі мерехтів та коливався прозорий серпанок, і кожний наступний крок давався мені із величезними зусиллями, так, наче я раптом став підійматися. Почув звук, схожий на рохкання, але джерела його я ще не міг бачити. Водночас мій лівий лоґруський зонд зіткнувся з невідомою перепоною. Фракір запульсувала, щойно я відчув крізь зонд ауру загрози. Я зітхнув. Але й не сподівався, що це буде легко. Якби я був розпорядником цього шоу, то теж подбав би про щось на додаток до запечатаних дверей.

— Так, вилупку! Негайно зупинися! — пророкотав голос звідкись згори.

Я продовжував продиратись уперед.

— Я сказав: зупинися! — пролунало знову.

Я зробив іще крок, і з мерехтіння почала проступати геть інша картина: я простував поміж стін, складених з необробленого каменю, під низькою стелею, що попереду спускалася нижче, стикаючись із підлогою.

Шлях мені заступила величезна постать: товстун скидався на фіолетового Будду з кабанячими вухами. Ще кілька кроків, і я почав розрізняти окремі риси: ікла видаються вперед, жовті очі не мають повік, довгі червоні пазурі прикрашають руки та ноги. Істота розсілася посередині тунелю і геть не думала кудись забиратись. Одягу на ній не було, але величезне роздуте черево лежало потворі на колінах, не даючи змоги роздивитись, якої воно статі. Втім, голос чудисько мало радше чоловічий, низький та хрипкий, а смердючим воно, напевне, й народилося.

— Привіт, — промовив я. — Чудовий нині день, правда ж?

Чудовисько заричало, і мені здалося, що температура в тунелі дещо піднялася. Фракір пульсувала несамовито, і я спробував заспокоїти її подумки.

Нахилившись уперед, почвара лискучим пазуром продряпала на кам’яній підлозі межу. Я зупинився, не переступивши її.

— Спробуй перетнути цю лінію, ти, чаклуниську, і відразу ж пошкодуєш.

— Чого так? — поцікавився я.

— Бо я так сказав.

— Якщо ти збираєш мито, назви ціну, — запропонував я.

Чудисько похитало головою.

— Ти не зможеш купити собі прохід повз мене.

— Гм... А чому ти вирішив, що я чаклун?

Створіння роззявило пащеку, відкривши зуби, ще жахливіші, ніж я очікував, і з чорних глибин його горлянки долинув лязкіт, схожий на деренчання жерстяного листа.

— Я відчуваю ці твої дурні зондики, — відказало воно. — Такі трюки роблять чаклуни. Крім того, тільки чаклун міг би дістатися того місця, де ти наразі стоїш.

— Схоже, ти не відчуваєш великої поваги до чаклунського фаху.

— Я харчуюся чаклунами, — повідомило воно.

Пригадавши деяких старих пердунів, своїх колег із чаклунського цеху, я скривився.

— У кожного, чи у кожної, взагалі, у всіх, — свій смак, — зауважив я. — Якщо не купити, то як ми домовимось? Адже з проходу нема жодної користі, якщо ним не проходити, чи не так? То як я можу пройти?

— Ти не можеш.

— Навіть якщо відгадаю загадку?

— Зі мною це не працює, — заявило воно. Але в очах страховиська щось зблиснуло. — Хіба, чорт забирай, просто до речі... Що це: зелене, а потім червоне, і все кружляє, кружляє, кружляє? — запитало воно.

— То ти знаєш Сфінкса!

— Лайно! — вигукнуло воно. — Ти чув її раніше.

Я знизав плечима.

— Ходжу усіма усюдами.

— А тут не пройдеш.

Я придивився до чудовиська. Якщо його поставили тут не пускати чаклунів, воно мусить мати спеціальний захист проти магічних атак. Навряд чи може захистити прохід фізично. Цікаво, наскільки воно стрімке? Може, мені просто шмигнути повз нього та й узятися в ноги? Проте я вирішив, що це місце не дуже придатне для таких експериментів.

— Мені справді треба пройти, — зробив я ще спробу. — Терміново.

— Не вийде.

— Послухай, чого ти взагалі впираєшся? Що за радість сидіти тут, посеред тунелю?

— Мені подобається моя робота. Я був створений для неї.

— А як сталося, що Сфінкс опинився тут і ти дав йому пройти?

— Магічні істоти не беру до уваги.

— Гм...

— І не намагайся переконати мене, що ти теж є магічною істотою, а тоді напустити на мене якогось чаклунського туману. Я бачу ці штучки наскрізь.

— Я вірю, вірю. Як тебе звати, до речі?

Воно фиркнуло.

— Можеш називати мене Скроф, поки ми з тобою теревенимо. А тебе як звати?

— Зви мене Корі.

— Гаразд, Корі. Я не проти сидіти тут із тобою й розводити побрехеньки, бо це передбачено правилами. Таке дозволено. Ти можеш розвернутися й забратися туди, звідки прийшов, і нічого з тобою не станеться. Також можеш отаборитися просто там, де стоїш зараз, і стирчати тут, скільки забажаєш, і я й пальцем тебе не торкну, доки поводитимешся, як годиться. Але дурістю було б спробувати перетнути межу, яку я накреслив. Тоді я тебе знищу. Ця лінія — Поріг, а я його Сторож. І нікому не дозволю пройти.

— Я вдячний, що ти все чітко роз’яснив.

— Це частина моєї роботи. То що обираєш?

Я підняв руки, і лінії сили виткнулися з кожного пальця, перехрещуючись, наче ножі. Фракір, погойдуючись, повисла на моєму зап’ясткові й почала робити помахи за складною системою.

Скроф вишкірив ікла:

— Я харчуюся не тільки чаклунами, а й їхньою магією. А це може тільки істота, яку вирвали з первісного Хаосу. Якщо, на твою думку, ти можеш з цим упоратися, — вперед!

— Із Хаосу, так? То ти виходець із первісного Хаосу?

— Еге ж. І мало хто може протистояти такій істоті.

— Хіба що Лорд Хаосу, — відказав я, концентруючи увагу на різних частинах свого тіла. Неприємна процедура. Чим скоріше це зробити, тим менше болітиме.

І знову задеренчав жерстяний лист.

— Ти знаєш, яка ймовірність того, що Лорд Хаосу забреде сюди? Страж Порога оцінює її, як два до трьох, — проказав Скроф.

Мої руки почали видовжуватись, і я відчув, як тріснула сорочка в мене на спині, коли подався уперед. Кістки мого обличчя почали переміщатись, а груди все розширялися й розширялися...

— Вважай, що один до одного, і ти не помилишся, — сказав я, коли трансформація завершилася.

— От лайно, — мовив Скроф, коли я перетинав межу.

3

Я стояв у печері, неподалік отвору, й у мене боліли ліве плече і права нога. Якщо мені вдасться проконтролювати цей біль раніше, ніж я здійсню ретрансформацію, він ущухне, більшою мірою, під час анатомічних змін. Проте цей процес цілковито мене вимотає. Він забирає купу енергії, а два перетворювання з незначним інтервалом узагалі можуть призвести до повного виснаження, та ще й після спілкування зі Стражем. Ось чому я зупинився на перепочинок у печері, до якої привів мене перлистий тунель, а тим часом роздивлявся краєвид, що відкрився моїм очам.

Ліворуч, далеко внизу, розстилалась яскраво-синя водяна просторінь, уже розбурхана. Увінчані білими гребенями хвилі кидалися, наче камікадзе, на похмурий скелястий берег; поривчастий вітер збивав піняву в густий туман, у якому вигравав сегмент райдуги.

Місцина попереду мене й нижче була геть усіяна щербинами й тріщинами, з яких підіймалася пара, а ґрунт раз у раз здригався. Такі безрадісні землі стелилися на милю, не менше, добігаючи нарешті високих темних стін навдивовижу гігантської та примхливої споруди, яку я відразу ж охрестив Горменгастом[53]. Вона була справжнісінькою мішаниною з архітектурних стилів, яка своїми розмірами переплюнула навіть Палац в Амбері, а похмурішої фортеці не знайшлося б, мабуть, і в Пеклі. До того ж на неї саме наступала ворожа армія.

Під стінами фортеці війська було не так уже й багато; нападники купчилися переважно на віддаленому клаптикові порівняно невипаленої землі, де навіть збереглися залишки рослинності. Але й там трава була витоптана, а дерева значною мірою потрощені. Обложники мали при собі високі драбини і таран, але він наразі простоював, а драбини валялися на землі. Біля підніжжя фортечного муру диміли, догоряючи, рештки того, що раніше було, очевидно, передмістям. Численні розпростерті на землі фігурки, були, схоже, тілами загиблих.

Поглянувши ще правіше, я побачив, що фортеця сусідить зі сліпучо-білим простором. Гіпотетично, це був язик велетенського льодовика, над яким стояла завіса снігу та льодових кристалів, не менш щільна, ніж водяна завіса ліворуч.

Вітер, здавалося, постійно гуляв цією стороною. Я чув, як він виє у мене над головою. Коли нарешті вийшов із печери та поглянув угору, то побачив, що перебуваю десь на півшляху до вершечка чи то високого пагорба, чи невисокої гори, можна вважати і так, і так, а навколо мене схил укривають масивні кам’яні брили, й почув іще голосніше завивання вітру на вивітрілій маківці. У мене за спиною пролунав важкий удар, і, повернувшись, я вже не побачив входу до печери. Маршрут, що пролягав від вогняних дверей, закінчувався, очевидно, отвором цієї печери, і коли я вийшов назовні, чари припинили діяти, а прохід негайно зник. Я припускав, що, якби захотів, то зміг би знайти абриси входу на кам’яній стіні, але наразі такого бажання у мене не було. Склавши пірамідку з камінців перед тим місцем, де був вхід, я знову взявся роздивлятися навколо, детально вивчаючи кожну подробицю.

Праворуч від мене між високими валунами схилом зміїлася стежина. Я пішов нею і незабаром відчув запах диму. Чи приносив його вітер з поля битви, чи це був продукт вулканічної активності, не міг сказати. Небосхил у мене над головою скидався на клаптикову ковдру, зшиту з хмар та світла. Зупинившись між двома брилами, я спробував знову роздивитися крізь дим батальну сцену внизу і побачив, що лави нападників перегрупувались, а драбини вже приставлено до мурів. Також помітив, як щось схоже на торнадо виникло у найвіддаленішому кутку фортеці й почало повільно рухатись уздовж мурів проти годинникової стрілки. Якщо ця штука нікуди не зверне, вона мусить урешті-решт дістатися нападників. На щастя, це була їхня проблема, а не моя.

Я повернувся до кам’яної стіни, де ховалася печера, і влаштувався на невисокому скелястому карнизі, щоб розпочати клопітку процедуру зміни форми, яка, за моїми розрахунками, мала забрати приблизно пів години. Сама ідея перетворення з істоти умовно людської на щось надзвичайне та незвичне, а для когось і потворне, і жаске, а потім повернення до людської подоби може здатися декому огидною. Але це не так. Адже всі ми щодня вчиняємо так само, тим чи іншим чином, хіба ні?

Коли трансформацію було завершено, я розтягнувся навзнак, важко дихаючи, і лежав нерухомо, слухаючи вітер. Скелі захищали мене від поривів вітру, і до мене долинав тільки його звук. Я відчував, як тремтить земля від віддалених поштовхів, але вирішив сприймати це за легкий заспокійливий масаж. Одяг на мені перетворився на лахміття, а я був наразі надто втомлений, аби витягти з Тіні щось нове. Біль у плечі вгамувався, а в нозі відчував лише відгомін болю, і той танув... танув... На кілька секунд я заплющив очі.

Гаразд, я дістався сюди. Чітко відчував, що й розгадку смерті Джулії, і її вбивцю треба шукати у фортеці неподалік, яка наразі була в облозі. Але не бачив змоги отак просто, без підготовки, проникнути туди для розслідування. Та можна було зробити й по-іншому. Я вирішив залишитися, де був, і дочекатися темряви. Звісно, якщо тут світла й темна доба змінюються звичайним чином. Тоді нишком спущуся в долину, викраду одного з обложників і допитаю його. Так. Але якщо темрява не запанує? Тоді вигадаю щось інше. А наразі найкраще, що можу зробити, — це плисти за течією...

Не знаю точно, скільки часу я дрімав. Прокинувся, бо праворуч від мене рипіли камінці під чиїмись ногами. Я миттєво приготувався діяти, хоч і не поворухнувся. Не схоже, щоби хтось підкрадався; просто йшов схилом, і, судячи з ляскання підошов, цей хтось був у сандалях-шльопках та один. Ішов просто на мене. Я напружив і розслабив м’язи, зробив кілька глибоких вдихів та видихів.

Справа від мене вималювалася між двох валунів постать чоловіка, надміру порослого волоссям. П’яти з половиною футів на зріст, страшенно брудний, він мав лише темну звірину шкуру на череслах, а на ногах сандалі. Витріщився на мене і лише за кілька секунд вишкірив в усмішці криві жовті зуби.

— Здоров будь. Тебе поранено? — запитав він спрощеним діалектом тарі, якого я раніше ніколи не чув.

Про всяк випадок напружившись, я підвівся.

— Ні, — відповів я. — Чому ти так подумав?

Він і надалі усміхався.

— Може, ти вирішив, що з тебе досить тієї бійки внизу.

— Еге ж, розумію. Ні, це не зовсім так...

Він кивнув і зробив крок до мене.

— Моє ім’я — Дейв. А твоє?

— Мерль, — назвався, потискаючи його бруднющу руку.

— Нема чого лякатися, Мерлю, — сказав той. — Я ніколи не викажу людину, якщо вона вирішила дати ходу з війни; ну хіба що за винагороду, але хто ж її пропонує? Я сам так зробив багато років тому і ніколи про це не пожалкував. Була отака сама війна, як оце зараз, але мені вистачило тямки накивати п’ятами. Жодна армія ніколи не взяла цієї твердині, що внизу; гадаю, і не візьме ніколи.

— А що це за фортеця?

Піднявши голову, він швидко поглянув на мене, тоді знизав плечима.

— Вежа Чотирьох Світів, — пояснив. — Хіба вербувальник тобі нічого не розповів?

— Анічогісінько, — зітхнув я.

— У тебе, бува, не знайдеться щось покурити?

— Ні, — відповів я, бо викурив увесь тютюн іще в кришталевій печері. — На жаль.

Я пройшов повз нього до того місця, звідки у проміжок між скелями можна було бачити, що діється внизу. Хотів іще раз поглянути на Вежу Чотирьох Світів. Усе ж таки це була відповідь на загадку, а ще їй присвячену купу шифрованих записів у щоденнику Мелмана. Я побачив, що під стінами укріплення додалося багато мертвих тіл, вони були розсіяні так, наче їх розкидало смерчем, який саме повертався, кружляючи, до тієї точки, де він зародився. Але, схоже, попри це незначна частка нападників примудрилася видряпатися на мури. А тим часом до стін підтягнулися нові сили й знову намагалися наставити драбини. Один із вояків тримав прапор, хоч я не міг його роздивитися, стяг видався мені наче знайомим: чорний та зелений, з емблемою, що могла зображати двох геральдичних звірів, які зійшлись у двобої. Дві драбини ще спиралися на стіну, і я бачив, що на мурах точиться запекла сутичка.

— Схоже, дехто з тих, які атакують, уже всередині, — зауважив я.

Дейв кинувся до мене, аби подивитись. Я негайно перейшов на інший навітряний бік.

— Твоя правда, — визнав той. — Отже, це вперше. Якщо вони зможуть розчахнути цю кляту браму і впустити інших досередини, то матимуть шанс на перемогу. Ніколи не думав, що доживу побачити таке.

— А як давно це місце атакувало військо, в якому був ти? — запитав я.

— Мабуть, років вісім тому... може, десять, — пробурмотів у відповідь. — Ці хлопці, мабуть, неабиякі вояки!

— А через що вся ця буча? — поцікавився у нього.

Він повернувся і з недовірою подивився на мене.

— Ти й насправді не знаєш?

— Я щойно прибув, — пояснив.

— Хочеш їсти? Чи пити?

— Власне кажучи, так.

— Тоді ходімо, — він узяв мене за лікоть та провів між скелями на вузьку стежину.

— Куди ми прямуємо? — запитав його.

— Я мешкаю неподалік. І сам собі встановив правило: годувати дезертирів, на згадку про старі часи. Для тебе зроблю виняток.

— Дякую.

Незабаром стежина розділилась, і він узяв праворуч. Далі довелося дряпатися скелями. Нарешті ми дісталися ланки кам’яних уступів, і останній з них був трохи відсторонений від усіх інших. У стіні, якою закінчувався цей уступ, виявилося багато розколин, і Дейв, нахиливши голову, шмигнув до однієї з них. Я йшов за ним на певній відстані. Він зупинився біля низького отвору до печери. Звідти тхнуло жахливим смородом тління, і я чув, як усередині дзижчав рій мух.

— Це мій дім, — повідомив Дейв. — Я міг би тебе запросити, але тут... гм...

— Усе нормально, — махнув рукою. — Зачекаю тут.

Він проліз усередину, а я відчув, що мій апетит стрімко випаровується, надто якщо уявити, яку їжу він може зберігати в такому місці. За хвильку Дейв виліз із діри, з брезентовим мішком через плече.

— Маю тут непогані харчі, — виголосив він.

Я вирушив уступом у той бік, звідки ми прийшли.

— Агов! Куди це ти?!

— На свіже повітря, — пояснив йому. — Тут наче трохи задушливо.

— Отакої... Ну, добре, — погодився він, простуючи за мною вслід.

У мішку знайшлося дві закорковані пляшки вина, кілька фляг із водою, свіжий на вигляд буханець хліба, бляшанки з м’ясними консервами, з пів десятка соковитих на вигляд яблук, а ще непочата куля твердого сиру. Передбачливо тримаючись навітряного боку, я випив трохи води й з’їв для початку яблуко.

— Це місце має бурхливу історію, — сказав Дейв, дістаючи зі шкури невеличкий ніж та відкраюючи собі шматок сиру. — Не знаю точно, хто його збудував і як давно воно тут.

Побачивши, що він збирається ножем виколупати корок із однієї з пляшок, я зупинив його і потай швиденько звернувся до Лоґрусу. Реакція була миттєвою, і я без затримки простягнув Дейву штопор. Відкоркувавши пляшку, він сунув її мені до рук, а собі відкупорив іншу. З міркувань гігієни і санітарії я був дуже вдячний йому за це, хоча й наразі не мав настрою вживати аж стільки вина.

— Оце я називаю бути готовим до всього, — сказав Дейв, розглядаючи штопор. — Мені така штукенція давно потрібна...

— Вона твоя, — сказав я йому. — Розкажи мені про цю твердиню. Кому вона належить? Як сталося, що ти був у війську, яке прагнуло її захопити? Хто намагається взяти її зараз?

Він кивнув і зробив добрячий ковток із пляшки.

— Найпершим володарем цього місця, наскільки мені відомо, був чаклун Шару Гаррул. Королева моєї країни раптом кудись поїхала й опинилася тут, — він зробив паузу, вдивляючись удалечінь, тоді гмикнув. — Ох, уже ця політика! Навіть не знаю, як пояснили тоді підстави для такого візиту. Та й у той час я чути не чув про це кляте місце. Хай там як, але вдома її не було дуже довго, і народ почав хвилюватися. Може, королеву десь утримують силою? Може, вона там підшукує нам союзників? Може, у неї любовний роман? Здається, вона час від часу надсилала додому повідомлення, але в них було банальне заспокійливе бла-бла-бла, нічого суттєвого. Звичайно, може, вона секретно спілкувалася з ким треба, але таким людцям, як я, про це знати не випадало. Разом із нею поїхали й дуже непоганий ескорт та почесна варта, і варта ця була не тільки для блиску. В ній служили загартовані бійці, круті горішки, хоча вона й виряджала їх, як франтів. Тому точилося багато розмов навколо того, що ж відбувається насправді.

— Одне питання, якщо можна, — перервав я його. — А яка роль короля у всьому цьому? Ти про нього не згадав, але ж він мусив про це знати...

— Короля не було. Помер... А з королеви гарненька вдовичка вийшла, і на неї насідали з усіх боків, щоби вмовити її знову піти до вінця. Але вона просто безперестанно міняла коханців та плела інтриги. Обирала любчиків зазвичай серед воєначальників або впливових аристократів, або поміж таких, хто належав водночас і до тих, і до інших. А коли вона вирушила у цю подорож, то залишила замість себе сина.

— То, значить, ви мали принца, достатньо дорослого, щоби керувати королівством?

— Так. До речі, саме він розпочав цю кляту війну. Зібрав усе військо, але те, що побачив, його не задовольнило, тому принц звернувся до свого друга з дитинства. Хоча того хлопа всі вважали злочинцем, він, проте, командував великим загоном найманців. Звали його Далт...

— Хвилинку! — вигукнув я.

Я гарячково пригадував історію, яку одного разу чув від Джерарда, — про дивака на ім’я Далт, який на чолі свого приватного війська напав на Амбер та ще й мав неабиякий успіх. Довелося навіть викликати Бенедикта, щоби протистояти нападу. Вороже військо зазнало поразки біля підніжжя Колвіра, а Далта серйозно поранили. Хоча ніхто не бачив його тіла, всі вирішили, що від таких ран він мав померти. Але, виходить, ця історія мала продовження.

— А як зветься твоя країна? — запитав я. — Ти так і не сказав. Звідки походиш, Дейве?

— Наше королівство зветься Кашфа.

— То ваша королева — це Джасра?

— О, то ти чув про нас. Звідки будеш?

— Сан-Франциско, — відказав я.

Він помотав головою.

— Такого місця не знаю.

— Воно мало кому відоме. Слухай, ти маєш добрі очі?

— Тобто?

— Коли ми з тобою недавно дивилися на битву в долині, чи не вгледів ти, що за прапор тягли атакувальники?

— Очі в мене вже не ті, що були колись, — сказав Дейв.

— Зелений із чорним, і якісь звірі на ньому.

Він присвиснув.

— Лев шматує єдинорога, можу об заклад побитися. Схоже, це Далт.

— А що це має означати?

— Має означати, що він ненавидить амберитів. Навіть одного разу ходив їх завойовувати.

Я спробував вино. Непогане. Значить, це та сама людина...

— А ти знаєш, чому він їх ненавидить? — поцікавився.

— Я так розумію, що вони вбили його матір, — пояснив Дейв. — Це якось пов’язано з війнами за кордони. Заплутана справа. Подробиць я не знаю.

Я відкрив бляшанку з консервами, відламав кусень хліба й зробив собі бутерброд.

— Розповідай далі, — попросив його.

— А на чому я зупинився?

— Ваш принц звернувся до того Далта, бо він непокоївся долею матусі, а ще йому треба було терміново збільшити своє військо.

— Так і було, — підтвердив Дейв. А мене саме тоді забрали до війська Кашфи піхотинцем. Принц та Далт вели нас темними шляхами, доки ми дісталися під стіни тієї цитаделі, що внизу. Тоді почали робити те саме, що виконують наразі оті хлопці.

— І як воно було?

Він розреготався.

— У нас справи пішли погано з самого початку. Гадаю, володар цієї фортеці вміє керувати стихіями. Ну, от як той смерч, що ти бачив. Ми потрапили під землетрус, буран і жахливу грозу. Але все одно лізли на стіни. Я бачив, як мій брат обварився на смерть киплячою олією. От тоді й вирішив: годі! Я накивав п’ятами й видряпався на ці скелі. Ніхто за мною не гнався, тож вирішив зачекати й подивитися, що буде. Може, не варто було так чинити, але ж я не знав, як підуть справи. Думав, що все це тягнутиметься тим самим чином. Коли побачив, що помилився, було вже надто пізно. Я не міг повернутися до своїх. Мені б відтяли голову чи ще якісь корисні частини тіла.

— А що сталося?

— Гадаю, цей напад підштовхнув Джасру до дії. Вона, мабуть, увесь час планувала позбутися Шару Гаррула й заволодіти цим місцем. Думаю, вона постійно його дурила, втиралася до нього в довіру й чекала нагоди вдарити. Джасра, мабуть, побоювалася цього старого. Але коли її військо стало на порозі, настала пора діяти, хоча вона ще й не була готова. Джасра зійшлася зі Шару Гаррулом в чаклунському двобої, а її охорона блокувала його людей. Вона перемогла, хоча, кажуть, отримала поранення. Також страшенно розлютилася, що її син привів під мури військо без наказу матері. Проте відчинила їм браму й заволоділа Вежею. Ось що я мав на увазі, коли казав: жодне військо ніколи не захопило цю фортецю. Це було зроблено зсередини.

— А звідки ти про все це дізнався?

— Та я ж пояснював: дезертири йдуть цим шляхом, я їх годую і дізнаюся новини.

— Із твоїх слів я зрозумів, що були й інші спроби захопити фортецю. Це вже після того, як нею заволоділа ваша королева?

Він кивнув і зробив іще ковток.

— Еге ж. Схоже, у Кашфі стався заколот, коли і королева, і її син були відсутні. Аристократ на ім’я Касман, брат одного з її покійних любчиків, того звали Джасрик, захопив владу і хотів прибрати її та принца. Він атакував фортецю з пів дюжини разів, не менше. Але ніколи не міг потрапити за мури. Згодом, схоже, вирішив триматися на відстані. А потім вона послала свого сина кудись. Може, зібрати нове військо й спробувати відвоювати собі трон. Не знаю. Давно це було.

— А що з тим Далтом?

— Із ним розплатилися трофеями з Вежі, а добра там було, схоже, незміряно, тож він прихопив своїх головорізів і забрався туди, де зазвичай вештався.

Я також ковтнув вина і взяв собі ще сиру.

— Як сталося, що ти залишився тут так надовго? Схоже, тобі тут несолодко ведеться...

Він кивнув.

— Таки несолодко. Я не знаю, як дістатися дому. Нас вели сюди дивними стежками. Я вважав, що запам’ятав шлях, але, скільки не шукав, не міг знайти жодної з них. Можна було б піти світ за очі, але тоді, можливо, я загубився б іще сильніше. До того ж, знаю, що тут можу протриматися. Кілька тижнів, — і передмістя відбудують, селяни повернуться до своїх домівок, хай хто там переможе. Селюки вважають, що я святий, що тут молюся та медитую. Інколи я спускаюся в долину, і вони підходять по благословення, а натомість дають їжу та питво, яких мені вистачає надовго.

— А ти що, святий? — поцікавився я.

— Ні, удаю із себе святого, — відказав він. — Це робить їх щасливими, а мене ситим. Тільки дивися, не патякай про це.

— Звісно, я нікому не скажу. Та вони б мені й не повірили.

Він знову розреготався.

— Твоя правда.

Я підвівся й підійшов до того місця, звідки міг бачити Вежу. Драбини валялися долу, а мертві тіла щільніше всіяли землю. Ознак сутички всередині мурів я не помітив.

— Що, браму відчинили? — гукнув Дейв здалеку.

— Ні. Гадаю, ті, хто потрапив усередину, не впоралися зі своїм завданням.

— А чорно-зелений прапор підняли?

— Я його не бачу.

Він теж підвівся й підійшов до мене, прихопивши обидві пляшки. Простягнув мені мою, і ми обидва випили.

Ті нападники, які були під мурами, почали відступати.

— Гадаєш, вони вирішили забратися чи готують новий штурм? — запитав Дейв.

— Поки що незрозуміло...

— Хай там як, а сьогодні в долині можна багато чим розжитися. Варто тільки погуляти навкруги, — і здобудеш, скільки зможеш прихопити.

— Мені цікаво, — проказав я, — чому Далт знову штурмує цю фортецю, якщо він приятель королеви та її синка?

— Здається, він приятелює лише зі сином, — сказав Дейв. — А того наразі тут нема. Стара ж леді, кажуть, справжня сука. До того ж цей хлопець найманець. Може, тепер Касман найняв його, щоб її скинути.

— А може, її навіть нема у фортеці, — припустив я, не маючи жодного уявлення, як тут рухається час, але подумки звертаючись до своєї останньої зустрічі з королевою. Ця картина наштовхнула мене на несподіваний висновок.

— До речі, як звати принца? — запитав я.

— Рінальдо, — відповів Дейв. — Кремезний рудий хлоп’яга.

— То вона його мати! — мимоволі вирвалось у мене.

Він зареготав.

— Аби стати принцом, треба, щоби твоя мати була королева.

— Але... тоді... — Бранд! — промовив я. — Бранд із Амбера.

Він кивнув.

— То ти чув цю історію раніше...

— Не всю, — заперечив я. — Тільки ці імена. Розкажи мені.

— Отже, вона підманула одного амберита, принца на ім’я Бранд. Подейкували, що вони зустрілися під час якоїсь магії та знюхались із першого погляду. Вона не хотіла його відпускати, і я чув, наче вони таємно одружились. Але його не цікавив трон Кашфи, хоча вона й була не проти бачити на ньому Бранда, одного серед усіх. Він багато подорожував, був відсутній подовгу. Я чув, наче Дні Темряви кілька років тому — це його рук справа, і що тоді він і загинув у великій битві між Хаосом й Амбером, на руках у своїх родичів.

— Так і було, — підтвердив я, і Дейв подивився на мене скоса, здивовано й допитливо водночас. — Розкажи мені ще про Рінальдо, — поквапливо додав я.

— Нема чого багато розповідати. Вона його народила, і, кажуть, навчила деяким магічним штучкам. Батька свого він добре не знав, бо цей Бранд майже не бував удома. Зіпсована дитина. Багато разів утікав з дому й вештався з бандитським кодлом...

— Із людьми Далта? — уточнив я.

Дейв кивнув.

— Гасав із ними скрізь, кажуть люди. Навіть попри те, що його мати оголосила винагороди за їхні голови.

— Зачекай. Ти кажеш, що королева насправді ненавиділа цих злочинців і найманців...

— «Ненавиділа» — це занадто. Вона раніше просто ніколи не переймалася через них, але коли її синок заприятелював із ними, гадаю, оскаженіла.

— Вважала, що вони погано впливають на нього?

— Ні, гадаю, їй просто не подобалося, що він постійно втікає до них, тільки-но посвариться з нею, а вони радо його приймають.

— Але ж ти кажеш, що після того, як Далт підтримав її проти Шару Гаррула, вона подбала, аби Далту заплатили зі скарбниці Вежі, та дозволила йому і його людям піти геть?

— Ну. Тоді Рінальдо страшенно сварився з мамцею, саме з цього приводу. І вона, врешті-решт, здалася. Так казали мені хлопці, які бачили це на власні очі. То був один із рідкісних випадків, казали вони, коли син виступив проти неї та переміг. Власне, тому цим хлопцям і довелося дезертирувати. Королева наказала стратити усіх, хто чув це. Однак вони примудрилися втекти.

— Крута вона, ця леді...

— А то.

Ми повернулися до того місця, яке обрали для обіду, й ще трохи поїли. Вітер завивав тепер іще пронизливіше, а на морі розгулявся шторм. Я поцікавився у Дейва, чи знає він щось про великих почвар, схожих на собак, і почув, що зграї таких істот, найімовірніше, бенкетуватимуть сьогодні вночі під мурами фортеці. Ці почвари були місцевими.

— Ми з ними ділимо трофеї, — додав Дейв. — Мене цікавлять солдатські пайки, вино та коштовності. А їх — лише трупи.

— Тобі який зиск із коштовностей? — запитав я.

Він стривожено поглянув на мене, наче я збирався його пограбувати.

— Та в мене їх багато й нема. Просто я людина заощадлива, — пояснив. — Мабуть, просто перебільшив трохи. До того ж, ніколи не знаєш, як складеться життя.

— Маєш слушність.

— До речі, як ти сюди прибув, Мерлю? — запитав поспішно він, наче бажаючи перевести розмову на інше.

— Пішки.

— Дивно це. Сюди ніхто не приходить із власної волі.

— Я не знав, що потраплю сюди. І не думаю, що залишуся тут надовго, — сказав я, дивлячись, як він грається невеличким ножем, якого знову витягнув зі шкури. — Не думаю, що зараз слушний час спуститися до фортеці й попроситися погостювати.

— Це так, — погодився він.

Може, старий телепень і насправді зібрався атакувати мене, аби захистити свої скарби? Цілком можливо, що він трохи з’їхав із глузду, усамітнившись на багато років у своїй смердючій печері та вдаючи із себе святого.

— Ти хотів би повернутися до Кашфи, якщо виведу тебе на потрібну стежину? — запитав я.

Він зиркнув на мене спідлоба.

— Тобі небагато відомо про Кашфу, — відказав, — інакше ти не розпитував би про всі ці справи. А тепер кажеш, що можеш відправити мене додому?

— Я правильно розумію, що ти не хочеш повертатися?

Він зітхнув.

— Насправді, ні. Уже не хочу. Надто пізно. Мій дім тут. Мені подобається бути пустельником.

Я знизав плечима.

— Що ж, тоді дякую, що нагодував мене й поділився новинами.

Мовивши так, я підвівся на ноги.

— Куди збираєшся йти? — запитав Дейв.

— Гадаю, роздивлюся ще трохи довкола, тоді повернуся додому.

Побачивши, як його очі засяяли божевільним блиском, я на крок відступив.

Він підняв ніж, міцніше затиснувши в руці. Тоді опустив його й відкраяв ще шматок сиру.

— Ось, візьми трохи сиру, якщо бажаєш, — сказав.

— Ні, я наївся. Дякую.

— Просто хотів заощадити тобі гроші. Прощавай. Хай щастить.

— Усе буде добре. Не хвилюйся.

Поки я вибирався на стежину, постійно чув, як він аж заходиться сміхом. Потім ці звуки потонули в гудінні вітру.

Наступні кілька годин я присвятив рекогносцируванню місцевості. Пересувався схилами. Спускався до низин, де земля тремтіла, а над нею клубувала пара. Пройшовся узбережжям. Я дійшов до того місця, де закінчувалася місцина, що здавалася більш-менш нормальною, дістався глетчера й перетнув його перешийок. Увесь час намагався триматись якомога далі від Вежі. Хотів закарбувати це місце собі в пам’яті, аби наступного разу примандрувати сюди крізь Тінь, а не морочитися з Порогом та його Стражем. Блукаючи, кілька разів бачив здалеку зграї диких собак, але мертві тіла на полі бою цікавили їх значно більше, ніж щось, спроможне рухатися.

Тут траплялися дивні камені, пописані химерними письменами, що позначали кордони топографічних об’єктів. Я не міг вирішити, чи це картографічні вішки, чи їхнє призначення — інше. Урешті-решт видобув із ґрунту один з цих каменів та відтягнув його футів на п’ятнадцять, туди, де починався льодовик. Майже відразу ж потужний землетрус збив мене з ніг; добре, що я встиг відкотитися далі від тріщини, що пробігла на тому місці, де я впав. З-під землі забили гейзери. Ця ділянка мерзлоти перетворилася на гарячу лаву менш як за пів години. На щастя, я спромігся зайняти безпечну позицію вдалині й звідти спостерігав за цим явищем. Але то було ще не все.

Пригинаючись, ховаючись за скелями, я повернувся до підніжжя гребеня, звідки розпочав перехід ділянкою з вулканічною активністю. Тут я трохи перепочив, спостерігаючи за тим, як цей куточок місцевості набуває цілком іншого вигляду, а вітер ще й наносить мазки диму і пари на цю картину. Підскакували й котилися масивні брили; чорні стерв’ятники поспіхом звільнювали шлях каменепаду, а заразом і новим висхідним потокам гарячого повітря.

Потім я помітив якийсь рух і подумав, що він також сейсмічного походження. Той камінь-вішка, який перекотив на інше місце, піднявся над землею та підскоком посунув убік. Ще мить, і він піднявся вище; складалося враження, що камінь тримається в повітрі завдяки левітації. Він повільно проплив над випаленою землею, рухаючись по прямій з постійною швидкістю, і — наскільки я міг судити — опустився точно на своє попереднє місце. Й улаштувався там. За кілька секунд земля знову зарухалась, і цього разу ривки та поштовхи змусили язик льодовика, здригаючись та смикаючись, наново запанувати на тій ділянці, яку в нього ненадовго відвоювало тепло.

Я викликав свій Лоґруський зір і тепер міг роздивитися темне сяйво навколо цього каменя. Довгі рівномірні потоки, що світилися з тією ж інтенсивністю, з’єднували це сяйво з високою баштою позаду Вежі. Зачудовано спостерігав я за цим видовищем, готовий на що завгодно, аби подивитися на Вежу зсередини.

А тоді з цього місця, де сперечалися стихії, почулося зітхання... переросло у свист... і здійнявся смерч. Він розростався, темнішав, розгойдувався й раптом протягнувся до мене, наче хобот зліпленого з хмар слона, що сягав головою неба. Я розвернувся до кам’яної стіни і почав дертися вище, петляючи між скелями й уступами. Але смерч переслідував мене, так, наче його рухом керував якийсь розум. Перетинаючи нерівний рельєф, смерч не розпадався, і це вказувало на його штучне походження. А в такому місці, як це, варто було запідозрити й магію.

Для того, щоби поставити належний магічний захист і активувати його, потрібен час. На жаль, я був попереду погоні хіба на хвилину, й цей час постійно скорочувався.

Тому, коли за наступним поворотом побачив вузьку довгу розщелину, звивисту, наче розряд блискавки, лише на мить пригальмував, зазираючи до її глибин, і ось уже спускався: лахміття, на яке перетворився мій одяг, тріпотіло навколо мене, а за спиною гуркотом нагадував про себе смерч...

Прохід тягнувся вглиб гори, туди ж попростував і я, повторюючи всі повороти, усі перепади. Гуркіт перейшов у ревіння, і я закашлявся, коли мене накрила хмара пилу. Буря жбурнула на мене град дрібних камінців. Я кинувся в западину, футів вісім завглибшки, втиснувся обличчям у дно, накрив голову руками, чекаючи, що це жахіття промчить над моєю головою.

Лежачи, бурмотів захисні заклинання, хоча навряд чи вони могли бодай частково відбити явище такої сили на такій відстані. Запала тиша, але я не поспішав підводитися. Може статися, той, хто керував смерчем, прибрав розтруб і припинив нагнітати енергію, побачивши, що я за межами його досяжності. А може, зараз наді мною око бурі, й незабаром її напад поновиться.

Хоч і не скочивши на ноги, я поглянув угору, бо завжди намагаюся не проґавити нагоди поповнити знання.

А там, зі самісінького серця бурі, на мене дивилось обличчя, що більше скидалося на личину. Звичайно, це була проекція, більша за натуральну величину, не надто матеріальна. Голова в каптурі; кругляста, кобальтово-синя маска нагадувала захист хокейного воротаря. Маска мала на собі дві вертикальні щілини для дихання, і звідти курився блідий дим — надто театральна деталь, як на мене. Нижче у випадковому порядку розташувалися дірочки, складаючись у подобу кривої сардонічної посмішки. За маскою пролунав притлумлений сміх.

— Чи ти не переграєш трохи? — поцікавився я, зводячись карачки і підіймаючи Лоґрус так, щоб він опинився між нами. — Це добре як для дитини на Геловін. Але ж тут наче всі дорослі? Можливо, вистачило б класичного доміно...

— Ти пересунув мій камінь! — пролунав голос.

— Я зробив це зі суто академічного інтересу, — пояснив, вставляючи руки у відгалуження Лоґрусу. — Не варто так перейматися. Це ти, Джасро? Я...

Угорі знову загуркотіло, спочатку не дуже голосно, але звук посилювався.

— Пропоную угоду, — сказав я. — Ти відкликаєш бурю, а я обіцяю більше не пересувати жодних маркерів.

І знову пролунав сміх, а ревіння бурі стало ще гучнішим.

— Надто пізно, — почув я. — Надто пізно для тебе. Хіба що ти значно крутіший, аніж виглядаєш.

Та пішов ти під три чорти! У двобої не завжди перемагає сильніший; хороші хлопці мають узяти гору хоча б тому, що їм іще треба писати мемуари. Я взявся рухати відгалуженнями Лоґрусу вздовж нематеріальності маски, аж доки не знайшов сполучну ланку, отвір, що вів аж до джерела цієї проекції. Тоді вдарив, наче кинджалом, а насправді чимось на кшталт електричного розряду, влупив по тому незнаному, що керувало маскою.

Лемент. Маска здулася, буря згорнулась, а я вже знову був на ногах і щодуху втікав звідти. Не хотів залишатися тут тієї миті, коли оте, по чому я вдарив, оговтається, бо воно може просто зруйнувати це місце.

Я мав вибір: зрізати шлях крізь Тінь чи шукати інших, швидших шляхів відступу. Якщо чаклун повисне на моїх п’ятах, коли я пересуватимуся Тінями, він зможе мене переслідувати. Тому я витягнув свої Козирі й перетасував їх, відшукуючи Рендома. Саме обігнув ще одне джерело пари на шляху, і мені хоч як, а довелося б зупинитися, бо далі тунель звужувався настільки, що простувати ним ставало неможливо.

Контакт відбувся майже без затримки. Але навіть коли зображення стало чітким, я відчував, як щось промацує місцевість навколо. Був упевнений, що це моя Немезида в синій масці розшукує мене.

Але я вже чітко бачив Рендома. Він сидів перед своєю ударною установкою, з паличками в руках. Відклавши їх убік, звівся на ноги.

— Майже вчасно, — сказав і простягнув мені руку.

Витягнувши руку назустріч, я відчув, як щось мчить на мене. Наші пальці зустрілись, і я зробив крок уперед. І тут на мене наче впала гігантська хвиля.

Я опинився в Амбері, у музичній кімнаті палацу. Рендом роззявив рота, збираючись мовити ще щось, але не встиг: водоспад квітів затопив нас.

Змахуючи зі сорочки фіалки на грудях, Рендом подивився на мене:

— Переконаний, краще б тобі сказати це словами.

4

Портрет художників, протилежні наміри, температура спадає... Сонячний день у розпалі, ми переполуднували в кафе й простуємо крізь невеличкий парк. Довгі паузи та односкладові репліки свідчать про те, що не все так добре з лініями спілкування — вони натягнуті, мов струни... Садова лава, сідаємо, дивимося на клумби з квітами; душі, тіла, слова, думки — усе одне до одного.

— Гаразд, Мерлю. Перемога за тобою, — промовляє вона.

— Не знаю, про що ти, Джуліє.

— Не прикидайся. Мені потрібна відверта відповідь, от і все.

— На яке запитання?

— Те місце, куди ти повів мене з пляжу, тоді, вночі... Що то за місце?

— Це... вважай, що це був сон.

— Лайно собаче! — Вона розвертається обличчям до мене, і мені доводиться дивитися в розлючені очі, не виказуючи жодних емоцій. — Я поверталася на той пляж кілька разів, шукала шлях, яким ти мене провів. Там нема печери. Там нічого нема! Куди все поділося? Що це все означає?

— Можливо, припливна хвиля накотилась і...

— Мерлю! Ти що, вважаєш мене цілковитою дурепою? Цього маршруту, яким ми ходили, на мапах немає. Ніхто ніколи не чув про такі місця. Вони неможливі з географічного погляду. Змінювався час, змінювалися пори року. Єдине пояснення — це було надприродне, або паранормальне явище, називай як хочеш. Що то було? Маєш пояснити мені, і ти це знаєш. Що було? Куди ти мене водив?

Скошую погляд, дивлюся кудись удалину.

— Я... не можу сказати.

— Не можеш?! Чому?

— Я... — що міг сказати? Річ була не лише в тому, що моя розповідь про Тіні порушить, а можливо, й зруйнує її картину реальності. Головна проблема полягала в тому, що тоді мені довелося б пояснити, звідки я все це знаю, а отже, розповісти їй, хто я такий, звідки я, що я таке — а я боявся про це їй розповідати. Казав собі, що така відвертість покладе край нашим стосункам, так само, як настане їм край, якщо не розповідатиму нічого. А якщо наш роман мав хоч як закінчитись, я вважав, що буде краще, коли вона нічого не знатиме про цей бік мого життя. Згодом, коли минуло багато часу, я знайшов пояснення своїй поведінці: насправді, не хотів дати їй відповіді, яких вона так прагнула, бо не був готовий їй довіритися. Та й узагалі нікому не збирався довірятись аж настільки, аби розкритися, хто я насправді. Якби був знайомий з нею довше, якби узнав її краще... якби минув, скажімо, ще рік... можливо, я б і відповів їй. Не знаю. Ми ніколи не говорили з нею про кохання, хоча, напевне, це слово мало спадати їй на думку, як іноді воно спадало на гадку мені. Вважаю, я не кохав її настільки, аби довіритись їй; а потім було вже пізно. От тому я й відповів їй так, як відповів: — Я не можу тобі сказати.

— Ти маєш якусь силу, якою не хочеш ділитися.

— Можеш сформулювати і так.

— Я зроблю все, що ти скажеш, поклянуся, чим хочеш.

— Джуліє, я маю свої причини.

Вона підхоплюється з лави, руки в боки:

— І навіть причини свої не хочеш пояснити?

Я лише хитаю заперечливо головою.

— Самотній той світ, у якому ти живеш, чарівнику, якщо не пускаєш до нього навіть тих, хто тебе кохає.

Наразі мені здається, що вона просто хапається за останній шанс видобути з мене відповідь. Я збираю в кулак усю свою впертість.

— Нічого такого я не казав.

— Тобі й не треба казати. Твоє мовчання сказало все замість тебе. Якщо ти знаєш і шлях до пекла, можеш забиратися туди! Прощавай!

— Джуліє, не...

Вона не хоче мене чути. Натюрморт із квітами...

Я прокидаюся. Ніч. Осінній вітер за вікном. Сновидіння. Суть життя, кров життя, що тече поза тілом... вир... Я ривком спустив ноги з ліжка, сів, розтираючи очі й масажуючи скроні. Коли закінчив розповідати все Рендому, сонце ще світило у вікна, але було вже на вечірньому прузі. Він відіслав мене трохи подрімати. Тоді я відчував певний розлад, спричинений переходом крізь Тіні, а наразі був у повному порядку, от тільки не знав, котра тепер може бути година.

Я потягнувся, встав, причепурився й натягнув свіжий одяг. Знав, що мені вже не заснути знову. До того ж я зголоднів. Виходячи зі свого помешкання, я прихопив теплий плащ. Мені хотілося піти кудись поїсти, а не шукати щось у коморі. Мав настрій прогулятись; я, мабуть, уже сто років не виходив з палацу, не був у місті. Спустився сходами, потім зрізав кут, пройшовши кількома кімнатами та великим залом, — звідси був вихід до того коридору, яким я мав би ще чалапати й чалапати, якщо б одразу пішов ним від сходів. До того ж тоді б я не побачив гобеленів, з якими хотів привітатись: ідилічна сцена — парочка кохається в лісі, завершуючи таким чином свій пікнік, і сцена полювання — вершники зі собаками переслідують оленя, і, здається, він ще має шанс відірватися від них, якщо наважиться на стрибок через прірву, що розверзлася перед ним...

Помилувавшись гобеленами, я дійшов коридором до задніх дверей, біля яких напівсонний вартовий на ім’я Йорді, почувши зненацька мої кроки, стрепенувся, намагаючись удати пильність. Я зупинився перекинутися з ним словом і дізнався, що його змінять із варти лише опівночі, а це буде аж за дві години.

— Збираюся прогулятися до міста, — сказав я. — Знаєш гарне місце, де можна поїсти о цій порі?

— А якій кухні ви віддаєте перевагу?

— Сьогодні я не проти дарів моря, — зробив вибір.

— Тоді спробуйте завітати до «Раю Моряків»[54], це на Головній алеї, ближче до того кінця. Там чудова кухня, і це вишукане місце...

Я заперечно похитав головою.

— Тільки вишуканості мені й не вистачало, — відповів.

— «Невід» усе ще вважають непоганим рибним ресторанчиком — він на розі Ковальської і Залізної. Це місце не гониться за вишуканістю.

— А ти сам туди пішов би?

— Раніше вчащав, — відповів Йорді. — Але віднедавна це місце вподобали аристократи і багаті торговці. Тому тепер я б там почувався незручно. У ресторанчику щось на кшталт клубу.

— Ні, чорт забирай! Мені не потрібні балачки чи клубна атмосфера. Я хочу лише шматок свіжої смачної риби. Куди б ти пішов по найсмачнішу рибу?

— Є такий заклад, але неблизько. Але якщо ви дійдете аж до доків, обігнувши бухту, і візьмете трохи західніше... Втім, я не раджу вам туди йти. Уже пізня година, а в темний час доби це не найбезпечніший район.

— Ти не Смертельний провулок маєш на увазі, бува?

— Його так називають іноді, сер, бо вранці там час від часу знаходять мертві тіла. Може, ви все ж таки краще завітали б до «Невода», зважаючи на те, що збираєтеся йти без супроводу.

— Одного разу Джерард водив мене туди. Щоправда, вдень. Гадаю, я знайду туди дорогу. Як називається ця забігайлівка?

— Е-е... «У Кривавого Білла», сер.

— Дякую. Перекажу Біллові твої вітання.

Він похитав головою.

— Вам це не вдасться, сер. Теперішню назву заклад отримав після того, як перейшов до нового господаря. У спадок. Тепер там хазяйнує кузен Білла, Енді.

— Еге, зрозуміло. А якою була попередня назва забігайлівки?

— «У Кривавого Сема», — відказав той.

Ну, і нехай, чорт забирай. Я побажав йому на добраніч і вийшов на вулицю. Стежка привела мене до коротеньких сходів на схилі пагорба, а далі побігла садом й уперлася в бокові ворота. Інший вартовий відчинив їх для мене. Ніч була прохолодна і дихала димом вогнищ, на яких згоряла осінь, що панувала у світі. Я наповнив легені цим духом, а тоді видихнув, наближаючись до Головної алеї, а віддалений стукіт копит бруківкою долинав до мене, наче крізь сон. Подумати лишень, я майже забув про нього... Ніч була безмісячна, але зоряна, а до того ж обабіч Головної алеї на високих стовпах світилися і кулі з фосфоресцентною рідиною, навколо яких кружляли нічні метелики.

Діставшись еспланади, я стишив кроки. Повз мене пропливло кілька закритих екіпажів. Старий, який вигулював на ланцюжку крихітного смарагдового дракончика, торкнувся свого капелюха, коли я проходив мимо них, і мовив: «Доброго вечора». Він бачив, звідки я йшов, але, гадаю, не впізнав. Мене не дуже добре знають у місті в обличчя. Помалу насторога залишилася позаду, і я відчув, як мої кроки стали пружними.

Рендом не розгнівався на мене так, як міг би. Оскільки Привид не надумував капостей, він не наказав негайно розшукати і знову спробувати вимкнути його. Лише порадив мені подумати над цим і узгодити з ним план дій, найкращий із можливих. Флора вже встигла поспілкуватися з ним, повідомила його про Люка, ким той був насправді, й це трохи заспокоїло його, бо завжди краще знати, хто твій ворог. Я спитав його, як він збирається з’ясовувати з ним стосунки, але відповіді не було. Натякнув лише, що вже скерував до Кашфи таємного агента — збирати інформацію. На мою думку, найбільше стривожив його той факт, що тепер кримінального злочинця Далта треба знову зараховувати до живих.

— Цей чоловік... — протягнув Рендом.

— Так?

— По-перше, я бачив, як Бенедикт прохромив його. Такий удар зазвичай ставить крапку в кар’єрі будь-якого пройдисвіта.

— Цей сучий син виявився міцним горішком, — констатував я. — Або йому з біса пощастило. Чи і те, і те.

— Якщо це той самий тип, він син Дизакратрікс. Ти чув про неї?

— Діла? — сказав я. — Здається, так її звали? Якась релігійна фанатичка? Та ще й войовнича?

Рендом кивнув.

— Через неї ми мали багато клопоту по периметру Золотого Кола, переважно поблизу Бегми. Ти колись бував у тих місцях?

— Ні.

— Бегма найближче з усіх королівств Кола сусідить із Кашфою, і саме це робить твою історію ще цікавішою. Діла раз у раз вдиралася в Бегму, і тамтешні мешканці не могли власними силами протистояти цим нальотам. Урешті-решт вони нагадали нам про альянс зі спільного захисту, до якого входять майже всі королівства Золотого Кола, й тато вирішив власноруч піти проти неї і дати їй урок. Він виступив з обмеженими силами, розбив її військо і повісив декого з її людей. Їй удалося втекти, проте за два-три роки, коли про неї і згадувати забули, вона повернулась із новими бандами та знову взялася розбійничати. Бегма знову заволала про захист, але тато на той час мав інші справи. Він послав Блейза зі значними силами. Відбулося кілька хаотичних зіткнень — адже ми мали справу з бандитами, а не регулярним військом, — але згодом Блейз загнав їх у кут і завдав їм нищівної поразки. Того дня вона загинула, на чолі своїх орд.

— А цей Далт — її син?

— Так кажуть, і то схоже на правду, бо він довгенько дошкуляв нам, як міг. Прагнув помсти, примітивної, неприкритої, за смерть своєї матусі. Урешті-решт зібрав потужне військо і спробував здійснити набіг на Амбер. Дійшов далі, ніж можна було очікувати: аж до підніжжя Колвіра. Але там на нього чекав Бенедикт на чолі свого добірного полку. Бенедикт розметав його вояків, як полову, й поранив Далта, і всі були впевнені, що на смерть. Кільком його воякам, які залишилися живими, вдалося винести Далта з поля бою, тому ми не бачили його тіла. Та, чорт забирай, навіщо б воно нам здалося?

— І ти гадаєш, він може бути тим хлопцем, який приятелював із Люком іще в дитинстві й пізніше?

— Ну, вік приблизно підходить... до того ж він, здається, походить із тих місць. Так, гадаю, можливо, це він.

Я йшов неквапливо, роздумуючи над почутим. Самітник сказав, що Джасра була не в захваті від цього хлопа. То яка ж його роль у теперішніх подіях? Надто багато невідомих величин, дійшов я висновку. Щоб відповісти на це питання, знадобляться факти, а не здогадки. Тож хай усе розвивається своєю чергою, а я поки що з насолодою повечеряю...

Я продовжував іти еспланадою. Ближче до її найдальшого кінця почув сміх і побачив, що за столиками вуличного кафе ще сидять запізнілі випиваки. Серед них був і Дроппа; він мене не помітив, і я проминув цю шатію. Не бажав, аби мене розважали. Я повернув на Ткацьку вулицю, що мала вивести мене на Західну Виноградарську, там, де та повертає до порту. Висока леді в срібній мантії та масці квапливо пройшла повз мене, прямуючи до карети, яка чекала на неї. Вона обернулась, і я роздивився, що вона усміхнулася за своїм доміно. Я був певний, що ми з нею не були знайомі, й пошкодував про це. Усмішку мала дуже привабливу. Тоді порив вітру доніс до мене запах диму від чийогось каміна і зашелестів сухим листям, помчавши вдалину. Я подумав про батька: де він зараз?

Далі цією вулицею, тоді завернути ліворуч на Виноградарську... Ці вулиці вужчі за еспланаду, але теж широкі: ліхтарі стоять не так густо, але тут іще досить світла для нічних перехожих. Два вершники проминули мене поволі: цокіт копит, пісня, якої я раніше не чув. Трохи згодом у мене над головою промайнуло щось велике і темне й усілося на даху на тому боці вулиці. Звідти почулося шкрябання, але швидко втихло. Вулиця забирала праворуч, тоді ліворуч. Далі, я знав, на мене чекає низка крутих поворотів. Дорога вела під гору, крутіше й крутіше. Ще трохи, і я відчув, як мого обличчя торкнувся бриз із гавані, й уперше за цю ніч я вдихнув запах моря. Ще два повороти, не більше, — і моїм очам відкрилося море: мерехтливе, рухливе мереживо вогнів, накинуте на чорний безкрай, з одного боку облямований звивистим ланцюжком яскравих цяток. Набережна гавані. Східний небокрай видавався притрушеним пудрою. Обрій, здавалося, позначав край світу. Іще за хвилину мені привидівся далекий вогонь Кабри, але я загубив його за наступним поворотом. Пляма світла, наче хтось розхлюпав молоко, залишилася праворуч; висвітлився кам’янистий осип на схилі, смугастий стовп, котрий, мабуть, позначав якусь примарну цирульню, а тріснутий ліхтар над нею, що ледь фосфоресціював, конаючи, нагадав мені дитячу гру «череп на палі», в яку ми бавились у Дворах Хаосу. Схилом униз, до моря, вели відбитки, вони відблискували, слабкіше... ще слабкіше... зникали. Я пішов у тому напрямку й незабаром почув кигикання морських птахів. Запахи океану розчинили в собі аромати осені. Ледь помітна світла смуга за моїм лівим плечем знялася над водою й попливла над побриженою поверхнею безодні. Тепер уже недалеко...

Довга прогулянка підхльоснула мій апетит. На іншому боці вулиці помітив ще одного перехожого в темному плащі, у темряві виблискували його чоботи, відбиваючи світло. Я уявив смачну рибу, що чекає на мене, додав ходи, невдовзі обігнавши незнайомця. Кішка у дверях будинку, який я проминав, припинила вилизувати собі геніталії та витріщилася на мене, так і тримаючи лапу пістолетом. Мені зустрівся ще один вершник, він їхав угору схилом. Із темних вікон одного з будинків до мене долинули уривки фраз на підвищених тонах — сперечалися чоловік та жінка. Новий поворот, і до мого поля зору виплив ріг місяця, наче морське чудовисько виринуло зі світлих підводних гротів, струшуючи блискучі краплі...

Ще десять хвилин, і я опинився в районі порту, вийшов на широку набережну, що тягнулась уздовж гавані. Ліхтарів тут було небагато, але нестачу освітлення компенсували розсип вікон, численні цебра, в яких горіла смола, та світло місяця, що встиг виповзти небосхилом на значну висоту. Дух солі та морських водоростей посилився, вулицю раз у раз перегороджували купи сміття, тутешній народ вирізнявся барвистим убранням, а розмовляв між собою куди голосніше, ніж ті, кого я бачив на еспланаді, — звісно, якщо не брати до уваги Дроппу. Я дістався берега, де звуки моря лунали гучніше: хвилі наближались, їхній рокіт наростав, опісля вони розбивались об хвилеріз та з плюскотом відступали, а ближче до берега, на мілині, шелестіли тихенько, накочуюсь на пісок. Я чув, як рипіли та потріскували кораблі, як деренчали якірні ланцюги, як підскакували на хвилях і глухо стукали об пірс або у швартові тумби човни. Я намагався уявити, де тепер може бути моя яхта, мій «Зоряний спалах».

Мені треба було обійти бухту, аж до її західного берега. Вулицю перетнули перед моїм носом чорна кішка і парочка щурів, а я все йшов, зазираючи на мить до провулків, відшукуючи той, що був потрібний мені. Тут до запаху моря додавався сморід блювотиння та екскрементів, звідкись долинали лемент та звуки бійки, і все це переконало мене, що я вже майже біля мети. Десь удалині пробамкав дзвін буя, потім я почув малоцікаву лайку, і повз мене, хитаючись та шпортаючись, прочовгали два моряки. Їхні обличчя розпливалися в ідіотських усмішках, а ще за мить, віддаляючись, вони завели пісню. Зупинившись, я прочитав табличку на розі: «Провулок Морського бризу».

Оце він є. Зазвичай його називають «Смертельний провулок». Я завернув до нього. Це була вуличка, така ж, як і всі інші. Я зробив пів сотні кроків, але ще не побачив жодного мертвого тіла, чи хоча б живого, але мертвецьки п’яного, що валялося б на вулиці. Лише якийсь жевжик, стовбичачи у дверях, повз котрі я йшов, спробував продати мені кинджал, а ще один вусатий здоровань запропонував влаштувати мені здибанку — з особою молоденькою та свіженькою. Відхиливши обидві пропозиції, все ж таки довідався в останнього, що перебуваю вже недалеко від «Кривавого Білла». Попростував далі. Боковим зором помітив на значній відстані позаду три постаті, загорнуті в темні плащі; я подумав, що вони, можливо, переслідують мене, бо пригадав, що бачив їх раніше, на морській набережній у гавані. А може, й не переслідують. Щодо цього у мене не було параноїдальних думок; я припускав, що вони можуть бути ким завгодно і простувати куди завгодно, й вирішив просто не звертати на них уваги. Нічого не сталося. Вони йшли, куди йшли, а коли я нарешті знайшов «Кривавого Білла» і зайшов усередину, вони прокрокували собі трохи далі, перетнули вулицю та щезли у невеличкому бістро.

Я обдивився навколо, як воно тут, у Білла. Бар я помітив праворуч від себе, а столики притулилися ліворуч. Підлогу вкривали підозрілі на вигляд плями. Оголошення на стіні пропонувало зробити замовлення в барі та обрати собі столик. Нижче крейдою було надряпано сьогоднішнє меню.

Тому я підійшов до шинквасу й зачекав, фокусуючи на собі погляди присутніх. З’явився кремезний дядько з навдивовижу кошлатими сивими бровами й поцікавився, чого бажаю. Я замовив синього морського ската і показав на вільний столик біля стіни. Дядько кивнув і прогорлав моє замовлення крізь діру в стіні, а мене спитав, чи не хочу я до риби пляшку «Сечі Бейля». Я погодився, він приніс мені пляшку, відкоркував її і дав мені разом зі склянкою. Розплатившись, я усівся за обраний столик, спиною до стіни.

Зал освітлювали олійні лампи, розвішані скрізь по стінах. Світло, ледь пробиваючись крізь закоптіле скло, тьмяно миготіло. Переді мною, за столиком біля вхідних дверей, троє чоловіків — двоє молодих, а один середнього віку — грали в карти за пляшкою вина. Ліворуч мене за столиком сидів та їв літній чоловік, самотою. Його обличчя прикрашав жахливого вигляду шрам, через увесь лівий бік, а біля його правиці на стільці лежав меч, завбачливо висунутий з піхов дюймів на шість, не менше. Він також обрав позицію спиною до стіни. Ще за одним столиком відпочивала компанія молодиків із музичними інструментами. Я здогадався, що у них зараз перерва між музичними номерами. Наливши у склянку жовтого вина з пляшки, я зробив ковток. Воно мало виразний смак, який я добре пам’ятав, хоча пив це вино багато років тому. Таке вино добре пити одним махом. Баронові Бейлю належали численні виноградники за тридцять миль на схід звідси; він був офіційним постачальником двору, а червоні його вина мали справді відмінну якість. Білі ж вина вдавалися йому не так добре, і він часто «викидав» вино другого сорту на місцевий ринок. На пляшках був його герб і зображення собаки, бо барон дуже полюбляв собак. Тому ці вина іноді називали «Собача сеча», а іноді «Сеча Бейля»: залежно, з ким розмовляєш. Собачники інколи вважали перший варіант назви образливим.

Мені не встигли ще принести замовлення, а я вже помітив, що два хлоп’яги з переднього столика позирають на мене надто часто, обмінюючись репліками, які не міг розчути, та пересміюючись. Тут мені на стіл поставили рибу, і я спрямував на неї всю свою увагу, ігноруючи незнайомців. Іще трохи згодом чоловік зі шрамом за сусіднім столиком, не повертаючи голови й не дивлячись на мене, промовив неголосно, ледь рухаючи губами:

— Безкоштовна порада. Гадаю, ті двоє, біля бару, помітили, що ви не маєте при собі меча, і щось затівають.

— Дякую, — озвався теж тихо я.

Ну що ж... Я не сумнівався, що впораюсь із ними, але краще по змозі обійтися без бійки. Якщо для цього достатньо продемонструвати меч, хай так і буде.

Секундна медитація, і Лоґрус замиготів переді мною. Ще мить, і я вже просунув руку крізь його відгалуження, підшукуючи відповідний клинок, не надто довгий, не дуже важкий, добре збалансований та зі зручним руків’ям. А ще — з темною портупеєю і такими ж піхвами. Я шукав майже три хвилини. Може, я надто перебірливий, але, чорт забирай, якщо обережність вимагає, щоб я опинився при зброї, вона має бути зручною. До того ж тягнутися крізь Тіні поблизу Амбера значно важче, ніж у решті місць.

Коли меч нарешті опинився у мене в руці, я зітхнув і змахнув піт з чола. Після чого повільно дістав зброю з-під стола, разом із поясом, витягнув клинок з піхов на пів фута, наслідуючи добрий приклад, що був у мене перед очима, й поклав усе це на стілець праворуч від себе. Два типи біля бару помітили зброю, а я вишкірив зуби. Вони почали обговорювати щось між собою, але цього разу вже без сміху. Я налив собі ще вина й одним духом вихилив. Тоді знову взявся за рибу — Йорді не помилився: готували тут дуже смачно.

— Непоганий фокус, — зауважив чоловік за сусіднім столиком. — Гадаю, навчитися такому непросто?

— Еге ж.

— Ясна річ. Корисним трюкам завжди важко навчитись, інакше б усі вміли їх робити. Але ті типи все-таки можуть воліктися за вами, розраховуючи на те, що ви сам. Залежить від того, скільки вони вип’ють і наскільки знахабніють. Вас це турбує?

— Нє-а.

— Я так і думав. Але на когось вони сьогодні хоч як, а нападуть.

— Звідки ви знаєте?

Він уперше подивився на мене і показав зуби в холодній посмішці.

— Вони всі однакові, наче механічні іграшки. До зустрічі.

Він кинув на стіл монету, встав, застібнув на собі перев’язь із мечем, узяв зі стільця темний капелюх з пером і рушив до виходу.

— Пильнуйтеся, — кинув мені через плече.

Я кивнув:

— На добраніч.

Коли він вийшов на вулицю, двоє за столом знову почали перешіптуватися, тепер дивлячись не на мене, а на двері, що зачинилися за незнайомцем. Мабуть, дійшовши згоди, вони встали й швидко вийшли. У мене було бажання піти за ними, але щось зупинило. Незабаром знадвору долинули характерні звуки сутички. Хвилина — і в дверях з’явилася чоловіча постать, постояла секунду, хитаючись, і впала долілиць. Це виявився один із тих, які пили за столиком. Горло в нього було перерізане.

Енді, так звали бармена, похитав головою й послав офіціанта повідомити місцевого констебля. Тоді взяв тіло за ноги й витягнув його на вулицю, аби не затуляло прохід відвідувачам.

Трохи пізніше, замовляючи ще порцію риби, я поцікавився в Енді, якої він думки щодо цієї пригоди. Він похмуро посміхнувся:

— Тільки ідіот може полізти до королівського агента, — сказав. — Туди набирають насправді крутих хлопців.

— Той чоловік, який сидів за сусіднім столиком, працює на Рендома?

Він уважно подивився на мене, тоді кивнув:

— Старий Джон працював іще на Оберона. Коли він буває неподалік, завжди їсть у нас.

— Цікаво, цікаво... Яке завдання він тут виконує?

Енді знизав плечима.

— Звідки мені знати? Розплатився він грошима Кашфи, але я знаю, що він не звідти родом.

Розправляючись із другою порцією рибної страви, я обмірковував почуте. Інформація, яку Рендом хотів отримати з Кашфи, наразі була, найімовірніше, на півшляху до його палацу, якщо, звісно, її вдалося роздобути. І майже напевно вона стосується Люка та Джасри. Цікаво, про що ж довідається Рендом і що це йому дасть.

Я ще довгенько просидів у цьому ресторанчикові. Тут стало значно тихіше, навіть попри те, що музики знову взялися за інструменти. Може, ті типи зі самого початку вистежували Джона, а ми з ним обидва помилилися, вважаючи, що вони придивляються до мене? Чи вони просто вирішили піти за першим-ліпшим самотнім відвідувачем? Хід моїх думок показав мені, що знову починаю мислити, як амберит, вбачаючи скрізь інтриги, а я ж лише недавно повернувся...

Тут щось таке у повітрі, вирішив я. Може, то й непогано, що мій розум знову працює таким чином, бо ж я вплутаний у стільки історій, що це може виявитися корисним з погляду самозбереження.

Допивши склянку, я відставив пляшку, хоча в ній іще залишалося вино. Мені спало на думку, що зараз, зважаючи на обставини, не на часі затуманювати свою свідомість. Уставши з-за столу, я почепив на пояс меча.

Коли проходив повз шинквас, Енді кивнув мені.

— Якщо, бува, зустрінете когось з Палацу, — проказав неголосно він, — скажіть їм: я не знав, що таке станеться.

— Ви знаєте тих хлопців?

— Еге ж. Моряки. Їхній корабель став на якорі два чи три дні тому. Вони і раніше шукали тут пригод. Миттю проциндрять платню, а тоді дивляться, де б нашвидку зрубати ще грошей.

— А не припускаєте, що вони можуть бути професійними кілерами?

— Гадаєте, вони напали на Джона, бо знали, хто він такий? Ні. Вони надто часто потрапляли в халепу, бо в них у голові клоччя. Рано чи пізно мали нарватися на когось, хто знає, що робить, і закінчити так, як закінчили. Не думаю, щоби хтось міг найняти їх для якоїсь серйозної справи.

— А, то він і другого вколопікав?

— Ще б пак! Трохи далі, на вулиці. Тобто можете доповісти, що вони просто опинилися не в тому місці не в той час.

Я витріщився на нього, а він мені підморгнув.

— Зізнаюся, що бачив вас разом із Джерардом тут, неподалік, кілька років тому. Я взяв собі за правило ніколи не забувати обличчя, варте того, щоб його запам’ятати.

Я кивнув.

— Дякую. Кухня у вас чудова.

Надворі тим часом стало холодніше. Місяць висів вище, море шуміло голосніше. На вулиці поблизу нікого не було. Ближче до Портової вулиці з одного закладу долинали гучна музика та регіт. Я зазирнув туди, проходячи мимо. На невеличкій естраді втомлена на вигляд жінка робила сама собі щось на кшталт гінекологічного обстеження. Я почув, як десь неподалік дзенькнуло розбите скло. Зі щілини між двома будинками викотився п’яниця, простягаючи до мене руку. Я простував далі. У гавані між щогл зітхав заблукалий вітер, і я усвідомив, що шкодую, бо поруч нема Люка, як у старі добрі часи, коли все ще не ускладнилося. Мені потрібно було поговорити із кимось мого віку та відповідного складу розуму. Всі мої тутешні рідні мали за плечима багато століть цинізму і мудрості, що заважало нам однаково дивитися на речі й мати схожі почуття.

Я зробив іще кроків десять, і Фракір шалено запульсувала на зап’ястку. Не бачачи нікого довкола, я не став витягати з піхов свого нового меча. Натомість просто кинувся долілиць і відкотився праворуч, ховаючись у темряву. Тієї ж миті почув, як щось гупнуло в стіну будинку через вулицю. Умить глянувши в той бік, я побачив, що у стіні стирчить стріла, на такій висоті, що якби я не кинувся на землю, вона могла б із тим самим успіхом вп’ястись у мене. Її кут вказував на те, що я упав саме в тому напрямку, звідки було випущено стрілу.

Підвівшись настільки, аби витягти меча, я подивився праворуч. До найближчої будівлі було футів шість, не більше. Вона стояла темна, жодних відчинених дверей чи вікна. Але між цим будинком і сусідніми були просвіти, а геометричний розрахунок підказував мені, що стріла прилетіла звідти.

Я знову покотився, заховавшись за невисокою критою терасою, що тяглась уздовж усього будинку. Виповз на неї і тільки там підвівся на повний зріст. Відтак рушив уперед, не відліплюючись од стіни, подумки клянучи черепашу ходу, до якої вдався задля безшумності. Тепер я був близенько до просвіту між будинками, аби могти кинутися на стрільця, якщо той висунеться звідти, перш ніж випустить ще одну стрілу. Не відкидав я й можливості того, що він обійде будинок і накинеться на мене ззаду; тому розпластався по стіні, виставив меч перед собою та озирався, просуваючись уперед. Фракір розвилася, звисаючи мені з лівого зап’ястка, і приготувалась атакувати.

Я не знав, що робитиму, якщо дістануся рогу, а з-за нього ніхто не вискочить. Ситуація, схоже, вимагала застосувати магію. Але, якщо тільки заклинання не висять уже напоготові, — а я про це не подбав — навряд чи вдасться приділити їм достатню увагу зараз, коли йдеться про життя або смерть. Я зупинився. Вирівняв дихання. Стояв і прислухався...

Він рухався обережно, але я розчув слабкий шум на даху. Звук наближався. Це не унеможливлювало того, що за рогом є ще один нападник або й кілька. Я гадки не мав, скільки осіб беруть участь у засідці, але мені починало здаватися, що все це заскладно для звичайного пограбування. Значить, нападників буде точно кілька. І вони могли розставити свої сили по-різному. Я стояв нерухомо, а мозок мій працював із шаленою швидкістю. Під час нападу всі, хто ховається, діятимуть узгоджено, в цьому я був упевнений. Уявив, що за рогом стоїть лучник зі стрілою на тятиві й очікує на сигнал. Той, який на даху, озброєний, найімовірніше, мечем. Мабуть, мечі будуть і у решти...

Я відклав на певний час питання, хто саме полює на мене та яким чином мене тут знайшли, якщо, взагалі, полюють, справді, на мою особу. Зараз усе це не мало жодного значення. Якщо їм удасться те, що вони надумали, я буду мертвим, незалежно від того, чи це грабіжники, яких цікавить мій гаманець, чи наймані вбивці.

Знову. Шум нагорі. Хтось причаївся прямо в мене над головою. Це має початись ось-ось...

Човгання, тупіт, гучний крик, і нападник зістрибнув із даху, приземлившись просто переді мною. Його крик, очевидно, був сигналом для лучника, бо за рогом будинку виник рух, і швидкі кроки почулися й за іншим рогом, у мене за спиною.

Той, який зістрибнув із даху, ще не встиг торкнутися землі, а я вже метнув на нього Фракір з наказом убити. А на лучника кинувся сам, розмахуючи мечем, коли той ще тільки вигулькував з-за рогу. Мій меч розрубав лук, руку, що його тримала, а також пройшов крізь живіт нападника. Були й певні мінуси: за спиною лучника виявися ще один чолов’яга з оголеним мечем, а терасою до мене біг іще хтось.

Лівою ногою впершись у груди скоцюрбленого лучника, я щосили штовхнув його назад, в обійми того, хто був у нього за спиною. А інерцію відштовхування використав, щоби крутнутися на місці, описавши мечем неймовірно широчезну дугу, що дало мені змогу відбити удар того хлопця, котрий наскочив на мене ззаду, перетнувши терасу. Вчасно, бо його удар саме мав відтяти мені голову. Я зробив випад, цілячи йому в груди, він відбив удар. Краєм ока я помітив, що той, хто зістрибнув із даху, упав на коліна й схопився за горло — Фракір не гаяла часу.

Позаду мене був іще один нападник, і через це я відчував спину незахищеною. Треба робити щось, і хутенько, або його клинок устромиться в мене залічені миті. Отже... Замість ударити у відповідь, я удавано спотикнувся, а насправді переніс центр ваги тіла й став у вигідну позицію.

Кинувшись уперед, він ударив згори. Я відскочив убік і зробив випад, перекрутившись усім тілом. Якби він зумів оцінити кут удару під час мого руху, я б за секунду дізнався про успіх ворога. Дуже небезпечно, але вибору в мене не було.

Навіть коли мій клинок простромив йому груди, я не був упевнений, чи не постраждав сам. Хоч це зараз і не мало значення. Зачепив, не зачепив. Я мусив продовжувати свій рух, поки не зупинюсь, або мене не зупинять.

Меч використав як важіль, повертаючи його й не припиняючи свій рух проти годинникової стрілки навколо тіла супротивника. Це тіло мало прикрити мене від четвертого з нападників.

Цей маневр мені удався, але частково. Часу на те, щоби повністю прикритися мертвим тілом, що стирчало на лезі, наче на рожні, уже не вистачало. Але я ще міг влаштувати невеличке зіткнення між небіжчиком та останнім із нападників. Сподівався, що встигну, а надто коли побачив, що останній противник не втримався на ногах, зіскакуючи з тераси. Тепер я мав час вивільнити клинок і зійтися у двобої з ворогом.

Я рвонув меч...

Прокляття, прокляття, прокляття! Лезо застрягло між кісток і не бажало виходити. А четвертий тим часом схопився на рівні ноги. Я й далі вертів мертве тіло, захищаючись ним від нападника, водночас лівою рукою намагаючись забрати у мого вже колишнього супротивника його зброю, яку він стискав мертвою хваткою.

І знову та ж кількість проклять... Хватка була справді мертвою, пальці небіжчика охопили руків’я меча, наче стальні троси.

Четвертий, який уже біг до мене вулицею, вишкірив зуби в глузливій посмішці та схопився за свій меч, витягаючи його з піхов, поспішаючи почати розвагу. Саме тут я й помітив, як зблиснув блакиттю перстень на його руці, ніби бажаючи розвіяти мої сумніви, чи саме на мене чекала тут засідка цієї ночі.

Зігнувши коліна, я підвів обидві руки глибоко під тіло мертвяка.

Такі ситуації, як ця, іноді закарбовуються у пам’яті, наче відеозапис: жодної притомної думки, але безліч миттєвих відчуттів, яскравих, хаотичних, таких, які можна вишикувати в ряд тільки згодом, коли прокручуватимеш епізод знову й знову.

На вулиці почулися крики, — удалині й зовсім близько. Я чув, що до місця сутички зусібіч біжать люди. Під ногами у мене були калюжі крові, й увесь час я тримав це в пам’яті, аби не ослизнутися. Бачив, що лучник, розрубаний разом із луком, лежить під терасою, там, де вона закінчується. Удавленик, той, який гуляв дахом з мечем у руках, теж розпластався на землі, праворуч від живого нападника, котрий наразі загрожував мені. Настромлене на мій меч тіло теж перейшло у розряд мертвих вантажів. Із певним полегшенням я побачив, що нові нападники не вигулькують на сцену і той рубака, який переді мною — останній. А він підбирався до мене, кружляючи та вихляючи, готуючись кинутися на мене.

Добре. Пора.

Крутонувши мертве тіло, я щосили штовхнув його на свого нападника і не став дивитися, як це подіяло. Ризик, на який зібрався піти, не дозволяв мені помилуватися цим.

Я сплигнув на вулицю, перекотився через плече повз розпростертого жмура, якого задушила Фракір. Під час цього маневру почув глухий стукіт та приглушений вигук позаду себе і зрозумів, що мої зусилля не були марними, хоч певною мірою. Наскільки мені допомогло це штовхання мертвяка на свого останнього ворога, мав іще з’ясувати.

Моя правиця ковзнула бруківкою, наблизилася до задушеного й схопила його меч. Я перекотився ще далі, схопився на ноги, розвернувшись у напрямку, звідки дістався сюди, водночас витягаючи меча, перехрещуючи ноги та відскакуючи назад...

...Я ледь устиг. Він напосів на мене, атакуючи потужно, раз у раз, і довелося задкувати поспіхом, шалено парируючи його удари. Він усе ще шкірився, але трохи пригальмував після мого першого удару у відповідь. А мій другий удар стер посмішку з його обличчя.

Опанувавши ситуацію, я був цілковито впевнений у собі. Чолов’яга виявився міцним, але я бачив, що рухаюся швидше. Тепер нас оточило коло людей, вони спостерігали за нашим двобоєм. Я розчув кілька нікуди не придатних порад. Не можу сказати, кому з нас вони були призначені. Та це й не мало значення. Він витримав кілька секунд тиску, але потім почав здавати, і я зрозумів, що він мій.

Супротивник був потрібний мені живим, а це трохи ускладнювало справу. Цей перстень із блакитним каменем, що зблиснув перед моїм обличчям і знову сховався, приховував таємницю, розгадка якої була йому відома. А я її потребував. Отже, мені залишалося тільки напосідати на нього, вимотувати його...

Я спробував розвернути ворога, полегеньку, якомога непомітніше. Сподівався, що він, задкуючи, перечепиться через труп, що лежав позаду нього. І це спрацювало, майже.

Коли, відступаючи, ворог наступив на руку розпростертого на землі, то нахилився вперед, аби не втратити рівноваги. В пориві натхнення, де нема місця роздумам, він перетворив свій раптовий рух на стрімку атаку, помітивши, що мій клинок не стоїть між нами — зауваживши, що він спіткнувся, я саме опустив меч, готуючись до остаточного нападу. Але виявився занадто самовпевненим.

Він вгатив по моєму мечу навхрест, ледь не вибивши зброю мені з рук. Коли його клинок відхилився вбік, ми зійшлись упритул, розвернувшись обличчями в один бік. Це дало йому шанс зацідити мені зліва по правій нирці, щосили.

Водночас він виставив ліву ногу, щоби зробити мені підніжку. Сила удару показала, що мій супротивник близький до перемоги. Падаючи, я лише спромігся захопити свій плащ, смикнути за нього й закрутити його так, щоб наша зброя заплуталась у ньому. Намагався вивернутись і впасти на противника згори. На жаль, це мені не вдалося. Ми вдарилися пліч-о-пліч, лицем у лице, і чиясь гарда, може, що й моя, болюче вдарила мені по ребрах, з лівого боку.

Я впав так невдало, що моя правиця опинилися піді мною, а ліву руку все ще обплутував плащ. А от ліва рука ворога була вільна й піднята вгору. Він учепився нігтями мені в обличчя, а я у відповідь вкусив його за руку, але не зміг утримати її в зубах. На щастя, мені вдалося звільнити лівицю, і я заїхав кулаком йому в обличчя. Він відсмикнув голову, спробував заїхати коліном по стегну, тоді викинув розчепірені пальці, цілячись мені в очі. Я схопив і стиснув його зап’ясток. Наші правиці опинилися під нами, а маса тіла у нас була приблизно однакова. Мені залишалося тільки здавлювати зап’ясток ворога.

Його кістки хруснули під моїми пальцями, і він уперше зойкнув. Тоді я просто відштовхнув його, перекотився на коліна й почав підводитися, змушуючи піднятись і його. Гру було закінчено. Я переміг.

Раптом він важко упав на мене. На якусь мить я подумав, що це його останній трюк, а тоді побачив клинок, що стирчав у нього між лопаток, і руку зловісного на вигляд типа, котрий його туди встромив, а тепер намагався звідти витягти.

— Сучий ти сину! — заволав я англійською, хоча, гадаю, усі навколо здогадалися, що має значити мій вигук. Я впустив свою ношу і затопив кулаком у пику незнайомцеві. Він упав навзнак, а клинок його залишився, де був. — Він був мені потрібний!

Я нахилився до мого нещодавнього супротивника й усадив його в найзручнішу можливу позу.

— Хто тебе послав? — запитав. — Як ти мене знайшов?

Він скривив рота у спробі посміхнутись, і його підборіддям побігла цівка крові.

— Я... не подаю... жебракам, — вимовив. — Поспитайся деінде, — він упав обличчям униз, забруднивши кров’ю мою сорочку.

Я стягнув перстень із пальця вбитого, поповнивши свою колекцію клятих синіх камінців. Тоді піднявся і втупився у чоловіка, який заколов мого нападника. Дві постаті схилилися над ним, допомагаючи йому звестися на ноги.

— Якого біса ти так вчинив? — запитав я, підступаючи до цієї компанії.

— Я врятував твоє кляте життя, — огризнувся незнайомець.

— Пішов ти з таким порятунком! Хто тебе просив лізти куди не треба? Він був потрібний мені живим!

Тоді заговорила одна з постатей, яка підтримувала незнайомця, і я впізнав цей голос. Жінка м’яко поклала руку мені на передпліччя, і тільки тоді я усвідомив, що знову намірився вдарити.

— Це я йому наказала, — мовила жінка. — Я злякалася за твоє життя, але не знала, що ти хочеш узяти його в полон.

Вона відкинула каптур темного плаща, і я побачив бліде обличчя з тонкими шляхетними рисами. Це була Вінта Бейль, коханка Каїна, яку я востаннє бачив під час похорону. Вона була третьою дочкою барона Бейля, котрому Амбер завдячував численними бенкетами.

Я відчув, що тремчу. Зробивши глибокий вдих, опанував себе.

— Зрозуміло, — промовив я нарешті. — Дякую.

— Мені шкода, — сказала вона.

Я похитав головою.

— Ти не могла знати. Що зроблено, те зроблено. Я вдячний будь-кому, хто прагне мені допомогти.

— Хотіла б допомогти ще, — сказала вона. — Цього разу я помилилася, але мені здається, що тобі й надалі загрожує небезпека. Ходімо звідси.

Я кивнув.

— Зачекай хвилинку.

Підійшовши, я забрав Фракір з горлянки ще одного вбитого.

Вона швидко зникла в моєму лівому рукаві. Меч, що мені дістався, підходив до піхов, які залишилися від попереднього, тож я засунув його туди, поправивши всю перев’язь, яка трохи зсунулася назад.

— Ходімо, — сказав до Вінти Бейль.

Учотирьох ми пішли в напрямку Портової вулиці. Цікаві зіваки поспіхом давали нам дорогу. Хтось, очевидно, уже взявся грабувати трупи, які ми залишили за собою. Все розпадалося, центр не тримав[55]. Але, чорт забирай, це був мій дім.

5

Разом із леді Вінтою та двома слугами з дому Бейля ми простували пішки крізь ніч, що дихала морськими бризками, під місячним та зоряним небосхилом, віддаляючись від Смертельного провулка. Від удару руків’ям меча мені ще болів бік.

Але пощастило, що я відбувся лише синцем на ньому після сутички з нападниками. Як їм удалося так швидко розшукати мене після мого повернення, не міг второпати. Але мені здавалося, що Вінта може мати певні ідеї щодо цього, а ще я схилявся довіряти їй і тому, що був з нею трохи знайомий, і тому, що вона втратила свого коханця, мого дядька Каїна — він загинув від руки мого колишнього приятеля Люка, а, схоже, саме від Люка йшло все, пов’язане з блакитними каменями.

Коли ми залишили Портову й завернули до моря, я поцікавився, куди йдемо.

— Гадав, ми прямуємо до Виноградарської, — озвався я до Вінти.

— Тобі ж відомо, що ти в небезпеці, — відповіла вона.

— Це важко було б не помітити...

— Можу запросити тебе до будинку мого батька в місті, — сказала леді, — або ми проведемо тебе назад до палацу; проте боюся, хтось знає, що ти тут, і незабаром спробує дістати тебе й там.

— Схоже на правду.

— У нас є човен, пришвартований отам, трохи далі. Можемо піти вздовж узбережжя під вітрилами — і ще до ранку будемо в заміській оселі мого батька. Ти зникнеш. І ті, хто шукатимуть тебе в Амбері, загублять слід.

— Тобто, ти не вважаєш, що у палаці я буду в безпеці?

— Може, й будеш, — відповіла. — Одначе твої вороги знатимуть, де ти. А якщо підеш зі мною, вони тебе не розшукають.

— Якщо не повернуся, Рендом дізнається від одного з вартових, що я попрямував до Смертельного провулка. Він почне бити на сполох, і зчиниться страшенна паніка.

— Завтра вранці зможеш через Козир зв’язатися з ним і сказати, що ти за містом; звісно, якщо прихопив карти з собою.

— Це так. А звідки ти знала, де я перебуваю цього вечора? Тобі не вдасться переконати мене, що наша зустріч була випадковою.

— Ні, ми стежили за тобою. Сиділи в закладі навпроти «Білла».

— Тобто, ти очікувала на події, що сталися?

— Я не відкидала такої можливості. Якби точно знала, що має статися, звісно, завадила б цьому.

— Що відбувається? Що тобі відомо, і яка твоя роль у цих подіях?

Вінта розсміялась, і я подумав, що це вперше чую, як вона сміється.

Сміх її не був холодним і глузливим, як можна було б чекати від подружки Каїна.

— Нам треба вийти у море, поки не почався відплив, — відказала леді, — а ти хочеш почути розповідь, яка триватиме аж до ранку. То що ж обираєш, Мерлю? Безпеку чи задоволення своєї цікавості?

— Я б обрав і те, і те, лише по черзі.

— Добре, — сказала вона, а тоді звернулася до слуги, меншого на зріст, якому дісталося від мене: — Ярле, підеш додому. Вранці повідомиш батькові, що я вирішила повернутися до Лісового будинку. Скажеш, що погода була чудова, мені захотілося піти під вітрилами, і я вирушила на яхті. Про Мерліна анічичирк.

Слуга приклав руку до картуза:

— Буде зроблено, міледі.

Він розвернувся й попрямував назад вулицею, якою ми йшли сюди.

— Ходімо, — звернулася вона до мене, і я разом із нею та здорованем, котрого звали, як довідався пізніше, Дрю, пішли між пірсами туди, де на хвилях гойдалася струнка франтувата яхта. — Умієш ходити під вітрилами? — запитала вона.

— Колись умів, — сказав я.

— От і добре. Допоможеш нам.

Що я й зробив. Віддаючи швартові, наставляючи вітрила та відходячи від берега, ми перемовлялися тільки відповідними репліками. Дрю сів за стерно, а вітрилам давали лад ми з Вінтою. Далі керували вітрилами по черзі. Вітер не викинув жодних сюрпризів, навпаки, він був практично оптимальним. Відійшовши від причалу, ми обігнули хвилеріз і без проблем вийшли у відкрите море. Я склав на палубі наші плащі. Виявилося, що під плащем на Вінті були темні штани та цупка сорочка. Дуже зручний одяг, якщо вона планувала щось таке заздалегідь. На поясі у неї помітив справжній меч, повномірний, а не якийсь кинджальчик, прикрашений дорогоцінними камінцями. І, судячи з того, як вона рухалась, я вирішив, що леді може дати собі з тим мечем раду. А ще Вінта нагадувала мені когось, тільки я не міг пригадати, кого саме. Нагадувала, радше, не рисами, а манерами, жестами, голосом. Утім, це було не так уже й суттєво. Були речі значно важливіші, й коли стандартна процедура відплиття залишилася позаду і виникла можливість перепочити, я втупився у темну воду й спробував швиденько розставити все по відповідних поличках.

Мені була відома в загальних рисах біографія Вінти, ми час від часу зустрічалися на різних імпрезах. Я пам’ятав, що вона знає мене як сина Корвіна і в курсі, що я народився та виховувався у Дворах Хаосу й наполовину належу до того роду, котрий здавна пов’язаний кровними узами й із самим Амбером. Під час нашої останньої зустрічі зрозумів з її слів, що їй відомо й те, що я певний час пробув у Тіні, удаючи там місцевого та здобуваючи освіту. Найімовірніше, дядько Каїн хотів, аби вона залишалася в курсі усіх родинних справ, і це показувало, що їхні стосунки могли бути достатньо серйозними. До того ж я чув, що вони були разом не один рік. Отож, мене цікавило, як багато їй відомо про мене насправді. Я не відчував, щоб від неї йшла якась загроза, але мав вирішити, що саме можу розповісти їй в обмін на інформацію про тих, хто полює на мене в Амбері. А вона, без сумніву, мала таку інформацію. Я відчував, що можливий саме обмін інформацією. Не міг цікавити її особисто, хіба що Вінта хотіла зробити родині певну послугу, яка могла бути їй корисною. А найпевніше, вона керувалася просто бажанням помститися за смерть Каїна. У такому разі ми з нею могли домовитися. Завжди добре мати союзника.

Проте я мусив вирішити, яку частину великої картини хочу їй відкрити. Чи бажаю, щоби вона плуталась у мене під ногами в усьому клубку подій навколо мене? Я дуже сумнівався в цьому. А ще ж невідомо, про що вона захоче дізнатися... мабуть, просто бажає брати участь у відплаті, хай якою та буде. Я подивився на її різке обличчя: місячне світло вигравало на кутастих вилицях, і легко було уявити, що це обличчя самої Немезиди.

Дивлячись із моря, з яхти, котру підганяв, задуваючи зі сходу, бриз на вершину Колвіра, повз яку ми саме йшли, і на вогні Амбера, що сяяли на її схилах, наче діамантова діадема у волоссі красуні, я знову відчув, як хвиля любові омиває моє серце. Хоча зростав у мороці, прорізуваному химерними спалахами, серед неевклідових парадоксів Дворів, де краса складалася зі сюрреалістичніших елементів, я відчував, що дедалі сильніше прив’язуюся до Амбера, з кожним разом, коли тут перебуваю, і нарешті зрозумів, що зрісся з Амбером в одне і тепер вважаю його своїм рідним домом. Я не хотів, аби Люк на чолі своїх стрільців штурмував ці схили чи Далт зі загонами командос здійснював на нього набіги. Я знав, що стану на бій із ними, аби захистити Амбер.

Удалині, на березі, біля того місця, де спочивав вічним сном Каїн, я наче помітив щось біле... воно стало дибки... почало рухатися, повільно, тоді стрімко, а потім зникло в якомусь розпадку поміж схилами. Я б сказав, що це був Єдиноріг, але через темряву, і відстань, і тому, що видиво промайнуло так швидко, не міг цього стверджувати напевне.

Трохи згодом ми піймали чудовий вітер, і я був йому вдячний. Попри те, що цілісінький день проспав, я втомився. Втеча з кришталевої печери, перепалка зі Стражем, перегони із смерчем, а тоді ще й сутичка з його Володарем у синій масці — усе це злилося в моїй голові в одну безперервну стрічку, без початку й кінця. А реакція на викид адреналіну під час моєї останньої пригоди довершила справу. І тепер я не бажав нічого, тільки слухати, як хлюпочуть хвилі, лише дивитися на мерехтливу водяну гладінь за правим бортом. Не хотів думати, я не хотів рухатися...

Біла рука лягла мені на передпліччя.

— Ти втомився, — почув я голос Вінти.

— Здається, так, — долинув мій власний голос, наче здалеку.

— Ось твій плащ. Чому б тобі не загорнутись у нього та не відпочити? Ми йдемо прямим курсом і легко впораємося без тебе. Твоєї допомоги наразі не потребуємо.

Я кивнув і накинув плащ.

— Ловлю тебе на слові. Дякую.

— Хочеш їсти чи пити?

— Ні, я добре поїв у місті.

Вона не прибирала руки. Я подивився на неї. Вінта усміхалася. Це вперше я бачив її усмішку. Іншою рукою, самими пучками, торкнулася плям крові на моїй сорочці.

— Не хвилюйся. Я подбаю про тебе, — сказала Вінта.

Я усміхнувся у відповідь, бо мені здалося, наче вона чекає на це. Леді стиснула моє плече й пішла, а я дивився їй услід і гадав, чи не прогледів якесь невідоме значення, коли раніше складав рівняння щодо неї. Але наразі почувався надто стомленим, щоб перевирішувати все ще з новим невідомим. Мій розумовий механізм гальмував... гальмував...

Спина притулилася до планшира правого борту, судно легенько погойдувалося на хвилях, і я дозволив голові опуститися на груди. Крізь напівзаплющені очі бачив темну криваву пляму на своїй білій сорочці... на неї вказала Вінта... Кров. Так, кров...

— Перша кров! — вигукнув Деспіл. — Цього достатньо! Ти отримав сатисфакцію?

— Ні! — закричав Юрт. — Це просто подряпина! — і він, крутнувшись на камені, змахнув потрійними пазурами свого триспа, цілячись у мене.

Із розсічення на моєму лівому плечі засочилася кров; крихітними намистинками піднялася вона у повітря й поплила від мене, наче розсип рубінів. Я виставив перед собою свій фандон у захисну позицію й опустив трисп, відвівши його далеко вправо і нахиливши вперед. Я зігнув коліно та повернув свій камінь на спільній нашій осі на 90 градусів. Юрт негайно скоригував власну позицію, опустившись футів на шість. Я розвернувся ще на 90 градусів, і тепер кожний із нас, здавалося, висів догори ногами стосовно один одного.

— Амберський байстрюче! — заволав Юрт, і потрійний промінь світла вирвався з його зброї. Але помахом свого фаншона я перетворив його на окремі спалахи, і ті мерехтливим роєм поплили донизу, до Безодні Хаосу, над якою ми ширяли.

— Та пішов ти! — відказав Юрту, міцніше стискаючи руків’я мого триспа, стріляючи світловими імпульсами з трьох його лез, тонких, як волосина. Я підняв руки над головою, і промені смугонули Юрта по гомілках.

Він фаншоном відбив промені практично на межі їхнього восьмифутового діапазону дії. Щоб перезарядити трислівер, потрібна майже трисекундна пауза, але я вдав, наче збираюся завдати йому смертельного удару в обличчя, що змусило його рефлекторно захиститися піднятим фандом. А тим часом я натиснув на трисп, щоб косо різонути його по колінах. Він відповів на це секундним імпульсом фанда й, опустивши той, стрільнув мені в обличчя, а тоді зробив повне сальто через спину, сподіваючись, що я не вцілю йому в спину, бо не встигну перезарядити трислівер, а він повернеться у вихідну позицію, наставивши фанд для удару в моє плече.

Але я висковзнув з-під удару, зробивши оберт навколо нього, перемістившись нижче, але утримуючись вертикально. Натомість спробував ударити його в незахищене плече, але марно, бо він був за межами досяжності. Деспіл, стоячи на камені завбільшки як надувний м’яч, теж кружляв у повітрі, на значній відстані, праворуч від мене. Мій секундант, Мандор, займав позицію високо у нас над головами, але наразі швидко знижувався. Ми видозміненими ступнями трималися на наших невеличких дисках, вільно переміщаючись зовнішнім потоком Хаосу, наче краєм виру. Юрт розвернувся й погнався за мною, витягнувши горизонтально ліву руку з прикріпленим до неї фандоном і повільно описуючи рукою коло. З його руки звисала дуже тонка сітка, яку відтягував донизу загорнутий у неї морд, і її плетиво раз у раз зблискувало, відбиваючи спорадичні спалахи червоного світла навкруги. Він тримав трисп на рівні пояса, у зручній позиції для атаки, і глузливо шкірив зуби, але його посмішка щезла, коли ми опинились один навпроти одного на протилежних точках кола футів десяти у діаметрі. Ми рухалися по колу знову й знову, чекаючи на шанс ударити.

Я змінив нахил своєї орбіти, і він негайно підлаштувався під мене, щоб не дати мені вислизнути. Я повторив свій маневр, він учинив так само. Раптом я зробив піке під прямим кутом, тримаючи фандон у витягнутій і високо піднятій руці. Вивернувши зап’ясток та опустивши лікоть, я вдарив навскіс, щоб оминути його захист знизу.

Брудно вилаявшись, Юрт ударив у відповідь, та я розсіяв цей промінь, а на його лівому стегні затемніли три смуги. Трислівер завдає порізів не глибше ніж на три чверті дюйма, і тому при справжній дуелі супротивники цілять одне одному переважно в горло, очі, скроні, внутрішній бік зап’ястків й артерії на стегнах. Утім, можна просто заподіяти достатньо порізів на будь-яких частинах тіла, — і ти розпрощаєшся зі своїм супротивником, а він буде, обертаючись, повільно падати у хмарі кривавих бісеринок, опускаючись туди, звідки ще ніхто ніколи не повертався.

— Кров! — вигукнув Мандор, побачивши, як із ноги Юрта викочуються намистинки крові. — Ви задоволені, джентльмени?

— Я задоволений, — відгукнувся я.

— А я ні! — відповів Юрт, люто розвертаючись навздогін мені, бо тим часом я трохи перемістився ліворуч. — Запитаєш наступного разу, коли переріжу йому горло!

Юрт ненавидів мене з того віку, коли він іще не вмів ходити, внаслідок причин, відомих лише йому. Я не відчував до Юрта ненависті, але й ставитися до нього зі симпатією не міг. Я завжди непогано ладнав з Деспілом, хоча він частіше й тримав сторону Юрта, а не мою. Але це можна зрозуміти: вони були братами не тільки по матері, а й по батькові, а Юрт — молодшенький.

Із триспа Юрта вилетів промінь, я відхилив його та відповів ударом. Супротивник розсіяв мої промені та, кружляючи, відлетів убік, я кинувся слідом. Наші триспи водночас випустили конуси світла, і повітря між нами вибухнуло міріадами блискотливих часточок світла, бо обидва промені розлетілись ущент. Щойно перезарядивши зброю, я вдарив знову, цього разу нижче. Він піднявся, і знову фандони відбили обидві наші атаки. Ми підлетіли ближче один до одного.

— Юрте, — промовив я, — якщо один із нас уб’є іншого, то стане вигнанцем. Давай припиняти.

— Воно того варте, — відповів той. — Гадаєш, я про це не подумав? — із такими словами він рубонув навідліг, цілячись мені в обличчя. Інстинктивно я підняв руки, і ту, в якій був затиснутий фандон, й іншу, із трипсом, і коли на мене обрушилася злива променів, натиснув на спуски своєї зброї. Я почув, як він скрикнув.

Опускаючи фандон, побачив, що Юрт нахилився вперед, а його трисп відпливає від нього. Так само, як і його вухо, разом із червоною ниткою крові, котра швидко перетворилася на низку намистинок і вирушила у самостійний політ. Променем йому також зняло клаптик скальпа, тож Юрт намагався долонею притулити його на місце.

Мандор і Деспіл уже поспішали до нас, знижуючись по спіралі.

— Оголошуємо дуель закінченою! — волали вони, і я повернув головку свого триспа, ставлячи його на запобіжник.

— Юрта сильно поранено? — запитав Деспіл у мене.

— Не знаю.

Юрт дозволив йому наблизитись, і трохи згодом Деспіл виголосив:

— Із ним усе буде в порядку. Але мама страшенно розлютиться.

Я кивнув, однак зауважив:

— Це була його ідея.

— Знаю. Ходімо. Треба вибиратися звідси.

Він допоміг Юртові, скеровуючи його до отвору в Ободі, а фандон теліпався збоку, наче зламане крило. Мандор, син Свейвіла, мій зведений брат, поклав руку мені на плече:

— Мені відомо, що ти не хотів заподіяти йому жодного серйозного ушкодження, — сказав Мандор.

Я кивнув головою, прикусивши губу. Деспіл мав слушність щодо Леді Дари, моєї матері — нашої матері. Юрт був її улюбленцем, і йому вдасться тим чи іншим чином переконати її, що це була моя провина. Інколи мені здавалося, що вона любить обох своїх синів від Свейвіла, старого Герцога Ободу, з яким урешті-решт узяла шлюб, розірвавши стосунки із моїм батьком, більше за мене. Одного разу я випадково почув, що нагадую їй мого батька, бо дуже на нього схожий. Я подумав про Амбер та інші країни, що лежали в Тінях, і відчув звичний напад страху, бо це нагадало мені про звивистий Лоґрус, який, було мені відомо, стане колись моїм проїзним квитком до інших місць. Я знав, що доведеться випробувати його раніше, ніж це мало б статись, якби все йшло своїм шляхом.

— Ходімо до Сухая, — сказав я Мандору, коли ми разом підіймалися з ним від Безодні. — Я маю дізнатися у нього про ще деякі речі.

Коли я нарешті поїхав до коледжу, то не часто писав тим, кого залишив удома.

— Удома... — казала Вінта, — тепер уже незабаром. Попий води, — і вона подала мені флягу.

Зробивши кілька великих ковтків, я повернув флягу.

— Дякую, — промовив.

Відтак потягнувся, розминаючи затерплі м’язи, вдихнув прохолодне морське повітря. Подивився на місяць — тепер він висів далеко у мене за спиною.

— Ти, справді, відключився, — сказала Вінта.

— Я розмовляв уві сні?

— Ні.

— Добре.

— Поганий сон?

Я знизав плечима.

— Буває й гірше.

— Ти наче починав щось бурмотіти, саме коли я взялася тебе будити.

— Ось як.

Далеко попереду, на вістрі темного мису, я помітив невеличкий вогник. Вінта вказала на нього рукою.

— Коли пройдемо це місце, — сказала вона, — побачимо гавань у порті Бейль. Там ми поснідаємо та пересядемо на коней.

— А скільки звідти до Лісового будинку? — поцікавився у неї.

— Біля однієї ліги, — пояснила Вінта. — Невеличка прогулянка.

Вона трохи постояла коло мене, мовчки, дивлячись на берегову лінію й на море. Це вперше ми просто сиділи поруч, і я нічого не робив та нічим не переймався. І я відчув, як у мені заговорив чаклун. Відчув присутність магії неподалік. Це було не заклинання, не аура навколо якоїсь зачарованої речі, яку вона могла б мати на собі, а щось невловиміше. Я викликав свій магічний зір і спрямував його на неї. Нічого явного, але з міркувань обережності почав зазирати трохи глибше. Розширив свої можливості за допомогою Лоґрусу...

— Будь ласка, не роби цього, — сказала Вінта.

Вона спіймала мене на безтактності. Зазвичай вважається неприпустимим зондувати ось так свого колегу-практика.

— Даруй, — мовив я. — Я не знав, що ти вивчала магічні Мистецтва.

— Я не вивчала, — відповіла вона, — але відчуваю, коли їх застосовують.

— У такому разі ти могла би стати непоганою чаклункою.

— Мене це не цікавить.

— Я подумав, що хтось міг накласти на тебе закляття, — пояснив їй. — Тільки хотів...

— Що б ти не побачив, — відказала вона, — це нормально. Хай так і залишається.

— Як скажеш. Прошу вибачення.

Мабуть, Вінта знала, що я не залишу це без уваги; адже невідома магія може становити небезпеку. Тому продовжила:

— Хоч би що ти побачив, це не може тобі зашкодити, запевняю. Навпаки.

Я зачекав, але вона більше нічого не збиралася казати з цього приводу. Тому мені довелося облишити свої наміри до слушного моменту. Я перевів погляд знову на маяк. У яку нову халепу встряю, залишаючись біля неї? Звідки вона дізналася, що я повернувся до міста, не кажучи вже про те, що потім вирушив до ресторанчика в Смертельному провулку? Вінта не може не розуміти, що у мене виникнуть такі питання, і вона змушена буде відповісти на них, якщо зацікавлена в тому, щоб між нами запанувала довіра.

Повернувшись до неї, я побачив, що вона знову усміхається.

— За маяком вітер зміниться, — сказала, підводячись і збираючись іти. — Вибач. Маю ставати до роботи.

— Моя допомога знадобиться?

— Трохи пізніше. Покличу тебе, коли будеш потрібний.

Дивлячись, як вона йде, я мав незрозуміле відчуття, що вона також спостерігає за мною, хоча погляд її спрямований в інший бік. А ще зрозумів, що це відчуття виникло не зараз, що воно увесь час поруч зі мною, так само, як море.

Коли ми причалили, уклали речі й вирушили широкою брукованою дорогою, що забирала схилом угору, прямуючи до заїжджого двору, над дахом якого вже зміївся димок, на східному небокраї засвітилася бліда смуга. А коли закінчили наш солідний сніданок, у світі запанував день. Тоді ми попрямували до стайні, де найняли трьох сумирних коней, аби верхи дістатися до маєтку батька Вінти.

Це була одна з тих прозорих хрустких осінніх днин, що випадають тим рідше, чим ближче добігає рік свого кінця. А цінуєш їх сильніше й сильніше. Я нарешті відчув, що хоча б трохи відпочив, а в таверні ще знайшлася кава, — справжня дивовижа для Амбера за стінами палацу, тож отримав ранкову порцію. Було цілковитою насолодою їхати верхи лісом, повільним кроком, вдихаючи пахощі землі, дивитись, як над ланами, що сріблилися памороззю, підіймається серпанок, як тане волога на опалому листі, коли його гортають копита наших коней. І відчувати пориви вітру, і чути, й бачити, як пташині зграї тягнуться на південь, до Сонячних Островів. Ми їхали мовчки, й нічого не псувало мені настрою. Спогади про негаразди, зраду, страждання та сутички надовго зберігаються в пам’яті, але згодом вони згладжуються, тимчасом як отакі епізоди, схожі на цей, здатні залишитися з тобою чи не назавжди. І коли я заплющую очі та подумки гортаю сторінки свого календаря, то бачу себе верхи, поряд з Вінтою Бейль, у променях ранкового сонця, а навкруги розстеляються виноградники, що на сході Амбера, де-не-де помережані старим каменем огорож та будинків, а десь угорі кигичуть заблукалі морські птахи, і час зі своєю косою не владний над цим куточком мого серця.

Діставшись Лісового будинку, ми спішилися, передали коней грумам Бейля, які мали подбати про повернення їх до міста. Дрю відбув до власного котеджу, а ми з Вінтою пішки піднялися до величезного панського будинку на верхівці пагорба. Звідси відкривалася широка панорама долин між скелями і пагорбами, вкритими виноградниками. На підступах до будинку нам назустріч вибігла величезна зграя псів, радісно вітаючи господиню. Собачі голоси час від часу долинали до нас і тоді, коли ми вже увійшли всередину. Дерево, коване залізо, сірі плити підлоги, високі стелі зі сволоками, двосвітні зали, родинні портрети, два невеличкі гобелени в рожевих, брунатних, сірих і блакитних кольорах, колекція старовинної зброї, місцями позеленілої від часу, сліди кіптяви на сірих кам’яних стінах навколо камінів. Проминувши великий зал на першому поверсі, ми піднялися сходами.

— Ось твоя кімната, — мовила Вінта, відчинивши двері з темного дерева. Я подякував, кивнувши головою, зайшов до кімнати й роздивився навкруги. Вікна просторого приміщення виходили на південь, на долину внизу. У цю добу року більшість слуг перебувала в міському будинку барона Бейля. — Ванна кімната поруч, — додала вона, показуючи на двері ліворуч від мене.

— Дякую. Саме те, що мені треба.

— Отже, приводь себе до порядку, як знаєш, — перетнувши кімнату, вона наблизилася до вікна та подивилася крізь нього. — Чекатиму на терасі за годину, якщо це тебе влаштовує.

Я підійшов, став поруч і теж поглянув на просторе подвір’я, вимощене плитняком. Велетенські дерева, наразі убрані в жовті, червоні та брунатні кольори, вкривали його, наче шатром, їхнє листя пістрявою мозаїкою встеляло і патіо, огороджене квітковими клумбами, наразі по-осінньому порожніми. Я побачив столики, стільці, а між ними — зі смаком розставлені декоративні рослини у великих вазонах.

— Гарно...

Вінта повернулася до мене.

— Тобі потрібно ще щось?

— Якщо тут знайдеться кава, я б не відмовився від філіжанки чи й двох, коли ми зустрінемося з тобою пізніше.

— Пошукаю, може, знайду.

Вона усміхнулась і, здалося мені, ледь помітно на мить подалася до мене. Наче хотіла, щоб я притягнув її до себе. Але якщо вона так не бажала, а це мені тільки здалося, ситуація склалася б незручна. А до того ж за цих обставин я волів би уникати фамільярності у стосунках з нею, бо ще не розумів, в яку гру вона грає. Тому усміхнувся у відповідь, стиснув її руку по-дружньому і, мовивши «дякую», відступив. — Мабуть, насамперед полізу до ванни, — сказав я.

І провів її до дверей.

Добре було нарешті стягти зі себе чоботи. А ще краще — відмокати у теплій воді, довго-довго.

Згодом, скориставшись свіжовичаклуваним одягом, я спустився сходами і знайшов бокові двері, що вели крізь кухню до патіо. Вінта, теж свіжа та в новому вбранні, сиділа коло столика у східному кутку. Тепер на ній були коричневі штани для верхової їзди та простора блуза кольору бронзи. Столик накритий на двох, і я побачив на ньому кавник і тацю з фруктами та сиром. Я підійшов, відзначивши про себе шурхіт опалого листя під ногами, й сів біля неї.

— Знайшов усе, що треба? — запитала вона.

— Абсолютно.

— І повідомив в Амбер, де ти?

Я кивнув. Рендом несхвально поставився до того, що я кудись завіявся, нічого йому не сказавши, але він ніколи не забороняв мені цього робити. Проте, дізнавшись, що я не дуже далеко, він трохи заспокоївся і навіть під кінець визнав розумним мій учинок — заховатися після такого незрозумілого нападу. «Будь насторожі, а мене тримай у курсі», — так завершив він свої настанови.

— Ось і добре. Кави?

— Із задоволенням.

Вона налила кави й жестом запросила мене пригощатись. Я взяв яблуко та вгризся у нього зубами.

— Кояться дивні справи, — почала вона туманно, наповнивши горнятко й собі.

— Не можу не погодитися, — підтвердив я.

— А з тобою трапилася вже не одна пригода...

— Це правда.

Вінта відсьорбнула кави.

— Ти не проти розповісти мені про них? — сказала після паузи.

— Але ж пригода була, справді, не одна, — відповів я. — І минулого вечора ти теж щось казала про те, що твоя оповідь буде довгою.

Вона посміхнулася кутиком губ.

— Звісно, тобі наразі нема резону аж надто довіряти мені, — мовила. — Я розумію. Навіщо довіряти комусь без потреби тоді, коли тобі загрожує небезпека, чекає щось незрозуміле. Так?

— Ти формулюєш цілком логічно.

— Але запевняю, що для твого ж добра тобі краще довіритися мені в усьому.

— Ти сподіваєшся через мене добратися до вбивці Каїна?

— Так, — сказала вона, — а оскільки його вбивця може вбити й тебе, я б хотіла до нього дістатися.

— Тобто, хочеш сказати, що помста не є твоєю головною метою?

— Саме так. Я краще б воліла захистити живого, ніж помститися за мертвого.

— Але питання переходить до розряду чисто теоретичних, якщо за цим убивством і замахами на мене стоїть та ж сама людина. Ти гадаєш, так воно і є?

— Не впевнена, що це Люк підіслав учора тих людей до тебе вночі.

Я поклав яблуко поруч із горнятком та відсьорбнув великий ковток кави.

— Люк? — перепитав. — Який Люк? Що тобі відомо про якогось Люка?

— Лукас Рейнард, — сказала вона спокійно. — Той, який тренував банду найманих убивць у заповіднику біля Пекоса, на півночі Нью-Мексико, поставляв їм спеціальну зброю, котра працюватиме в Амбері, а потім відіслав їх додому чекати на його наказ, щоби слушної миті зібрати їх і переправити сюди, аби спробувати утнути щось на зразок того, що утнув твій татусь багато років тому.

— Срань! — кинув я.

Це пояснювало багато чого — наприклад, появу Люка у похідному одязі в готелі «Гілтон» у Санта-Фе, його казочки про те, як він любить вештатися біля Пекоса, дивні набої, що я знайшов у його кишені; пояснювало те, чому він вчащав у ті місця, хоча цього аж ніяк не вимагала його комівояжерська діяльність... Раніше таке мені й на думку не спадало, але тепер, у світлі останніх подій, це в’язалося докупи.

— Гаразд, — визнав я. — Схоже, ти знаєш, хто такий Люк Рейнард. Не хочеш розповісти мені, як про все це дізналася?

— Так.

— Так?

— Так, не хочу. Гратиму за твоїми правилами, а тому ділитимуся з тобою інформацією тільки в обмін на твою. Міняймося так на так. Якщо подумати, мені це теж зручніше. Як тобі така схема?

— І кожний з нас може відмовитися відповідати на незручне питання?

— Так. Але тоді обмін інформацією припиниться, якщо ми не домовимося про інше.

— Я згоден.

— Значить, заборгував мені одну відповідь. Ти повернувся до Амбера тільки вчора. Де був до того?

Зітхнувши, я відкусив ще шматочок яблука.

— Глибоко копаєш, — сказав, помовчавши. — Це довга розповідь. Я був у багатьох різних місцях. Усе залежить від того, який проміжок часу тебе цікавить.

— Скажімо, відтоді, як ти вийшов від Меґ Девлін, і до вчора.

Я ледь не вдавився яблуком.

— Гаразд, твоє зверху, — визнав. — Маєш до біса добрих інформаторів. Цього разу то мала бути Фіона. Ви з нею у змові, так?

— Зараз не твоя черга ставити питання, — посміхнулася вона. — Ти ще не відповів на моє.

— Хай буде так. Після того, як я вийшов від Меґ, ми з Фі повернулися до Амбера. Наступного дня Рендом відіслав мене із завданням вимкнути прилад, який я створив і назвав Колесом-Привидом. Це мені не вдалося зробити, але дорогою я зустрівся з Люком. Він, як не дивно, врятував мене зі скрутного становища. Після цього у мене виникло непорозуміння з Колесом-Привидом, і мені довелося скористатися незвичним Козирем, який переніс нас із Люком у безпечне місце. Згодом Люк ув’язнив мене у кришталевій печері...

— Ага! — вигукнула вона.

— Мені зупинитися на цьому?

— Ні, продовжуй.

— Я просидів там місяць чи два, хоча в Амбері минуло лише кілька днів. Звільнився завдяки двом типам, які працювали на леді на ім’я Джасра; у мене виникла суперечка з ними й із самою леді також, і я перенісся через Козир до будинку Флори у Сан-Франциско. Там я вирушив до квартири, де раніше було скоєно вбивство...

— Тобто, до квартири Джулії?

— Так. У цьому помешканні виявив магічну браму, яку мені вдалося відчинити. Пройшовши крізь неї, опинився у місці, яке зветься Вежа Чотирьох Світів. Там саме точилася битва; нападників, схоже, очолював суб’єкт на ім’я Далт, який уже раніше набув собі в Амбері поганої слави. Опісля мене переслідував магічний смерч, а також мені погрожував чаклун у масці. Я забрався звідти за допомогою Козиря і повернувся додому, вчора.

— І це все?

— Якщо розповідати стисло, так.

— Ти щось випустив?

— Звісно. Наприклад, за брамою чатував Страж Порога, однак мені вдалося пройти повз нього.

— Ні, це несуттєво. Ще щось?

— М-м... Так, були дві дивні розмови, кожна з яких завершилася квітами.

— Розкажи мені про них.

Я розповів.

Коли замовкнув, Вінта похитала головою.

— Ти мене спантеличив, — визнала.

Я допив каву та доїв яблуко. Вінта налила мені ще кави.

— Тепер моя черга, — мовив. — Що ти мала на увазі, коли сказала «Ага!», почувши від мене про кришталеву печеру?

— Вона була зі синіх кристалів, чи не так? І вони блокували твою магічну силу.

— Звідки знаєш?

— Той самий колір мав камінь у персні, який ти минулої ночі зняв із руки нападника.

— Так.

Вона підвелась, обігнувши стіл і наблизившись до мене, вказала мені на ліве стегно.

— Не проти викласти на стіл усе з цієї кишені?

Я посміхнувся.

— Як ти здогадалася?

Вінта не відповіла, але й, насправді, це було вже наступне питання. Витягнувши зі своєї кишені весь набір блакитних каменів — уламки з печери, різьблений ґудзик, який вирвав із м’ясом, перстень — я виклав їх на стіл.

Вона взяла ґудзик, роздивилася його й кивнула.

— Так, цей теж, — констатувала.

— Що теж?

Питання Вінта знову проігнорувала, натомість вмочила вказівний палець правої руки в крапельку кави, що пролилася на блюдце, і намалювала довкруж каменів три кола, рухаючи палець проти сонця. Кивнувши ще раз, повернулася на своє місце. Я встиг викликати свій зір, помітивши, що вона звела навколо них клітку сили. Продовжуючи спостерігати, побачив, що камінці випускають ледь помітні цівки блакитного диму, але він залишається всередині окресленого кола.

— Здається, від тебе я чув, що ти не чаклунка.

— Бо я таки не чаклунка, — відповіла вона.

— Забираю назад своє питання. Але ти ще не відповіла на попереднє. Що криється у цих блакитних каменях?

— Вони підтримують зв’язок із печерою, — пояснила Вінта, — та один із одним. Людина може взяти будь-який з них, і після мінімального тренування вона йтиме, відчуваючи фізичний потяг. Камінь приведе її до печери.

— Маєш на увазі, крізь Тінь?

— Так.

— Цікаво, але, як на мене, не надто корисно.

— Але це ще не все. Якщо не піддаватися першому потягові з боку печери, можна відчути прихований, вторинний потяг. Тепер варто лише навчитися розрізняти голос кожного з каменів — і стане можливим переслідувати того, хто має його при собі.

— Це вже здається трохи кориснішим. То ти гадаєш, що ті хлопці знайшли мене минулої ночі, бо я розгулював із повного кишенею цих штучок?

— Можливо, вони їм допомогли. Хоча, насправді, у твоєму випадку вони, може, й не знадобилися.

— Чому так?

— Вони мають додаткову властивість. Той, хто носить їх при собі певний час, налаштовується на них особливим чином. І якщо навіть їх згодом викинути, налаштування залишиться. Але людину можна буде вистежити, наче вона все ще має на собі такий камінь. На тобі немов залишиться його автограф.

— Ти хочеш сказати, що й наразі, коли я виклав ці камені з кишені, на мені однаково зостається слід?

— Так.

— А скільки треба часу, щоб він вивітрився?

— Я не впевнена, що це коли-небудь станеться.

— Але ж є якісь способи його позбутися?!

— Знову ж таки, не знаю напевне, проте мені на думку спадає кілька трюків, які, можливо, допоможуть.

— Кажи.

— Пройти крізь Лабіринт Амбера чи Лоґрус Хаосу. Вони наче розбирають людину на частини і складають її наново, але відкидаючи все наносне. Відомо, що вони звільняли людей від багатьох дивних станів. Наскільки пригадую, це саме Лабіринт відновив пам’ять твоєму батькові.

— Так, і навіть не питатиму тебе, звідки тобі відомо про Лоґрус; цілком можливо, що ти маєш слушність. Мені ще цього гемору не вистачало, на додаток до решти моїх проблем. Тобто, ти вважаєш, що вони можуть тримати мене під прицілом просто зараз, маю я при собі це каміняччя чи ні?

— Так.

— Звідки ти все це знаєш? — запитав я.

— Я можу таке відчувати; і це додаткове запитання. Але не рахуватиму його, аби не гальмувати нашу розмову.

— Дякую. То тепер, мабуть, твоя черга.

— Джулія перед своєю загибеллю зустрічалася з окультистом Віктором Мелманом. Ти знаєш, чому?

— Вона навчалась у нього, шукаючи певного вдосконалення; принаймні так мені повідав хлопець, який тоді приятелював із нею. Це було після того, як ми розбіглися.

— Я мала на увазі трохи інше, — мовила Вінта. — Чи відомо тобі, чому вона шукала цього вдосконалення?

— Як на мене, це схоже на додаткове запитання, але, мабуть, я винен тобі одне. Той хлопець, з яким розмовляв, сказав мені, що я налякав її, змусивши підозрювати, що маю надприродну могутність, і вона стала шукати могутності й собі — аби захиститися від мене.

— Кажи все до кінця, — докинула Вінта.

— Тобто?

— Це не вся відповідь. Ти насправді дав їй привід думати так і боятися тебе?

— Я підозрюю, що так. А тепер запитую: звідки ти могла про все дізнатися? Насамперед, про Джулію?

— Я там була, — відповіла вона. — Знала її.

— Продовжуй.

— Це все. Тепер моя черга.

— Відповідь неповна.

— Але це вся відповідь, яку ти можеш отримати на своє запитання. Приймай її чи ні.

— За нашою угодою, я можу на цьому вийти з гри.

— Це так. Ти виходиш?

— А яке твоє наступне питання?

— Чи Джулія розвинула у собі здібності, яких вона шукала?

— Я вже сказав тобі, що ми припинили наші стосунки ще до того, як вона влізла у всі ці речі. Тому не можу цього знати.

— Ти знайшов у її квартирі портал, крізь який, імовірно, прийшла та почвара, котра її вбила. От тобі два питання, не відповідати мені на них, а подумати над ними самому: насамперед, чому хтось бажав смерті Джулії? І чи не видається тобі дуже дивним, як саме її було вбито? Можна знайти безліч простіших шляхів позбутися когось небажаного.

— Погоджуюсь із тобою, — визнав я. — Застосувати зброю незрівнянно простіше, ніж магію. А чому — можу тільки здогадуватись. Я припустив, що це була пастка для мене, а її обрали жертвою як частину плану... подарунок мені на щорічну дату 30 квітня. Ти й про цю дату теж знаєш?

— Це обговоримо пізніше. Ти ж, напевне, знаєш, що кожний чаклун має власний стиль, так само, як художники, письменники, музиканти. Коли тобі вдалося надибати цей портал у квартирі Джулії, чи помітив там щось таке, що можна класифікувати як авторський підпис?

— Нічого особливого там не було, наскільки можу пригадати. Звісно, я був зациклений на тому, щоби зламати ті двері. Не був налаштований оцінювати їхню естетику. Ні, я не можу асоціювати ці двері з манерою відомого мені чаклуна. До чого ти ведеш?

— Я лише подумала, чи не могло статися так, що Джулія розвинула в собі певні здібності, які допомогли їй відчинити цей портал, і постраждала від наслідків такого вчинку.

— Це просто абсурдно!

— Гаразд. Я намагаюся відшукати причини. Тобто, я правильно зрозуміла: ти ніколи не помічав жодних ознак того, що вона може мати приховані здібності до чаклунства?

— Ні, не можу пригадати нічого такого.

Я допив каву і налив собі ще.

— Чому вважаєш, що це не Люк полює на мене зараз? — запитав її.

— Він, без жодного сумніву, зробив на тебе кілька замахів у минулі роки.

— Так. Він сам це недавно визнав. Також сказав мені, що припинив робити так після перших кількох спроб.

— І це правда.

— Знаєш, таке дратує: не знати, що тобі відомо, а що ні.

— Тому ж ми з тобою і ведемо цю бесіду, хіба не так? Це була твоя ідея вести її у такому форматі.

— Моя? Навпаки! Це ти запропонувала мінятися баш на баш!

— Сьогодні я. Але ідея належить тобі, ти розпочав перший. У мене на думці зараз інше: певна телефонна розмова, що відбулася в будинку містера Рота...

— Це була ти? Змінила голос? Як примудрилася подзвонити?

— То про що хочеш дізнатися? Про це чи про Люка?

— Про це! Ні, про Люка! Хочу знати й те, і те, чорт забирай!

— Отже, здається, ми вчинили мудро, обравши формат обміну інформацією. Дотримуватися певного порядку завжди корисно.

— Добре, ти здобуваєш іще очко. Продовжуй про Люка.

— Як на мій сторонній погляд, він відмовився від цієї брудної справи, щойно краще познайомився з тобою.

— Ти маєш на увазі, тоді, коли ми з ним заприятелювали? Тобто, він не прикидався?

— Тоді я ще не могла сказати напевне, до того ж він роками не заперечував проти замахів на тебе, але справді саботував деякі з них.

— А хто ж стояв за цими замахами, якщо Люк вийшов із гри?

— Рудоволоса жінка, з якою він був пов’язаний.

— Джасра?

— Так її звали, але я й досі не знаю про неї стільки, скільки мені хотілося б. Ти маєш цікаву інформацію?

— Гадаю, цю інформацію прибережу для обміну на щось суттєве.

Уперше Вінта подивилася на мене, звузивши очі та стиснувши зуби.

— Невже ти ще не зрозумів, що я намагаюся допомогти тобі, Мерлю?

— Розумію тільки те, що ти хочеш отримати від мене інформацію, — відказав їй, — і це нормально. Я не проти, бо тобі теж, здається, відомо дещо з того, що цікавить мене. Але маю визнати, що твої мотиви залишаються для мене незрозумілими. Як ти в біса могла потрапити до Берклі? Навіщо телефонувала мені, коли я був у Білла? Що це за сила, яку маєш, якщо кажеш, що ти не чаклунка? Як...

— Це вже три питання, — зауважила вона, — і ти хотів поставити ще й четверте. Може, тобі краще всі їх записати, а мені зробити так само? Тоді ми обоє могли б розійтися по своїх кімнатах та подумати, на які з них хочемо отримати відповіді?

— Ні, — заперечив їй. — Я не відмовляюся продовжити нашу гру. Але ти знаєш, чому хочу отримати відповіді. Для мене це питання самозбереження. Спочатку я гадав, що ти хочеш отримати інформацію, яка допоможе тобі дістатися вбивці Каїна. Але цю причину ти відкинула, а інших натомість не хочеш назвати.

— Я назвала тобі причину. Хочу тебе захистити.

— Вдячний тобі за таке бажання. Але з якого дива маєш цього хотіти? Якщо вже на те пішло, ми з тобою ледь знайомі.

— Хай там як, а це мій мотив, і пояснювати нічого не збираюся. Або погодься з цим, або ні.

Я підвівся зі свого місця й почав міряти кроками з кутка в куток патіо. Мені не подобалась ідея ділитись інформацією, яка може виявитися життєво важливою для моєї безпеки, а, у кінцевому підсумку, й для Амбера. Але я мусив визнати, що не програвав, отримуючи відповіді Вінти. Усе, що вона казала, скидалося на правду. Власне кажучи, рід Бейлів віддавна виявляв лояльність до Корони і мав із цього зиск. Я зрозумів, що найбільше мене бентежить небажання Вінти визнати, що її цікавить не помста. Навіть якщо не зважати на те, що це дуже нетипово для амберита чи амберитки, вона не мала жодного сенсу в цьому зізнаватися. Сказала б, що прагне пролити кров за кров, і це мене цілком би влаштувало. Я б не став дошукуватись інших мотивів. А що вона намагається втюхати мені натомість? Ефемерні химери й засекречені мотиви?

...І це може свідчити про те, що Вінта каже правду. Вона відкидає зручну брехню, а натомість пропонує щось громіздке й незрозуміле. Чи це не ознака щирості? До того ж вона точно знає відповіді на всі мої питання, ба навіть більше.

Я почув від столу легеньке торохтіння. Спочатку подумав, що то вона барабанить пальцями, у такий спосіб виказуючи роздратування. Проте, озирнувшись, побачив, що Вінта сидить нерухомо і навіть не дивиться у мій бік.

Шукаючи джерело звуку, я підійшов ближче. Перстень, уламки блакитного каменя і навіть ґудзик ходуном ходили, підскакуючи на стільниці, наче живі.

— Це ти робиш? — запитав я.

— Ні, — відказала.

Камінь у персні з тріском вилетів із оправи.

— То що відбувається?

— Я розірвала зв’язок, — пояснила вона. — Мабуть, хтось намагається його відновити, але поки що йому це не вдається.

— Але якщо я маю на собі слід, ці камені не потрібні їм, щоби знайти мене, хіба не так?

— Може, проти тебе виступає не одна сторона, — зауважила Вінта. — Гадаю, мені варто послати когось до міста і там викинути їх в океан. Якщо хтось захоче піти слідом за ними, хай іде.

— Ці уламки можуть привести тільки до печери, а перстень — до вбитого. Але я не готовий викидати разом із ними й ґудзик.

— Чому? З ним пов’язане велике невідоме.

— Саме тому. Адже ці речі мають працювати в обидва боки, чи не так? Отже, ґудзик може привести мене до метальника квітів.

— Це може бути небезпечно.

— Але якщо не зробити такого, то в перспективі це може виявитися ще небезпечнішим. Ні, можеш викинути в море решту цього каміння, але не ґудзик.

— Домовились. Я сховаю його й зберігатиму для тебе.

— Дякую. Джасра — це Люкова мати.

— Ти жартуєш!

— Жодним чином.

— Це пояснює, чому він не міг натиснути на неї та покласти край цим замахам на 30 квітня. Неймовірно! Це відкриває шлях до нових логічних висновків.

— Не проти ними поділитися?

— Пізніше. Це може зачекати. А просто зараз я хочу з’ясувати роль цих каменів, — вона згребла їх усі з того кола, яким їх окреслила, і на мить вони, здавалося, затанцювали у неї в руці. Вінта підвелася зі стільця.

— Почекай, а ґудзик? — нагадав я.

— Давай його сюди.

Вона поклала ґудзик до кишені, а решту камінців затиснула в руці.

— А хіба тебе не буде помічено, якщо ти носитимеш цей ґудзик на собі?

— Ні, — відказала вона, — мені це не загрожує.

— Чому?

— На те є причина. Перепрошую, я маю ненадовго залишити тебе: треба знайти контейнер для каменів і послати когось їх викинути.

— А на слугу вони хіба не налаштуються?

— На це потрібен певний час.

— Ага, зрозуміло.

— Випий поки що кави чи з’їж щось.

Вона розвернулася й пішла. Я з’їв шматок сиру. Намагався зрозуміти, чого отримав більше під час нашої з нею розмови — відповідей чи нових запитань. Силувався додати до старого пазла нові фрагменти.

— Батьку?

Шукаючи, хто мене кличе, я обернувся. Нікого не було видно.

— Я тут, унизу.

Світловий диск завбільшки як монета лежав посеред найближчої клумби, порожньої, якщо не рахувати його і нечисленних сухих стебел та листочків. Плямка світла трохи пересунулась, і я зрозумів, що саме бачу.

— Привиде, це ти?

— Угу, — почулася відповідь з-поміж листя. — Я чекав, коли ти залишишся сам. Не впевнений, що ця жінка викликає у мене довіру.

— Чому так?

— Скан у неї не такий, як у решти людей. Не знаю, в чому тут справа. Але я хотів поговорити з тобою не про це.

— А про що?

— Гм... ну... ти казав правду, що не маєш наміру мене вимикати?

— Господи Ісусе! Після всього, що я для тебе зробив... Навчав тебе, стільки з тобою морочився... Перетягнув усі твої кляті деталі до місця, де будеш у безпеці! А ти ще питаєш мене про такі речі!

— Але ж я чув, як Рендом сказав тобі вимкнути мене...

— Але ж ти теж не робиш усе, що тобі кажуть, чи не так? Навіть намагаєшся мене вбити, коли хочу тільки перевірити кілька програм! Мені здається, що я заслужив на шанобливіше ставлення з твого боку.

— Гм... ну... Послухай, я хочу попросити вибачення.

— І є за що. Через тебе я втрапив у страшенне лайно.

— Я шукав тебе кілька днів, але не міг знайти.

— Бо та печера з кристалів — то тобі не жарти.

— У мене обмаль часу... — світлова плямка замерехтіла, поблякла так, що майже зникла, а тоді знову засяяла на повну силу. — Ти можеш мені коротко відповісти?

— Питай.

— Той хлопець, який був з тобою, коли ти йшов до мене... і коли ти зник... ну, той здоровань із рудим волоссям?

— Люк. Що ти хотів спитати про нього?

Світло знову потьмяніло.

— Йому можна довіряти? — голос Привида звучав тихо, ледь чутно.

— Ні! — заволав я. — Це було б дурістю, чорт забирай!

Привид зник, і я не знав, чи почув він мою відповідь.

— Що сталося? — долинув голос Вінти з вікна будинку.

— Дискутую з уявним партнером по грі! — гукнув я у відповідь. Навіть на такій відстані бачив здивування на її обличчі. Вона обвела поглядом патіо і, очевидно, пересвідчившись, що я тут сам, кивнула.

— Ага, — мовила. І додала: — Я зараз спущуся.

— Не поспішай, — відповів їй.

Де мудрість знаходиться, і де місце розуму?[56]Якби ж знати, я б пішов туди і став посеред цього місця. Але оскільки мені це було не відомо, то почувався, наче стою посеред величезної мапи, а навколо мене нечітко окреслені білі плями, позначки на яких складаються тільки з самих невідомих величин... та ще й випадкових. Чудове місце для внутрішнього монологу, коли маєш, що сказати.

Я попрямував назад до будинку — шукати нужник. Не треба було пити стільки кави.

6

А що, можливо...

Я про Джулію.

Сидячи на самоті у своїй кімнаті, я розмірковував. Вінта розбурхала в мені деякі спогади.

...Це було пізніше, коли ми вже не так часто бачилися...

Уперше я зустрів Джулію на лекціях з кібернетики, які тоді відвідував. Ми стали іноді зустрічатися. Спочатку просто за кавою після занять. Потім зустрічі почастішали, і невдовзі наші стосунки переросли у щось серйозніше.

Тепер це згасало, так само, як і починалося, й із кожним разом між зустрічами минало більше часу...

Я відчув її руку на своєму плечі, коли виходив із супермаркету з торбою харчів. Знав, що то вона, і повернувся, але там нікого не було. Хвилиною пізніше вона гукнула мене з протилежного боку паркінгу. Підійшовши, я привітався і запитав, чи вона й досі працює у відділі комп’ютерних програм. Джулія сказала, що ні. Я пригадав, що вона завжди носила на шиї ланцюжок із маленькою срібною пентаграмою. Найімовірніше, прикраса так і висіла у неї під блузкою. Зрозуміло, що тоді я не міг цього бачити. Але промовистість тіла Джулії натякала: вона хоче, щоб я її побачив. Однак я проігнорував ті привабливі сигнали, а Джулія відкинула мою пропозицію пообідати разом та сходити в кіно, хоч я і пропонував зробити це нинішнього вечора, чи в будь-який зручний для неї.

— Чим зараз займаєшся? — поцікавився.

— Мені доводиться багато вчитися.

— Чого саме?

— О! Багато чого. Незабаром здивую тебе.

Я знову не повівся на приманку, хоча майже одночасно з цим до нас підбіг ірландський сетер, завзято демонструючи дружнє ставлення. Джулія поклала руку йому на голову й наказала:

— Сидіти!

І він сів. Пес застиг біля неї нерухомо, мов статуя, і залишився так сидіти після того, як ми пішли. Наскільки мені відомо, собачий скелет і досі сидить там, біля місця повернення магазинних візків, ніби зразок сучасної скульптури.

Тоді це не здалося мені чимось важливим. Але тепер така згадка про це змусила мене замислитися...

Того дня ми з Вінтою вирушили на прогулянку верхи. Відчувши вранці, що моє роздратування посилюється, вона вирішила, що не завадить зробити перерву. Мала слушність. Коли після легкого ланчу Вінта запропонувала прогулянку маєтком, я охоче погодився. Мені було потрібно трохи більше часу, щоби поміркувати перед продовженням нашої партії перехресного допиту. Погода стояла гарна, місцевість була чудова. Ми проїхали алеєю, обсадженою деревами. Вона вела до північних пагорбів, звідки відкривався чудовий краєвид: хвиляста, складчаста місцевість, що простягалась аж до залитого сонцем моря. Небо вкривали звивини та жмутки хмар, тіні птахів... Схоже, Вінта не прямувала до якогось конкретного місця, і це мене цілком влаштовувало. Поки ми їхали, я пригадав, як відвідував колись виноробню у Долині Напа[57], і коли ми наступного разу натягнули повіддя, щоб дати коням змогу відпочити, я запитав її:

— Ви розливаєте вино по пляшках тут, у маєтку? Чи це роблять у місті? Або в Амбері?

— Гадки не маю, — відповіла вона.

— Я гадав, ти виросла тут...

— Ніколи не звертала на це уваги.

Я проковтнув свою репліку про патриціанські дивацтва. Якщо тільки Вінта не жартувала, я не міг собі уявити, як їй удалося залишити це поза зоною своєї обізнаності.

Помітивши вираз мого обличчя, вона відразу ж додала:

— Це робилося по-різному в різні часи. Ось уже кілька років я мешкаю у місті. Тому не знаю, де останнім часом зазвичай розливають вино.

Спритно викрутилась. Мені не було до чого причепитись. Я не мав наміру ставити пастку своїм запитанням, але відчув, що випадково торкнувся чогось важливого. Про це свідчило й те, що Вінта не полишила тему. Продовжувала розповідати, як вони відвантажували великі барила та продавали їх у такому вигляді. Але були й дрібніші покупці, які бажали отримати продукцію в пляшках... Трохи згодом я припинив слухати. З одного боку, все зрозуміло, адже я слухав дочку виноградаря. З іншого боку, я б і сам міг усе це вигадати, не сходячи з місця. Перевірити сказане не мав змоги. У мене складалося враження, що вона намагається щось приховати під зливою слів. Але не міг уторопати, що саме.

— Дякую, — сказав, коли вона зупинилася перевести дух. Вінта дивно на мене поглянула, але натяк зрозуміла й припинила розповідь.

— Ти маєш володіти англійською, — сказав я цією мовою, — якщо все, що розповіла мені, правда.

— Усе, що я тобі казала — правда, — відповіла вона чистісінькою англійською.

— Де ти вивчала англійську?

— У Тіні Земля, де ти навчався в університеті.

— Чи не могла б ти мені розказати, що там робила?

— Виконувала спеціальну місію.

— Для твого батька? Чи для Корони?

— Я б воліла взагалі не відповідати, ніж брехати тобі.

— Ціную це. Одначе мені доведеться поміркувати над почутим самостійно.

Вона стенула плечима.

— Ти казала, що бувала в Берклі? — уточнив я.

Після короткого її вагання почув:

— Так.

— Не пригадую, щоб я тебе там коли-небудь бачив.

Знову цей рух плечима. Мені хотілося схопити її і труснути нею. Натомість сказав:

— Ти знала про Меґ Девлін. Казала, що була у Нью-Йорку...

— Мені здається, ти намагаєшся у черзі питань протиснутися по-перед мене.

— Я не знав, що ми продовжуємо нашу гру. Гадав, просто теревенимо.

— Ну, гаразд, тоді так.

— Скажи мені ще одне, і я, напевно, зможу тобі допомогти.

Вона посміхнулась.

— Не потребую жодної допомоги. Це ти втрапив у халепу.

— Хай там як, але можна мені запитати?

— Гаразд, питай. Після кожного твого запитання я дізнаюся щось цікаве для себе...

— Ти знала про найманців Люка. Теж бувала у Нью-Мексико?

— Так. Я там бувала.

— Спасибі, — подякував я.

— Це все?

— Це все.

— Дійшов якогось висновку?

— Можливо.

— Не хочеш сказати, якого?

Посміхнувшись, я похитав головою.

На цьому й зупинився. Кілька побічних питань із її боку показали мені, що я змусив її замислитися, про що ж міг раптово здогадатися. Добре. Нехай непокоїться й надалі. Я потребував чогось такого на противагу її замовчуванню тих моментів, які найбільше цікавили мене. Це давало мені надію на повноцінний обмін інформацією. Крім того, я дійшов певного висновку щодо неї. Ще не остаточного, але, якщо маю слушність, то рано чи пізно мені знадобиться решта відповідей. Отже, я не просто блефував.

Нас оточував золотистий, помаранчевий, жовто-червоний полудень, наповнений вологим осіннім запахом, який несли зі собою пориви холодного бризу. А небо було блакитне-блакитне, мов ті камінці...

Хвилин через десять я поставив їй нейтральніше запитання:

— Чи могла би ти показати мені, де шлях до Амбера?

— А хіба ти його не знаєш?

Я похитав головою.

— Ніколи раніше не бував у цих краях. Знаю тільки, що тут пролягають сухопутні маршрути до Східної Брами.

— Так, — підтвердила Вінта. — Мені здається, це трохи далі на північ. Їдьмо пошукаємо.

Вона попрямувала назад до дороги, якою їхали раніше, там ми звернули праворуч, що було очевидно. Я не коментував її необізнаність, а від неї очікував, що невдовзі Вінта спробує дізнатися про мої плани, які залишалися для неї загадкою.

Приблизно за три чверті милі ми під’їхали до перехрестя. Там стояв низький кам’яний дороговказ, на якому було позначено відстані: до Амбера; назад до порту Бейль; до гребеня Бейль на сході; а також до місця з назвою Мурн прямо попереду.

— Що це за Мурн? — спитав я.

— Невеличке село. Молочна ферма.

Це неможливо перевірити, не проїхавши шість ліг.

— Ти що, збираєшся повертатися до Амбера верхи? — запитала вона.

— Так.

— А чому б не скористатися Козирем?

— Хочу ближче ознайомитися з цими місцями. Це — мій дім. Мені тут подобається.

— Але ж я казала про небезпеку. Камінці залишили на тобі мітку. Тебе можуть вистежити.

— Це не означає, що мене знайдуть. Я сумніваюся, що той, хто підіслав до мене минулої ночі вбивць, уже знає, що вони мене знайшли, але схибили. Ці пройдисвіти могли б таємно ховатися по засідках, якби я не вирішив вийти повечеряти. Упевнений, що у мене є кілька днів фори, аби позбутися тих міток, про які ти кажеш.

Вінта спішилася та дозволила коневі поскубати траву. Так само вчинив і я. Тобто зістрибнув на землю.

— Можливо, ти маєш слушність. Просто мені не подобається бачити, як ти ризикуєш, — мовила вона. — Коли плануєш вирушати назад?

— Не знаю. Вважаю, що чимдалі чекаю, тим імовірніше той, хто стоїть за подіями минулої ночі, почне нервуватися й відправить свіжі сили.

Вона взяла мене за руку й повернулася так, що раптово опинилася притиснутою до мене. Я був дещо спантеличений цим розвитком подій, але моя вільна рука автоматично перемістилась у позицію, щоб обійняти даму, як зазвичай звикла робити у подібних випадках.

— Сподіваюся, ти не планував поїхати просто зараз? Бо якщо так, я вирушу з тобою...

— Ні, — відверто відповів я. Насправді мав намір поїхати наступного ранку, після спокійного нічного сну.

— Тоді коли? Ми маємо ще багато чого обговорити...

— Вважаю, що ми закінчили нашу гру в питання та відповіді, бо ти навряд чи скажеш мені більше.

— Є ще дещо інше...

— Я знаю.

Незручна ситуація. Так, вона викликала бажання. Але за цих обставин я не хотів кохатися з нею. Частково через відчуття, що вона прагне ще чогось, навіть не знаю чого, а також тому, що був упевнений: Вінта володіє особливою силою, якій я не бажав піддатися під впливом сексу. Як любив казати мій дядько Сухай, висловлюючись мовою чаклунів: «Якщо чогось не розумієш, тримайся від цього подалі». І я мав передчуття, що будь-які стосунки з Вінтою поза приятельських можуть дуже просто перерости у двобій енергій.

Тож я швидко, по-дружньому цьомкнув її та вивільнився з обіймів.

— Мабуть, я поїду завтра, — повідомив.

— Добре. Я і сподівалася, що ти перебудеш тут ніч. Може, навіть не одну. Я захищу тебе.

— Гаразд. Я все ще відчуваю неабияку втому.

— Доведеться тебе добре нагодувати, аби відновити твої сили.

Вона провела мені по щоці кінчиками пальців, і я раптом зрозумів, що звідкись її знаю. Звідки? Я не міг цього пригадати. І це мене також злякало. Навіть дуже.

Тільки-но ми всілися верхи й рушили у бік Лісового будинку, я почав вибудовувати плани, як утекти звідси цієї ж ночі.

Отже, сидячи у своїй кімнаті, сьорбаючи червоне вино зі склянки відсутнього хазяїна та спостерігаючи за мерехтінням свічок, що коливалися від бризу з відчиненого вікна, я чекав, спочатку, щоб у будинку все стихло (незабаром так і сталося), а потім вибирав слушну мить для втечі. Двері були замкнені на засув. Під час вечері я кілька разів поскаржився на сильну втому, а потім рано пішов спати. Я не настільки самовпевнений самець, аби постійно відчувати себе об’єктом пристрасті, але Вінта дала зрозуміти, що може зайти до мене вночі, тому мені потрібен був привід для міцного сну. Найменше я бажав образити її відмовою, бо у мене й без того було багато проблем. Не вистачало ще перетворити мою незрозумілу спільницю на ворога.

Мені хотілося, щоб у мене була гарна книга, але останню таку я залишив у Білла вдома. Втім, якщо б я спробував зараз викликати її сюди, то не впевнений, чи не могла б Вінта це відчути, як колись Фіона дізналась, що я створюю нову карту, і з’явилася гатити у мої двері, аби дізнатися, що в біса коїться.

Але ніхто у мої двері не ломився, і я прислухався до скрипів притихлого будинку та нічних шерехів. Свічки коротшали, а тіні на стіні за ліжком довшали й, мов хвилі темного припливу, поглинали коливання світла. Я перебирав думки та сьорбав вино. Тепер уже скоро...

Що це? Здалося? Чи я справді почув, як хтось десь прошепотів моє ім’я?

— Мерлю...

Ось знову.

І справді, але...

В очах на мить попливло, а потім я збагнув, що це було: дуже слабкий контакт крізь карту.

— Так, — відповів я, відкриваючись і налаштовуючись. — Хто це?

— Мерлю, старий... дай руку, інакше мені кінець...

Люк!

— Тримай, — я простягнув йому руку. Зображення почало яснішати, а потім матеріалізувалося.

Він стояв, спираючись спиною на стіну, важко опустивши плечі та схиливши голову.

— Якщо це якісь хитрощі, Люку, то я до них готовий. Чуєш? — я хутко підскочив до столу, де лежав меч, шарпнув його з піхов і взяв напоготів.

— Та які там хитрощі... Швидше! Витягни мене звідси!

Він підняв ліву руку. Я простягнув свою і вхопився за неї.

Він одразу навалився на мене так, що я похитнувся. На якусь мить мені здалося, що це напад, але Люк висів на мені усією вагою, до того ж я побачив, що він увесь у крові. У правій руці стискав закривавлений меч.

— Сюди. Ходи.

Я спрямував його та, підтримуючи, допоміг пройти кілька кроків, а потім уклав на ліжко. Звільнив меч із його стиснутих пальців і поклав його поряд зі своїм на найближчий стілець.

— Що з тобою трапилося, чорт забирай?

Він закашлявся й слабо похитав головою. Потім зробив кілька глибоких вдихів і запитав:

— Чи то справді був келих з вином на столі, коли ми оминали його?

— Авжеж. Чекай.

Я сходив по вино і, підтримуючи голову, підніс келих йому до губ. Він приклався до нього, і вина у посудині залишилося більше половини. Люк повільно відсьорбував, зупиняючись, аби перевести дух.

— Дякую, — сказав він, осушивши келих, і його голова відразу ж завалилася набік.

Він вимкнувся. Мені довелося намацати пульс. Швидкий і слабкий.

— Чорти б тебе взяли, Люку! — вилаявся. — Ти не міг вибрати гіршого моменту...

Але він не чув ані слова. Просто лежав там і заливав усе кров’ю.

Проказавши ще кілька проклять, я роздягнув його і протер тіло мокрим рушником, аби змити кров і побачити, де рани. З правого боку грудей відкрилася загрозлива рана, можливо, навіть була пробита легеня. Його дихання здавалося неглибоким, але напевне я сказати не міг. Якщо це так, то у мене залишалася надія, що він сповна успадкував регенеративні здібності амберитів. Захистив рану компресом і, аби той не зсунувся, поклав зверху Люкову руку. А тим часом оглядав інші місця. Підозрював, що у нього також зламані кілька ребер. Ліва рука була зламана вище ліктя, тож я зафіксував її шиною за допомогою перекладин від стільця, знайдених у шафі. Також виявив понад дюжину рваних та різаних ран різного ступеня тяжкості на стегнах, правій руці й правому плечі, відтак і на спині. Жодна з них, на щастя, не викликала артеріальної кровотечі. Я промив їх і перев’язав, що зробило його схожим на ілюстрацію до підручника з першої допомоги. Потім знову перевірив рану на грудях і накрив Люка.

Я пригадав деякі цілющі прийоми Лоґрусу, котрі знав теоретично, але ніколи не мав нагоди випробувати на практиці. Люк виглядав безнадійно, тож вирішив, що варто спробувати ними скористатися. Я спробував, і за деякий час мені здалося, що до його обличчя повернувся природний колір. На ковдру, якою він був укритий, накинув ще свій плащ. Знову намацав пульс: він нібито посильнішав. Я ще раз чортихнувся, просто щоб не втратити навичку, прибрав зі стільця наші мечі й усівся на нього.

Трохи згодом мені пригадалася моя розмова з Колесом-Привидом, і я занепокоївся. Невже Люк намагався домовитись із моїм створінням? Він казав мені, що йому потрібна сила Привида — для того, щоб розробляти плани проти Амбєра. А Привид спитав мене сьогодні вранці, чи варто довіряти Люкові, але ж я категорично відповів: «Ні!»

Чи не наслідки перемовин Привида з Люком наразі бачив перед собою?

Я перетасував свої карти і витягнув одну, з яскравою сферою Колеса-Привида. Сконцентрувався на ній, налаштувавши розум на контакт і намагаючись дістатися до Привида й викликати його.

Упродовж кількох хвилин таких зусиль я двічі відчував щось на кшталт реакції. Але відчуття було таке, ніби нас розділяла скляна стіна. Може, він був зайнятий? Чи просто не хотів говорити зі мною?

Я відклав карти. Однак вони змінили напрямок моїх думок.

Зібравши закривавлений одяг Люка, я швиденько обшукав його. Переглянув колоду Козирів, яку дістав з бокової кишені. Там побачив карти, намальовані олівцями. Виконані вони були в тому ж стилі, що й ті, які я охрестив Козирями Долі. Додав до колоди карту зі своїм зображенням, що була затиснута в руці Люка, коли я його козирнув.

А колода ця виявилася дуже цікавою. Там були карта Джасри і карта Віктора Мелмана. Також — карта Джулії та незавершена карта Блейза. Одна карта зображала кришталеву печеру, а інша — старе помешкання Люка. Зустрілися також дублікати карт із власне Козирів Долі. На одній був палац, якого я не міг упізнати, на іншій — один з моїх старих приятелів, а також блондин у зелено-чорному вбранні зі зморшкуватим обличчям, а ще стрункий рудоволосий чоловік у брунатно-чорному одязі й жінка, так на нього схожа, що вони здавалися родичами.

Дивно, але ці дві останні карти були виконані в іншій манері, навіть, найімовірніше, іншою рукою. Поміж усіх я не знав лише блондина, але, враховуючи його кольори, підозрював, що це міг бути старий приятель Люка, найманець Далт. Були також три окремі спроби створити щось схоже на Колесо-Привид. Жодна з них, я б сказав, не виявилася цілковито вдалою.

Я почув, як Люк щось пробурмотів. Його очі були розплющені, і він пронизливо дивився на мене.

— Заспокойся, — сказав йому. — Ти у безпеці.

Він кивнув й заплющив очі. За кілька хвилин знову розплющив їх.

— Гей! Мої карти, — кволо промовив.

— Гарна робота, — я усміхнувся. — Хто їх зробив?

— Я, — відповів Люк. — Хто ж іще?

— Де ти навчився?

— У батька. Він був справжнім майстром щодо цього.

— Якщо ти здатен це робити, то мав пройти Лабіринт.

Він кивнув.

— Де?

Якусь мить Люк уважно дивився на мене, потім ледь знизав плечима і здригнувся від болю.

— Tip-на Ног’т.

— Це твій батько взяв тебе туди й провів крізь нього?

Знову кивок.

Чому б не дотиснути, поки мені фортунить? Я витягнув карту.

— Це Далт, — сказав я. — Здається, ви разом із ним були бойскаутами?

Він не відповів. Глянувши на нього, я побачив зіщулені очі й насуплені брови.

— Ніколи не зустрічався з ним, — додав я, — але впізнаю кольори, а також знаю, що він із твоїх країв, поблизу Кашфи.

Люк, посміхнувшись, зауважив:

— У коледжі ти теж завжди виконував домашні завдання.

— І зазвичай вчасно, — додав я. — Але за тобою не встигаю. Не можу знайти Козир для Вежі Чотирьох Світів. А ось хтось, кого я не знаю.

Я підняв Карту тендітної леді та помахав перед ним.

Він посміхнувся.

— Знову я втрачаю сили та дихалку, — пробурмотів Люк. — Ти був у фортеці?

— Авжеж.

— Недавно?

Я кивнув.

— Ось що я тобі оповім... — нарешті продовжив Люк. — Розкажи мені, що ти побачив у фортеці і як дізнався про деякі мої таємниці, а я поясню тобі, хто вона така.

Я швидко прикинув, що можна йому розповісти усе так, аби він не дізнався чогось, чого він і сам досі не знав.

Тому я запропонував:

— Давай у зворотному порядку.

— Гаразд, — погодився він. — Леді — це Санд.

Я так пильно витріщився на карту, що відчув початок контакту. Приглушив його.

— Давно зникла, — додав Люк.

Я витягнув карту з зображенням схожого на неї чоловіка.

— Тоді це, мабуть, Делвін?

— Точно.

— Ці дві карти робив не ти. Вони намальовані не в твоєму стилі, й, очевидно, спочатку ти взагалі не міг знати, як вони виглядають.

— Ти спостережливий. Їх намалював мій батько ще за важких часів. Хоча йому ці карти теж не допомогли б.

— Теж?

— Вони не дуже бажали посприяти мені, попри своє невдоволення цими місцями. Вважай, що карти вийшли з гри.

— Цими місцями? — перервав я його. — Як гадаєш, де ти перебуваєш, Люку?

Його очі розширилися. Він окинув кімнату поглядом.

— У таборі ворога, — відповів. — Я не мав вибору. Це ж твоя кімната в Амбері, так?

— Не так, — відповів я.

— Не дражни мене, Мерлю. Ти схопив мене. Я — твій в’язень. То де я?

— Ти знаєш, хто така Вінта Бейль?

— Ні.

— Вона була коханкою Каїна. Це — її родинний сільський маєток. Вона десь неподалік, у вітальні. Може, навіть стоїть за дверима. Мені здається, вона запала на мене.

— Овва! А вона крута дамочка?

— Надто.

— А що це ти виробляєш, гостюючи у неї відразу ж після похорону? Виглядає таке не вельми пристойно.

— Ха! Якби не ти, не було би взагалі ніякого похорону.

— От тільки не треба мені цього лайна і благородного обурення, Мерлю. Якщо б він убив твого батька, Корвіна, невже б ти не жадав помститися?

— Це нечесно. Мій батько не робив усього того, що накоїв Бранд.

— Може, так, а може, й ні. Але якщо б і робив... Навіть тоді. Невже би ти не намагався дістати Каїна?

Я відвернувся.

— Дідько його знає, — сказав йому нарешті. — Це надто туманне припущення.

— Ти би зробив це. Я тебе знаю, Мерлю. Я впевнений, що зробив би.

Я зітхнув.

— Можливо, — погодився. — Можливо, я б таке й утнув. Але на цьому зупинився б. Я б не став ганятися за рештою. Не хочу ранити твоїх почуттів ще більше, але твій старий був психом. Маєш це знати. А ти не псих. Я знаю тебе не гірше, ніж ти мене. І свого часу думав над цим. Розумієш, Амбер визнає особисту вендету. Твій випадок підпадає під помсту одній особі. І смерть сталася навіть не в Амбері. Тож, якщо Рендом справді шукав би для тебе виправдання...

— З якого це дива він би так чинив?

— Бо я поручився б за твою чесність у іншому.

— Облиш, Мерлю...

— Ти маєш класичний випадок захисту в справі про вендету: син мстить за смерть батька.

— Не знаю... Агов, ти намагаєшся зіскочити з пояснень, які мені обіцяв.

— Ні, але...

— Отже, ти був у Вежі Чотирьох Світів. Що ти там винюхав, і як тобі це вдалося?

— Гаразд. Однак поміркуй над тим, що я тобі сказав, — порадив я.

Вираз його обличчя залишився незмінним.

Тоді я почав:

— Жив собі відлюдник на ім’я Дейв...

Люк заснув, перш ніж я дістався кінця. Лише стишивши голос, я залишився сидіти. Через деякий час підвівся, знайшов пляшку вина і налив трохи у келих, бо Люк його майже спустошив. Я взяв його із собою до вікна і став дивитися на внутрішній дворик, де вітер шелестів листям. Розмірковував над тим, що сказав Люку. Я не показав йому всієї картини, частково тому, що не мав часу на ретельний аналіз, а частково тому, що він не зацікавився. Але навіть якщо Рендом офіційно дозволить йому зірватися з гачка у справі смерті Каїна, то Джуліан або Джерард, імовірно, полюватимуть на нього, аби вбити за тими ж законами вендети, про які я казав. Я справді не знав, як учинити. Моїм обов’язком було повідомити про нього Рендому, але хай мене чорти вхоплять, якщо зроблю це зараз. Мені ще треба дуже багато чого вивідати у нього, а якщо він стане в’язнем в Амбері, дістатися до нього буде набагато складніше. І навіщо взагалі він у лиху годину народився Брандовим сином?

Я повернувся до стільця біля ліжка, де залишив нашу зброю та Люкові карти. Переніс ці речі до іншого кутка, де й улаштувався у зручному кріслі, в якому сидів раніше. Я знову придивився до Козирів. Дивовижно. У мене в руках — букет історичних фактів...

Коли Оберонова жінка Рілга рано постаріла й усамітнилася за містом, він одружився знову, викликавши певне незадоволення своїх дітей — Каїна, Джуліана та Джерарда. Але, аби заплутати поборників чистої генеалогії та родинних законів, улаштував це в такому місці, де час плине значно швидше, ніж у Амбері. Тож можна навести багато цікавих аргументів як за, так і проти того, чи доречно називати його шлюб із Харлою двожонством. Не мені про таке судити. Цю історію я почув від Флори багато років тому. З її розповіді випливало, що вона не дуже приятелювала з дітьми від цього союзу — Девліном і Санд. Тобто Флора схильна вважати це двожонством. Досі мені не траплялося бачити портретів ані Девліна, ні Санд. Жодного з них не було на стінах Палацу. І в розмовах про них майже не згадували. Але ж вони жили в Амбері, хоч і впродовж порівняно короткого часу, поки королевою там була Харла. Коли вона померла, політика, яку провадив Оберон щодо батьківщини їхньої матері, де вони часто гостювали, почала їх засмучувати, отже, трохи згодом вони залишили Амбер, присягнувши ніколи не мати з ним нічого спільного. Врешті-решт, саме таку версію я чув. Цілком можливо, тут відіграли свою роль якісь родинні сварки. Хтозна.

Але ось переді мною були два загублені члени королівської родини, і, очевидно, Люк зблизився з ними, сподіваючись роз’ятрити їхні старі образи та отримати союзників. Він припускав, що це може не спрацювати. Бо два сторіччя — надто довгий термін, аби образи зберігалися й не зблякли. Якщо я правильно зрозумів, саме стільки часу минуло з моменту їхнього від’їзду. У мене навіть промайнула думка, чи не спробувати мені вийти з ними на зв’язок і привітатись. Якщо вони не побажали допомогти Люку, то, найімовірніше, не захочуть допомагати й іншій стороні, про яку тепер довідалися. Мені здавалося цілком пристойним засвідчити їм свою повагу, відрекомендувавшись членом родини, який ніколи раніше з ними не зустрічався. Тож вирішив, що колись зроблю це, але зараз для такого навряд чи слушний момент. Я додав їхні Козирі до власної колоди, сподіваючись використати їх із добрими намірами.

Наступним ішов Далт, заклятий ворог Амбера, наскільки я знав. Я знову придивився до його Козиря й завагався: якщо він справді такий вірний друг Люка, можливо, мені треба повідомити йому про те, що сталося. Можливо, він навіть щось знає про обставини тих подій і згадає щось корисне, яке стане мені у пригоді. Фактично, чим більше я про це розмірковував, пригадуючи його недавню присутність у Вежі Чотирьох Світів, тим більшою ставала спокуса спробувати дістатися до нього. Здавалося, що я навіть зможу з’ясувати, що ж наразі діється у тій фортеці.

Від нерішучості я гриз пальці. Спробувати чи ні? Не бачив жодної небезпеки у такій спробі. Я нічого не збирався розголошувати. І все ж мене не полишали певні побоювання.

Якого біса, вирішив нарешті. Хто не ризикує...

— Алло, алло! — Карта раптом стала прохолодною.

Почулося перелякане:

— Агов!

Зображення ожило, почало рухатися.

— Хто ти? — запитав чоловік, наполовину витягнувши меча і тримаючи правицю на руків’ї.

— Моє ім’я Мерлін, — сказав йому, — і ми з тобою маємо спільного знайомого на ім’я Рінальдо. Я хотів повідомити, що він важко поранений.

Ми все ще перебували між двома реальностями, але бачили один одного матеріальними й абсолютно чітко.

Він був кремезнішим, аніж здався мені на зображенні. Стояв посеред кімнати зі стінами, складеними з каміння, а у вікні ліворуч ясніло блакитне небо та білів куточок хмаринки. Його зелені очі, широко розплющені спочатку, тепер були примружені, а підборіддя здавалося люто випнутим.

— Де він? — запитав Далт.

— Тут, зі мною, — відповів я.

— Оце пощастило! — заревів Далт. Меч опинився у нього в руці, й він кинувся вперед.

Я миттєво відкинув карту геть, але це не перервало контакт. Довелося викликати Лоґрус. Він упав між нами, наче лезо гільйотини, і я відсахнувся назад так, ніби наштовхнувся на оголений дріт під напругою. Єдине, що мене втішало, це те, що Далт, безсумнівно, відчув те ж саме.

— Мерлю, що відбувається? — обізвався хрипло Люк. — Я бачив Далта...

— Еге ж. Я щойно викликав його.

Він трохи підняв голову.

— Навіщо?!

— Розповісти йому про тебе. Він же твій друг, чи не так?

— Ну ти й мудило! — вигукнув Люк. — Це ж саме він так мене змолотив.

Тут на нього напав кашель, і я кинувся до нього.

— Дай мені води, — попросив Люк.

— Іду.

Я пішов до ванної та приніс йому склянку. Підтримував його, поки він сьорбав.

— Мені слід було тебе попередити, — сказав Люк нарешті. — Але ж я і гадки не мав, що ти встрянеш у гру таким чином, навіть не знаючи, що відбувається...

Він знову закашлявся та випив іще води.

— Важко збагнути, про що варто тобі говорити, а про що ні, — продовжив він згодом.

— Чому б не розповісти всього? — запропонував я.

Він злегка похитав головою.

— Не можу. Тебе можуть убити. А ще ймовірніше — нас обох.

— Судячи з того, як розгортаються події, схоже, це може статися незалежно від того, розкажеш ти мені щось чи ні.

Він ледь посміхнувся та зробив іще ковток.

— Це протистояння — особиста справа, — сказав, помовчавши, — і я не хочу нікого сюди вплутувати.

— Наскільки розумію, твої постійні спроби вбити мене щовесни впродовж певного часу — це було теж щось на кшталт особистої справи, — зауважив я. — Але ж я тоді відчував себе певною мірою вплутаним.

— Гаразд, гаразд, — простогнав Люк, опускаючись у ліжку та підіймаючи правицю. — Я вже казав тобі, що припинив це багато років тому.

— Але замахи тривали.

— Не я їх робив.

Ну що ж. Я наважився. Треба спробувати.

— То була Джасра, чи не так?

— Що знаєш про неї?

— Мені відомо, що вона твоя мати, і я здогадуюся, що це також її війна.

Він кивнув.

— Тобто, ти знаєш... Тоді гаразд. Це все спрощує, — Люк замовк, аби відновити дихання. — Це вона задумала ті замахи на тридцяте квітня. Коли я тебе узнав ближче й відмовився, Джасра просто осатаніла.

— Тобто вона продовжувала це самотужки?

Він кивнув.

— Джасра хотіла, щоб ти дістав Каїна, — сказав я.

— Я так і зробив.

— Але інші? Б’юсь об заклад, що вона тисне на тебе, аби прибрати і їх. Але ти не впевнений, що вони того заслуговують.

Мовчання.

— Адже так?

Люк відвів погляд, і я почув, як він скрипнув зубами.

— Ти вже не на гачку, — сказав Люк нарешті. — Я не маю наміру шкодити тобі. А також не дозволю це зробити їй.

— А як щодо Блейза, і Рендома, і Фіони, і Флори, і Джерарда, і...

Він засміявся, і це вартувало йому болісної гримаси та змусило вхопитися за груди.

— Їм нема чого боятися з нашого боку, — сказав Люк, — принаймні зараз...

— Що маєш на увазі?

— Подумай, — пояснив Люк, — я міг козирнутися до мого старого помешкання, налякавши до смерті нових орендарів, і викликати «швидку». Зараз я вже був би в реанімації.

— Чому ж так не вчинив?

— Мені доводилось отримувати й гірші поранення, але вдавалося виборсуватись. А тут я тому, що мені потрібна твоя допомога.

— Он як! І в чому?

Він поглянув на мене, потім знову відвів очі.

— Вона у великій халепі, і ми маємо її врятувати.

— Хто? — спитав я, наперед знаючи відповідь.

— Моя мати, — відказав Люк.

Мені захотілося розреготатись, але я не зміг, побачивши вираз його обличчя. Треба бути справжнім відчайдухом, аби просити мене допомогти врятувати жінку, яка намагалась убити мене, і не один, а багато разів, і чия головна мета життя полягає у знищенні моїх родичів. Чи це справді відчайдушність, чи...

— Мені більше нема до кого звернутися, — зізнався він.

— Люку, якщо тобі вдасться убовкати мене на це, ти заслужиш нагороду «Продавець року», — зауважив я. — Але готовий тебе вислухати.

— У мене знову пересохло в горлі, — поскаржився він.

Я пішов наповнити склянку. Коли приніс її, почув із холу якийсь шум. Я прислухався, поки допомагав Люкові зробити кілька ковтків.

Закінчивши, він кивнув, але мені вже чулися ще якісь звуки. Я приклав палець до губ і вказав на двері. Я поставив склянку, підвівся і перетнув кімнату, прихопивши свій меч.

Проте не встиг дістатися дверей, як почув обережний стук.

— Так? — промовив я, наближаючись до них.

— Це я, — почув голос Вінти. — Я знаю, що Люк там, і хочу його бачити.

— Тобто, ти хочеш його прикінчити? — поцікавився у неї.

— Я вже казала тобі раніше, що не маю таких намірів.

— Виходить, ти не людина, — зробив я висновок.

— Я ніколи й не стверджувала цього.

— Значить, ти не Вінта Бейль, — зауважив я.

Повисло тривале мовчання, а потім:

— Припустимо, що ні.

— Тоді скажи, хто ти.

— Не можу.

— То хоча б дай чесну відповідь, — наказав я, намагаючись зібрати докупи всі свої попередні здогадки, — ким ти була раніше.

— Я не розумію, про що йдеться...

— Чудово розумієш. Вибери когось одного. Будь-кого. Мені однаково.

Знову мовчання, а потім вона сказала:

— Я витягла тебе з вогню, але не змогла впоратися з конем... загинула в озері. Ти загорнув мене у свій плащ...

Це була не та відповідь, на яку я сподівався. Але досить гарна.

Вістрям меча я підняв клямку. Вона штовхнула двері й подивилася на меч у мене в руці.

— Вельми драматично, — зауважила.

— Ти мене переконала, — парирував я, — розповідями про те, які небезпеки оточують мене з усіх боків.

— Здається, цього було недостатньо, — посміхнулася вона.

— Що маєш на увазі? — запитав її.

— Я не чула, щоб ти питав Люка про блакитні камінці й про те, чи не з їхньою допомогою він тебе відшукує.

— Тобто, ти підслуховувала.

— Звичка завдовжки як життя. Ще з часів Землі.

Я повернувся до Люка й відрекомендував її:

— Люку, це Вінта Бейль... у деякому сенсі...

Люк підняв правицю, не відводячи погляду від її обличчя.

— Я хотів би дізнатись одну річ, — почав він.

— Закладаюся, що хотів би, — відреагувала вона. — Я тебе збираюся вбити чи ні? Гадай і далі. Я ще не вирішила. Пам’ятаєш, яку тебе закінчився бензин на північ від Сан-Луїс-Обіспо[58], і ти виявив, що пропав твій гаманець? Тобі довелося позичити гроші у подружки, аби повернутися додому. А вона потім змушена була двічі нагадувати тобі, щоб ти їх нарешті повернув.

— Звідки ти це знаєш? — прошипів Люк.

— Якось ти встряв у бійку з трьома байкерами, — вела вона далі. — Тоді ледве не втратив око, коли один із них обвив твою голову ланцюгом. Я бачу, ти геть зцілився. Шраму не видно...

— Але ж я переміг, — докинув Люк.

— Так, небагато знайдеться людей, спроможних підхопити «Харлей» і жбурнути його, як це зробив ти.

— Я мушу знати, звідки ти про це довідалася.

— Можливо, я розповім тобі. Колись, — сказала вона. — Я згадала про ці події лише для того, аби змусити тебе бути відвертим. Зараз маю намір поставити тобі кілька запитань, і твоє життя залежатиме від того, наскільки чесними будуть відповіді. Зрозумів?

— Вінто, — втрутився, не витримавши, я, — ти казала, що не збираєшся вбивати Люка.

— Це не в топі моїх невідкладних справ, — відрізала вона. — Але якщо він якось до них причетний, то потрапить туди.

Люк позіхнув і пробурмотів:

— Я розкажу тобі про блакитні камені. Наразі я не посилав жодного переслідувача, який би полював на Мерліна з цими блакитними камінцями.

— А Джасра могла запустити когось у такий спосіб по сліду?

— Цілком можливо. Не знаю.

— А що ти скажеш про тих, хто напав на нього минулої ночі в Амбері?

— Уперше чую, — сказав він і заплющив очі.

— Подивися сюди, — наказала вона, витягуючи з кишені блакитний ґудзик.

Люк розплющив очі й покосився на нього.

— Упізнаєш?

— Ні, — відповів, знову стуляючи повіки.

— І ти не плануєш жодного лиха для Мерліна?

— Це правда, — відповів Люк, і його голос зовсім потихшав.

Вона знову відкрила рота, але я сказав:

— Дай йому поспати. Він нікуди не дінеться.

Вінта нагородила мене злим поглядом, потім кивнула і мовила:

— Твоя правда.

— Отже, що збираєшся робити тепер? Убити його, поки він у відключці?

— Ні, — запевнила вона. — Він не бреше.

— Невже це щось змінює?

— Так, — констатувала Вінта. — На деякий час.

7

Я справді непогано виспався вночі, попри все, навіть попри віддалені собачі бої, що, відповідно, супроводжувалися виттям. Вінта не виявляла бажання продовжити нашу сесію запитань та відповідей, а я не хотів, щоб вона знову напосіла на Люка. Я вмовив її залишити нас і піти відпочити, а сам влаштувався на ніч у зручному кріслі, поклавши ноги на інше. Сподівався наодинці з Люком повернутися до нашої розмови. Пам’ятаю, як перш ніж заснути, я тихенько розсміявся, намагаючись зрозуміти, кому з них не довіряю менше.

Я прокинувся з першими променями сонця й першою хвилею пташиних суперечок. Кілька разів гарненько потягнувся й попростував до ванної кімнати. Не встиг я завершити вранішнє омивання, як почув, що Люк закашлявся й прошепотів моє ім’я.

— Якщо ти тільки не стікаєш кров’ю, зачекай хвилинку, — відгукнувся, витираючись рушником. — Принести тобі води? — запитав я.

— Так. Принеси трохи.

Перекинувши рушник через плече, я приніс йому попити.

— Вона все ще десь поблизу? — запитав Люк.

— Нема.

— Дай мені склянку і подивись у холі, будь ласка. Я впораюся.

Кивнувши, я віддав йому склянку з водою. Намагаючись не шуміти, повільно відчинив двері. Тоді вийшов до холу, перетнув його й зазирнув за ріг. Ніде нікого.

— Усе чисто, — прошепотів я, повернувшись до кімнати.

Люк зник. За мить я почув, що він вовтузиться у ванній кімнаті.

— Якого біса?! Я б тобі допоміг, — дорікнув йому.

— Я здатний відлити без сторонньої допомоги, — відповів той, заходячи до кімнати невпевненими кроками та притримуючись здоровою рукою за стіну. — Хотів подивитися, на що у мене стане сил, — додав він, опускаючись на край ліжка. Провів рукою собі по ребрах. — От лайно! Як же болить!

— Чекай, я допоможу тобі лягти.

— Дякую. Слухай, не кажи їй, що я можу трохи рухатися.

— Домовилися, — погодився з ним. — Заспокойся, полеж тихо.

Він покрутив головою і заперечив:

— Мушу багато чого тобі сказати, доки Вінта тут знову не намалювалась. А вона ось-ось з’явиться, можеш мені повірити.

— Ти в цьому впевнений?

— Так. Вона не людина і налаштована на обох нас більше за будь-який блакитний камінь. Із твоєю магією я незнайомий, але маю власну і знаю, що вона каже мені. До речі, я почав придивлятися до неї саме тому, що ти запитав, хто така ця Вінта. До речі, а сам ти вже її розкусив?

— Ні, не до кінця.

— Хочу сказати, що вона може міняти тіла, наче сукні. А ще мандрувати Тінями.

— Тобі про щось кажуть імена Меґ Девлін чи Джордж Генсен? — запитав я.

— Ні. А мусять?

— Не думаю. Але вона була ними обома, впевнений.

Я не згадав про Дена Мартінеса, не тому, що у них із Люком трапилася перестрілка і ця згадка могла б іще збільшити його до неї недовіру, а тому, що не хотів, аби він знав, що я в курсі його партизанських оборудок у Нью-Мексико. А він склав би два та два докупи.

— Вона була і Ґейл Лампрон теж.

— Ота твоя стара подружка, ще у студентські роки?

— Так. Щойно я її побачив, одразу помітив щось знайоме. Але здогадався лише пізніше. У неї всі особисті манери Ґейл — як Вінта повертає голову, які жести робить, як дивиться під час розмови. А потім Вінта згадала про дві події, свідками яких, окрім мене, могла бути тільки Ґейл.

— Тоді, схоже, вона хотіла, щоб ти здогадався.

— Я теж так думаю, — погодився він.

— То чому б їй просто не сказати про це?

— Гадаю, вона не може. Має на собі щось таке, може, закляття... але мені важко визначити, що саме, бо вона не є людиною.

— З цим більш-менш зрозуміло, — зауважив я. — А тепер скажи мені...

— Давай іншим разом, — запропонував Люк. — Мені треба вибиратися звідси.

— Я розумію твоє бажання забратись якомога далі від неї... — почав я.

Він похитав головою і сказав:

— Не в тому річ. Я маю вдарити по Вежі Чотирьох Світів.

— Ти тепер у такому стані...

— Ось про це я й кажу. Мені треба вибратися звідси, щоб поліпшити свій стан. Гадаю, старий Шару Гаррул вирвався на волю. Тільки так я можу пояснити те, що сталося.

— А що сталося?

— Я отримав сигнал тривоги від матері. Вона повернулася до Вежі Чотирьох Світів після того, як я висмикнув її з твоїх рук.

— Чому?

— Що — «чому»?

— Чому вона попрямувала до Вежі?

— Бо ця Вежа — місце сили. Оскільки там перетинаються чотири світи, то вивільняється величезна незв’язана сила, якою може скористатися адепт...

— Там справді перетинаються чотири світи? Тобто, залежно від того, який обереш напрямок, ти можеш опинитися в різних Тінях?

Він якусь мить уважно дивився на мене, не відповідаючи.

— Так, — сказав нарешті, — але я нізащо не розповім тобі в усіх подробицях, як це працює.

— А якщо ти скажеш мені надто мало, я нічого не зрозумію. Отже, Джасра вирушила до Вежі, щоб отримати більшу силу, а натомість потрапила в халепу. Вона покликала на допомогу тебе. До речі, навіщо їй знадобилася ця сила?

— М... м... Ну, добре. У мене виникли проблеми з Колесом-Привидом. Мені здавалося, що я майже вмовив його перейти на наш бік, але, на її погляд, я просувався уперед надто повільно. Тому вона, схоже, вирішила накласти на нього потужне закляття та...

— Зачекай. Ти розмовляв із Привидом? А як з ним зв’язався? Ті Козирі, що ти намалював, для цього не годяться.

— Знаю. Я дійшов до нього.

— Як тобі це вдалося?

— Пройшов із аквалангом. Начепив костюм для підводного плавання і балони з киснем.

— Ну, ти й сучий син! Несподіване рішення!

— Мене ж не просто так призначили провідним комівояжером у «Ґранд Д». Я майже переконав його, до речі. Але вона дізналася, де я тебе заховав, і вирішила спробувати форсувати події, узявши тебе під контроль, а тоді скористатися тобою для укладання угоди, стверджуючи, що ти нібито на нашому боці. Я вважав, що Джасра вирушить до Кашфи, але вона попрямувала до Вежі. Як я вже сказав, для того, щоб накласти на Привида потужне закляття. Гадаю, якісь її дії випадково звільнили Шару, він знову захопив Вежу та ув’язнив її. У будь-якому разі я отримав від неї те розпачливе повідомлення, тому...

— А як довго був там ув’язнений цей старий чаклун? — запитав я.

Люк хотів знизати плечима, але вчасно передумав.

— Чорт забирай, звідки мені знати? Зрештою, яка різниця? Він був вішаком для плащів ще тоді, коли я був дитиною.

— Вішаком?

— Еге ж. Він зазнав поразки у чаклунському двобої. Не знаю, чи це вона його перемогла, чи тато. Хто б це не був, але переможець заскочив цього посеред його спроби накласти закляття, з розпростертими руками й таке інше. У такій позі він і закам’янів чи, радше, задерев’янів. Згодом його пересунули до вестибюля, поставили біля вхідних дверей. Усі кидали на нього свої плащі й капелюхи. Слуги час від часу змахували з нього порох. Коли я був малий, то одного разу навіть вирізав на його нозі своє ім’я, мов на дерев’яному стовпі. Завжди ставився до нього, як до меблів. Але згодом я почув, що його свого часу вважали майстерним чаклуном.

— А цей тип колись чіпляв на себе синю маску під час роботи?

— Мене можеш навіть не питати. Я нічого не знаю про його методи. До того ж, не варто заглиблюватись у теоретичні питання, а то вона буде тут перш ніж ми закінчимо. І взагалі, може, нам краще забратися звідси просто зараз, а решту я розповім тобі згодом.

— У жодному разі! — заперечив я. — Ти, як сам сказав минулого вечора, мій в’язень. Я був би повним ідіотом, якщо б дозволив тобі піти звідси, не дізнавшись до біса більше, ніж знаю наразі. Ти є загрозою для Амбера. Та клята бомба, яку ти швиргонув на нас під час похорону, була цілком реальною. Гадаєш, я дам тобі змогу завдати нам нового удару?

Він посміхнувся, але посмішка швидко залишила його обличчя.

— І чому ти народився сином Корвіна? — мовив Люк. Подумавши, він запитав: — Якщо я дам слово честі, цього тобі вистачить?

— Не знаю. Якщо мої дізнаються, що ти був у мене в руках і я тебе відпустив, то не обберуся клопоту. І на яких умовах ти пропонуєш дати слово? Чи присягнеш відмовитися від своєї війни проти Амбера?

Він закусив губу.

— Я просто не можу цього зробити, Мерлю.

— Ти не все мені кажеш, чи не так?

Люк кивнув. А тоді раптом знову усміхнувся.

— Але зроблю тобі пропозицію, від якої ти не зможеш відмовитися.

— Люку, навіть не намагайся випробовувати на мені свої комівояжерські штучки.

— Дай мені лише хвилинку, добре? І ти зрозумієш, чому не можеш відкинути мою пропозицію.

— На це я не клюну, Люку...

— Лише одну хвилину. Шістдесят секунд. А коли закінчу говорити, можеш відмовитися.

— Добре. Я слухаю.

— Так ось. Я маю певну інформацію, життєво важливу для безпеки Амбера, і певен, що ніхто тут про неї й не здогадується. Допоможи мені, — і вона твоя.

— Чого б це ти раптом захотів ділитися з нами такою інформацією? Це ж наче на шкоду твоїм власним позиціям...

— Я не хочу, і це справді мені на шкоду. Але то все, що я маю, аби укласти з тобою угоду. Допоможи мені злиняти звідси до місця, яке я обрав, бо там час плине настільки швидко, що за місцевим часом Вежі я оклигаю за якусь добу.

— І за амберським часом — теж, наскільки розумію.

— Точно. Ну, тоді... Ой... от лайно...

Він упав на ліжко, вчепившись у груди здорового рукою, й застогнав.

— Люку!

Підвівши голову, він підморгнув мені, скосив очі на двері й застогнав іще голосніше.

За мить у двері постукали.

— Заходь, — сказав я.

Вінта ступила до кімнати й обвела поглядом нас обох. Якусь мить, здалося мені, вона дивилася на Люка зі справжньою турботою. Потім підійшла до ліжка та поклала руки йому на плечі. Так простояла близько пів хвилини, а тоді виголосила:

— Ти житимеш.

— Наразі, — відповів Люк. — Навіть не знаю, добре це чи погано. — Раптом обійняв її здорового рукою, притягнув до себе й поцілував. — Привіт, Ґейл, — сказав. — Давно не бачилися.

Вона забрала руки не так швидко, як могла б.

— Тобі, здається, вже краще, — зауважила, — і, бачу, Мерль про тебе добре турбувався. — Легка посмішка ковзнула по її губах, а тоді вона мовила: — Й справді, давно, сліпий і глухий спортсмене... Ти все ще любиш окату яєчню?

— Еге ж, — підтвердив Люк. — Але не з шістьох яєць. Мабуть, сьогодні вистачить двох. Кепсько почуваюся.

— Гаразд, — сказала вона. — Ходімо, Мерлю, мені потрібні твої поради.

Люк виразно подивився на мене, без сумніву, побоюючись, що вона захоче погомоніти зі мною наодинці саме про нього. Я сумнівався, чи варто залишати його без нагляду, навіть попри те, що всі його Козирі були у мене в кишені. Не знав точно, на що він спроможний, а його наміри для мене й узагалі були загадкою. Тому не пішов за нею.

— Може, комусь варто залишитися біля пораненого, — зауважив я.

— Нічого з ним не станеться, — сказала вона. — Тимчасом мені потрібна твоя допомога, якщо не хочу лякати слуг.

З іншого боку, може, вона хоче повідомити мені щось важливе...

Я знайшов сорочку і натягнув її, пригладив рукою волосся.

— Добре, ходімо, — сказав. — Ми ненадовго, Люку.

— Агов! — озвався він. — Подивися там, чи не знайдеться для мене ціпок абощо... чи, може, виріж мені якусь тростину...

— Ти не надто квапиш події? — застерегла Вінта.

— Ніколи не можна знати напевне, — відказав Люк.

Отже, прихопивши свій меч, я пішов за Вінтою. Коли ми спускалися сходами, мені спало на думку, що будь-хто з нас, залишившись удвох з одним із нашої трійці, зможе сказати щось про відсутнього.

Щойно ми відійшли настільки, що Люк не міг нас почути, Вінта зауважила:

— Він ризикував, звернувшись до тебе.

— Так.

— Тобто, справи у нього були кепські, якщо тільки від тебе він міг чекати допомоги.

— Погоджуюся.

— Але, гадаю, йому потрібно ще щось, окрім місця, де він може переховатися.

— Можливо.

— Якого чорта — «можливо»?! Він уже мав попросити тебе про щось.

— Може, й так.

— То попросив чи ні?

— Вінто, очевидно, ти уже розповіла мені все, чим мала намір зі мною поділитись. Я зробив так само. Ми квити. Я не мушу тобі нічого пояснювати. Якщо захочу повірити Люкові, то так і зроблю. Але я ще нічого не вирішив.

— Отже, він уже торував дорогу до тебе. Можливо, я б допомогла тобі вирішити, якби ти розповів мені, про що йдеться.

— Ні, дякую. Ти нічим не краща за нього.

— Дбаю про твою безпеку. Не розкидайся союзниками.

— Я й не розкидаюся, — відказав я. — Але якби ти забажала помислити над цим, то зрозуміла б, що я знаю Люка значно краще, ніж тебе. Мені відомо, де не можу на нього покластися, а де можу.

— Сподіваюся, ти не поставиш на кін своє життя.

Я посміхнувся.

— Ні, щодо цього я консервативний.

Ми зайшли до кухні, і там Вінта поговорила з жінкою, якої я ще не бачив, схоже, з кухаркою. Розпорядившись щодо нашого сніданку, вивела мене крізь бічні двері у патіо. Звідти вона показала на гайок трохи на схід від будинку.

— Там зможеш знайти палицю для Люка, — сказала.

— Сподіваюся, — відповів я, і ми вирушили в тому напрямку. — Отже, ти й насправді була Ґейл Лампрон, — раптом порушив я мовчання.

— Так.

— Я геть не розумію цієї чортівні зі зміною тіл.

— А я й не збираюся тобі нічого пояснювати.

— А чому, можеш сказати?

— Нє-а.

— Не можеш чи не хочеш?

— Не можу.

— Але якщо я вже дещо знаю, ти можеш мені трохи підказати?

— Можливо. Кажи.

— Коли ти була Леном Мартінесом, то стріляла в одного з нас. У кого саме?

— У Люка.

— Чому саме в нього?

— Я переконалася, що він не той... що він становить загрозу для тебе...

— ...а ти, насамперед, хотіла мене захистити, — завершив я замість неї.

— Так і було.

— Що маєш на увазі, кажучи: «Він не той...»?

— Я просто обмовилася. Дивись, он там придатне дерево.

— Надто дебеле, — хмикнув я. — Гаразд, пішли туди.

Я попрямував углиб запусту. Праворуч від мене було наче багато таких деревець, як треба.

Рухаючись крізь мереживо чітких ранкових тіней, ступаючи по вологому від роси листю, що налипало мені на чоботи, раптом праворуч від себе помітив незрозумілі відбитки... ланцюжок відбитків, що тягнувся ще далі праворуч, а там...

— Що це таке? — запитав дещо риторично, бо не вважав, що Вінта має відповідь, і попрямував до темної купи, котра зливалася з густим затінком біля підніжжя старого дерева.

Я підійшов першим. Це був один із собак Бейля, великий каштановий пес. Йому розірвали горлянку. Темна кров уже встигла запектись, і по тілу снували перші комахи. Ще правіше побачив рештки меншого собаки, з вирваними нутрощами.

Я обстежив галявинку навколо собачих тіл. У вологу землю вкарбувалися відбитки велетенських лап. Але це були не трипалі відбитки тих собакоподібних убивць, з якими мені вже доводилося стикатися. Ці скидалися на відбитки хоч і величезної, але звичайного виду собаки.

— Мабуть, саме це я чув уночі, — зауважив. — Іще подумав, що то схоже на собачі бої.

— Коли це було? — спитала вона.

— Трохи згодом після того, як ти пішла. Я вже починав засинати.

Раптом вона повелася дивно. Стала на коліна, нахилилась низько і взялася обнюхувати слід.

Коли підвелася, я побачив, що Вінта дещо здивована.

— Що ти знайшла? — запитав її.

Вона покрутила головою, дивлячись на північний схід.

— Точно не знаю, — мовила після невеличкої паузи, — але, здається, воно пішло в той бік.

Я обстежив землю в напрямку, який вказала Вінта, рухаючись уздовж ледь помітного сліду. Справді, сліди й далі тягнулися на північний схід, але за кількасот футів я їх загубив, бо гай закінчився. Довелося повернутися назад.

— Гадаю, один із псів напав на інших, — припустив я. — Нам краще знайти палицю та вирушати назад, поки наш сніданок не вистиг.

Коли ми повернулися до будинку, я дізнався, що Люкові вже віднесли їжу. Я вагався, як мені вчинити. Хотілося, прихопивши сніданок, теж піднятися нагору та приєднатися до Люка, щоби продовжити нашу з ним розмову. Але, в такому разі, Вінта піде зі мною, а в її товаристві така розмова, хоч би там як, не відбудеться. Тоді й із нею за сніданком мені також не переговорити. Тому доведеться поснідати вдвох із Вінтою, а це означатиме, що Люк перебуватиме наодинці довше, ніж я хотів.

Тому я пішов за нею, коли вона сказала: «Поїмо ось тут», — і завела мене до великої зали. Я здогадався, чому Вінта обрала саме це приміщення: бо відчинене вікно моєї кімнати виходило на патіо, і Люк міг почути нашу розмову, якби ми влаштувалися на сніданок там.

Ми сіли скраєчку довгого столу з темного дерева, і нам подали сніданок.

Коли знову залишилися самі, Вінта спитала:

— Що ти збираєшся робити тепер?

— Ти про що? — перепитав я, смакуючи виноградним соком.

Вона подивилася нагору.

— Про нього, — мовила. — Забереш його до Амбера?

— Це здається логічним вчинком, — відповів я.

— От і добре, — погодилася вона. — Мабуть, тобі варто незабаром переправити його туди. У палаці є пристойні фахівці з медицини.

Я кивнув.

— Так, є.

Ми трохи поїли мовчки, тоді вона уточнила:

— Ти так і збираєшся зробити, правда ж?

— Чому питаєш?

— Бо вчинити інакше було б дурістю. Зрозуміло, що Люк не хоче потрапити до Амбера. Отже, намагатиметься вмовити тебе на щось інше — таке, що дасть йому певну свободу, доки він одужуватиме. Ти ж знаєш, як він уміє вішати локшину на вуха. Будь-яку маячню зможе подати так, наче це чудова ідея. Ти маєш пам’ятати, що він ворог Амбера, і коли Люк зможе знову діяти, він тебе позбудеться.

— У цьому є сенс, — мовив я.

— Я ще не закінчила.

— Хіба?

Вона посміхнулась і знову поклала собі до рота щось, аби змусити мене чекати на продовження. Нарешті сказала:

— Він навмисне прийшов саме до тебе. Міг заповзти в будь-яку з безлічі схованок і зализувати там рани. Але він обрав тебе, бо йому щось від тебе потрібно. Так, він ризикує, але все прорахував. Не ведися на це, Мерлю. Ти йому нічого не винен.

— Не розумію, чому ти вважаєш мене неспроможним подбати про себе, — відповів я.

— Я такого ніколи не казала, — заперечила вона. — Але деякі рішення мають бути дуже точно збалансованими. Будь-яка зайва дрібка, покладена на терези, може змінити геть усе. Ти знаєш Люка, однак я теж його знаю. Наразі не резон давати йому лазівку.

— Це в тебе пунктик, — відповів я.

— Отже, ти вирішив надати йому те, чого він прагне!

Я посміхнувся й відсьорбнув кави.

— Чорт забирай, він тільки недавно отямився і ще не встиг нічого мені запропонувати. Я в курсі того, про що ти кажеш, але хочу знати, що він замислив.

— Я ж не кажу, що ти не мусиш спробувати дізнатись якомога більше. Лише хотіла нагадати тобі, що розмовляти з Люком — інколи те ж саме, що спілкуватися з драконом.

— Ще б мені не знати...

— І що більше ти чекаєш, то важче воно буде, — додала Вінта.

Я зробив великий ковток, а вже тоді запитав:

— Він тобі подобався?

— Подобався? — перепитала вона. — Так. Він і досі мені подобається. Але зараз це неважливо.

— Не впевнений, — кинув я.

— Що хочеш сказати?

— Ти не нашкодиш йому без вагомої на те причини.

— Так, я цього не зроблю.

— Наразі він не є для мене загрозою.

— Схоже, так.

— Припустимо, я залишу його тут, під твоєю опікою, а сам вирушу до Амбера — пройти Лабіринт та підготувати там усіх?

Вона енергійно крутнула головою:

— Ні! Я не візьмуся... Не можу цього разу перебрати на себе відповідальність.

— Чому?

Вона завагалася.

— І, будь ласка, не кажи знову, що ти не можеш мені відповісти, — продовжив я. — Знайди спосіб сказати те, що ти можеш сказати.

Вона почала говорити, дуже повільно, наче ретельно добираючи кожне слово.

— Тому, що для мене важливіше наглядати за тобою, а не за Люком. Тобі все ще загрожує небезпека, незрозуміла для мене, хоча, схоже, вона більше не виходить від нього. Охороняти тебе від цієї незнаної небезпеки — завдання, що має вищий пріоритет, аніж пильнувати його. Ось чому не можу залишатися тут. Якщо ти повернешся до Амбера, я теж повернуся туди.

— Вдячний тобі за турботу. Але не хочу, щоб ти висіла у мене на хвості.

— Ніхто з нас не має вибору.

— А якщо я просто козирнуся звідси до якоїсь віддаленої Тіні?

— Мені доведеться перенестися туди слідом за тобою.

— У цьому вигляді чи в якомусь іншому?

Вона відвела очі. Потикала виделкою у тарілку.

— Адже ти вже визнала, що можеш ставати іншою людиною. Розшукаєш мене за допомогою певного чаклунства, а тоді заволодієш кимось поблизу моєї особи.

Вона зробила ковток із горнятка з кавою.

— Може, щось не дозволяє тобі зізнатися, — вів я далі, — але знаю, що це так.

Вона кивнула, майже непомітно, і взялася за їжу.

— Припустимо, козирнуся просто зараз, — продовжив я, — а ти перенесешся слідом, як умієш це робити, — я знову пригадав свою телефонну розмову з Меґ Девлін та місіс Генсен. — Тоді справжня Вінта Бейль прокинеться у власному тілі з провалом у пам’яті, так?

— Так, — неголосно відповіла вона.

— І Люк опиниться в товаристві жінки, яка з радістю його знищить, якщо тільки здогадається, хто він такий.

Вона легенько посміхнулася:

— Це так.

Ми продовжували їсти мовчки. Вона спробувала вплинути на мій вибір, змусити мене козирнутися назад до Амбера й прихопити Люка з собою. Я не люблю, коли мною маніпулюють чи змушують мене щось робити. Це викликає у мене рефлективне бажання вчинити не так, як від мене очікують.

Доївши, я ще раз налив кави Вінті й собі. Роздивляючись колекцію собачих портретів на стіні навпроти, зробив ковток. Чудовий аромат. Я нічого не казав, бо не міг вигадати, що ще мовити.

Урешті-решт заговорила Вінта:

— То що ж ти збираєшся робити?

Я допив каву й підвівся.

— Збираюся віднести Люкові цей ціпок.

Присунувши стілець на місце, я попростував до кутка кімнати, де залишив палицю.

— А далі? — запитала вона. — Що робитимеш далі?

Зважуючи на руці палицю, я подивився на Вінту. Вона сиділа дуже прямо, поклавши долоні на стіл. Крізь її риси знову проступала маска Немезиди, а повітря між нами здавалося наелектризованим.

— Те, що мушу робити, — відказав я і попрямував до дверей.

Щойно опинившись поза кімнатою, наддав ходи. Коли ступив на сходи і переконався, що вона не йде за мною, помчав нагору, перестрибуючи через сходинки. На бігу я витягнув свою колоду й відшукав потрібну карту.

Люк відпочивав, відкинувшись на подушки, коли я забіг до кімнати. Таця, на якій йому сервірували сніданок, стояла на невеличкому стільці біля ліжка. Я замкнув двері.

— Що трапилося, старий? На нас напали, чи що? — запитав Люк.

— Підіймайся, хутко!

Я прихопив його зброю й наблизився до ліжка. Посадив Люка, смикнувши за руку, і дав йому ціпок та меч.

— На мене тиснуть, — сказав йому, — а я не збираюся передавати тебе Рендому.

— Приємно чути.

— Але ми маємо вшиватися. Просто зараз.

— Мене це цілком влаштовує.

Опершись на ціпок, він повільно підвівся з ліжка. У холі почувся шум. Але було вже пізно. Я підніс карту до очей і сконцентрувався на ній. У двері загупали.

— Ти щось намислив, і я боюся, що це якась дурня, — гукнула Вінта крізь двері.

Я не відповів. Картинка проступала вже чіткіше.

Під потужним ударом одвірок тріснув, і замок вирвався. Люк, здається, нарешті зрозумів, що коїться, коли я схопив його за руку.

— Вперед, — сказав я.

Вінта увірвалась у кімнату, але я вже вів Люка за собою. Очі у неї горіли полум’ям, вона витягнула руки вперед, намагаючись нас затримати.

— Ти дурень! — заволала, і мені здалося, що крик цей перейшов у виття, коли її постать розтанула в райдужному сяянні, узявшись брижами.

Ми стояли на клаптику трави, і Люк, якому відібрало дух, нарешті глибоко видихнув.

— Любиш ти екстрим, друзяко, — зауважив він, а тоді роззирнувся навкруги й упізнав місцевість. Криво посміхнувся.

— Хто б міг подумати... — протягнув Люк. — Кришталева печера.

— Із власного досвіду можу сказати, — мовив я, — що плин часу тут приблизно такий, як ти замовляв.

Він кивнув, і ми помаленьку попростували до високого синього пагорба. — Там залишилася купа пайків, — додав я, — і спальник має бути на місці.

— Він знадобиться, — визнав Люк.

Йому не вистачило дихання, і він зупинився перепочити на півшляху. Я бачив, як Люк ковзнув поглядом по розкиданих кістках ліворуч од нас. Тут минули місяці відтоді, як двійко найманців, які відсунули кам’яну брилу, полягли трупом, і падлоїди добре виконали свою роботу. Люк пересмикнув плечима, ледь поточився вперед, ухопився за синю скелю. Обережно сів на камінь.

— Доведеться трохи зачекати, — сказав, — перш ніж зможу піднятися схилом, навіть із твоєю допомогою.

— Звісно. Можемо тим часом договорити. Наскільки я пригадую, ти збирався зробити мені пропозицію, від якої я не зможу відмовитись. Я мав доправити тебе у місце, таке, як це, де ти зможеш одужати швидко, якщо порівняти з тим, як плине час у Вежі. Ти ж, своєю чергою, мав поділитися зі мною життєво важливою для безпеки Амбера інформацією.

— Так, — погодився він, — але ти ще не чув продовження моєї історії. Вона стосується справи.

Я присів навпочіпки навпроти нього.

— Ти зупинився на тому, що твоя мати втекла до Вежі, там, очевидно, вскочила у рахубу і звернулася до тебе по допомогу.

— Правильно, — підтвердив Люк. — Тому я облишив свої спроби щодо Колеса-Привида й кинувся її рятувати. Зв’язався з Далтом, і він погодився взяти Вежу приступом.

— Корисно мати знайомою банду найманців, здатних будь-якої миті надати послуги, — зауважив я.

Люк дивно поглянув на мене, але я сидів з невинним виразом обличчя.

— Отже, ми провели військо Тінями й пішли штурмувати Вежу, — він продовжив. — Це нас ти мав бачити, коли був там.

Я задумливо кивнув.

— Мені здалося, що ви зуміли взяти штурмом мури. Що далі пішло не так?

— Я й досі не знаю, — відказав Люк. — Усе йшло добре. Їхня оборона сипалася, ми тиснули, і раптом Далт напав на мене. Ми деякий час билися нарізно; тоді він виринув з натовпу й атакував мене. Спочатку я подумав, що він не впізнав мене, бо ми були вкриті кіптявою та кров’ю, і гукнув йому, що це я. Але він і надалі насідав на мене. Ось чому йому вдалося мене так розмалювати. Я деякий час не завдавав ударів у відповідь, бо вважав, що це непорозуміння й він за мить побачить свою помилку.

— Гадаєш, він продався за гроші? Чи давно планував тебе вбити?

— Не хотів би так думати...

— То він діяв під закляттям?

— Можливо. Не знаю.

Дивна думка промайнула в мене.

— Він знав, що це ти вбив Каїна? — запитав я.

— Ні, я взяв собі за правило нікому не розповідати, що роблю.

— Ти мене не дуриш, бува?

Він розреготався і зробив рух, схоже, бажаючи, поплескати мене по плечі, але пересмикнувся від болю й передумав.

— Чому ти питаєш? — буркнув Люк.

— Не знаю. Просто з цікавості.

— Зрозуміло... Може, ти поможеш мені видряпатися на схил та спустися всередину, аби я подивився, що за припаси ти мені лишаєш?

— Чому б і ні? — я підвівся, допоміг звестися на ноги й Люкові. Ми пішли вгору, тримаючись правого боку, де підйом був не такий крутий. Потихеньку я дотягнув його до маківки.

Щойно ми опинилися нагорі, він кинув ціпок і зазирнув до отвору.

— Непросто буде для мене туди спуститися, — констатував. — Гадав, що ти притягнеш із комори барило, і я ступну на нього... Але тепер бачу, що глибина більша, ніж мені здавалось. От чорт! Це ж рани знову відкриються...

— Так-так... — пробурмотів я. — Зачекай. Маю ідею.

Залишивши його біля входу, я збіг схилом униз і пішов праворуч, огинаючи пагорб, доки мене закрили від Люкових очей аж два сині відроги.

Я не хотів без потреби користатися Лоґрусом у його присутності. Не бажав, аби він бачив, як і що я роблю, і не хотів, аби він розумів, на що я здатний, а на що ні. Не дуже люблю дозволяти людям дізнаватися щось про мене.

Лоґрус з’явився за моїм викликом, і я увійшов у нього, видовжив руки крізь нього. Моє побажання сформулювалось і стало метою. Я послав свою думку на пошуки... Далі, ще далі...

Мені довелося подовжувати свої руки в Лоґрусі до біса далеко. Це місце, де ми зараз, схоже, справді якась глухомань для Тіней...

Є.

Я не став смикати, а потягнув, повільно, але наполегливо. Відчув, як вона посунулася до мене крізь Тінь.

— Агов, Мерлю! З тобою все в порядку? — почув я голос Люка.

— Ага, — відповів я, не прискорюючи своїх рухів.

Ближче, ще ближче...

Ось вона!

Я похитнувся, коли витягнув її сюди, бо ухопився за неї надто близько до одного кінця. Другий кінець ударився об землю й підскочив. Отож я перехопив її посередині, підняв та поніс.

Я приставив її до схилу, там, де підйом був крутий, і вибрався вгору дуже швидко. Далі я тягнув її за собою.

— Так, а де ти взяв драбину? — запитав Люк.

— Знайшов, — відповів я.

— А що це на ній отут, збоку? Схоже на свіжу фарбу!

— Може, хтось загубив її нещодавно.

Я почав спускати драбину крізь отвір. Вона сягнула дна, і ще кілька футів залишилися виступати над отвором. Трохи пересунув її, щоб не хиталася.

— Полізу першим, — сказав я, — і підхоплю тебе, якщо треба.

— Спустиш спочатку ціпок і мій меч?

— Звісно.

Я спустив Люкову амуніцію драбиною. Поліз угору за ним, але він уже став на драбину і почав спускатися.

— Ти маєш колись навчити мене цього фокуса, — проказав Люк, важко дихаючи.

— Не знаю, про що це ти, — відказав я.

Він спускався повільно, зупиняючись перепочити на кожній сходинці, й, коли ми спустилися до печери, геть побуряковів і засапався. Важко опустився на землю, притискаючи долоню правиці до лівого боку, до ребер. Посидівши так кілька секунд, він трохи відкинувся назад, обпершись спиною об стіну.

— Ти як, нормально? — запитав я.

Він кивнув.

— За кілька хвилин оговтаюся. Коли тебе прохромлять наскрізь, сил тобі це не прибільшує.

— Дати тобі ковдру?

— Ні, дякую.

— Тоді посидь тут, а я піду перевірю комору, чи досить там харчів. Принести тобі щось?

— Принеси води, — попросив Люк.

Припаси виявилися в порядку, а спальник і досі лежав там, де я його залишив. Я повернувся з питвом для Люка, з іронією згадуючи, як він так само приніс води мені.

— Схоже, ти стаєш на відгодівлю, — сказав я. — Харчів тут купа.

— Ти не все вино випив? — запитав Люк, сьорбаючи воду.

— Ні.

— От і добре.

— Ти сказав, що маєш надзвичайно важливу для Амбера інформацію, — нагадав я. — Не хочеш розповісти, що мав на увазі?

Він посміхнувся.

— Не зараз, — відказав.

— Я гадав, ми домовилися...

— Ти не дослухав мене до кінця. Нас перервали.

Я похитав головою. Втім...

— Добре, нас перервали, — визнав я. — А тепер докажи до кінця.

— Маю оклигати, щоб вирушити до Вежі та врятувати свою матусю...

Я кивнув, погоджуючись.

— ...а інформацію ти отримаєш, коли ми разом з тобою її звільнимо.

— Ні! Зачекай! Ти, чорт забирай, забагато хочеш!

— Те, що я скажу, того варте.

— Схоже, я маю купити кота в мішку.

— Так, боюся, що тобі доведеться це зробити. Але повір мені, ти маєш про це довідатися.

— А що, як ти запізнишся зі своєю інформацією?

— Ні, я розрахував час. Одужаю за пару днів за Амберським часом. Так скоро події не зможуть відбутися.

— Люку, це починає нагадувати якийсь трюк...

— Це і є трюк, — погодився він, — але такий, який принесе зиск Амберу і мені також.

— І це також підозріло. Не можу уявити, що ти хочеш поділитися чимсь таким зі своїм ворогом.

Він зітхнув.

— Може, це навіть допоможе мені зіскочити з гачка, — додав Люк.

— Ти хочеш припинити свою вендету?

— Не знаю. Але я багато над цим розмірковую, і, якщо вирішу припинити, це буде непоганий початок.

— А якщо вирішиш не припиняти, ти сам себе заженеш у глухий кут. Що, неправда?

— Це не фатальний крок. Так, я ускладню собі завдання. Але його все ще можна буде виконати.

— Не знаю, — промовив я. — Якщо про це хтось довідається, а я не зможу показати щось таке, за що варто було б тебе відпускати, мені буде непереливки.

— Я нікому нічого не скажу; мовчи й ти.

— Є ще Вінта.

— Яка стверджує, що головна мета її життя — захищати тебе. До того ж, якщо ти повернешся до маєтку Бейлів, Вінти там не буде. Тобто, буде справжня Вінта, що прокинеться від кошмару.

— Звідки у тебе така впевненість?

— Але ж ти полишив маєток. Вона, мабуть, уже теж забралася звідти й розшукує тебе по всіх усюдах.

— Ти знаєш, що вона таке насправді?

— Ні, але колись я допоможу тобі над цим поміркувати.

— Не зараз?

— Ні, мені треба поспати. Мене знову починає лихоманити.

— Тоді обговорімо нашу угоду ще раз. Що та яким чином ти збираєшся робити й що пропонуєш мені?

Він позіхнув.

— Лишуся тут, доки не видужаю. — Коли буду готовий атакувати Вежу, зв’яжуся з тобою. Це нагадує мені, що в тебе мої Козирі.

— Знаю. Продовжуй. Як ти збираєшся взяти Вежу?

— Я над цим працюю. Розповім згодом. До речі, ти зможеш і відмовитися брати участь у штурмі, якщо захочеш. Хоча мені б не завадило мати поруч іще одного чаклуна. Щойно ми захопимо Вежу і звільнимо матусю, я розповім тобі те, що обіцяв, і ти зможеш передати цю інформацію в Амбер.

— А що, як ти не переможеш? — запитав я.

Він подивився вбік.

— Гадаю, така ймовірність завжди є, — визнав він нарешті. — Гаразд, як тобі такий варіант? Я запишу цю інформацію і носитиму запис із собою. Перед штурмом я передам нотатки тобі, через Козир або особисто. Тоді, переможемо ми чи програємо, а я з тобою розрахуюся.

Він простягнув мені неушкоджену руку, і я її потиснув.

— Домовилися, — сказав я.

— Тоді віддай мені мої Козирі, а я зв’яжуся з тобою, щойно почну рухатися самостійно.

Я вагався. Урешті-решт я витягнув свою колоду, наразі товстезну. Відібрав власні Козирі та значну кількість його, а те, що залишилося, простягнув йому.

— А решта?

— Хочу дослідити їх, Люку. Ти ж не проти?

Він обережно знизав плечима.

— Я завжди можу виготовити ще. Але віддай мені Козир моєї матусі.

— Візьми.

Він узяв карту і мовив:

— Не знаю, що ти намислив, але хочу дати тобі добру пораду: не водися з тим Далтом. Він не янгол і тоді, коли нормальний, а наразі, гадаю, з ним щось не те. Тримайся від нього подалі.

Кивнувши, я підвівся.

— Ідеш? — запитав Люк.

— Так.

— Залиши мені драбину.

— Вона твоя.

— Що збираєшся казати в Амбері?

— Нічого, поки що, — відповів я. — Послухай, принести сюди трохи їжі, перш ніж я піду? Тобі не доведеться плентатися самому.

— Ага, слушна думка. Прихопи й пляшку вина.

Я сходив до комори, приніс йому їсти, а ще притягнув спальник.

Уже підіймаючись драбиною, я зупинився.

— Ти ще сам нічого не вирішив, хіба ні? — запитав його.

Він усміхнувся.

— Не дуже на це сподівайся.

Коли я вибрався на поверхню, мені на очі потрапила велика брила, якою був завалений вхід до печери, коли я був там бранцем. Раніше мені на думку спало відплатити Люкові такою самою монетою. Я міг розрахувати час і прийти по нього, коли він стане на ноги. Тоді йому не вдасться зіграти зі мною поганий жарт і зникнути. Але я вирішив так не робити, і не тільки тому, що лише я знав, що він тут, і, якщо б зі мною щось сталося, він би помер у цій печері, а, головно, тому, що Люк не зміг би зв’язатися зі мною через мій Козир, якби я його ізолював тут цілковито. Принаймні так я собі казав.

Хай там як, але я нахилився, ухопився за брилу й підштовхнув її ближче до отвору.

— Мерлю! Що ти робиш? — пролунало з печери.

— Шукаю черв’яків, рибалити, — відказав я.

— Агов! Послухай! Припини...

Я засміявся і підкотив брилу ще трохи ближче.

— Мерлю!!!

— Подумав, що ти захочеш, аби двері були зачинені. На випадок дощу, — сказав я. — Але ця штука надто важка. Тож забудь про це. Не переймайся.

Я повернувся й побіг геть. Як на мене, трохи адреналіну йому не завадить.

8

Збігши з кручі, я пішов уздовж підошви пагорба, не зупиняючись, доки не дістався того місця, закритого валунами від сторонніх очей, де викликав драбину.

Тут витягнув одну з чистих карт. Я дуже поспішав.

Коли добув собі олівець, виявилося, що у нього зламаний кінчик. Довелося дістати з піхов меча — а він завдовжки як моя рука — не менше, і застосувати його за новим призначенням.

За хвилину чи дві я вже сидів перед картою, поклавши її на плескувату каменюку, і малював кімнату, в якій зупинявся у Лісовому будинку, дозволивши силам Лоґрусу рухати моєю рукою. Малювати треба було натхненно, вкладаючи в малюнок своє сприйняття цієї кімнати й свої відчуття. Нарешті малюнок було завершено, і я підвівся із землі. Готово, й непогано вийшло. Я відкрив свій розум і дивився на власний витвір, доки він ставав реальністю. Тоді я зробив крок уперед і опинився в кімнаті. Саме тут згадав, що ще хотів запитати у Люка, але було вже пізно.

За вікном тіні від дерев витягнися на схід. Очевидно, я був відсутній довго, майже увесь день.

Повернувшись, я помітив на своєму ліжку, вже засланому, аркуш, під куточком подушки, аби його не здмухнув бриз. Я підійшов, узяв цидулку, прибравши спочатку блакитний ґудзик, що лежав на ній.

Текст було написано англійською. Я прочитав: «Заховай ґудзик у безпечному місці, і хай лежить, поки не знадобиться. Не раджу носити його на собі без потреби. Сподіваюся, що ти вчинив правильно, а ще надіюся незабаром про це дізнатися. Побачимося».

Підпису не було.

Небезпека чи ні, але я не міг залишити цей ґудзик валятися тут. Отже, я загорнув ґудзик в аркуш і поклав собі до кишені. Потім дістав зі шафи плащ, перекинув його через руку.

Тоді вийшов з кімнати. Оскільки клямка була вирвана, залишив двері розчахнутими. Посеред вестибюля зупинився та прислухався, але не почув ані голосів, ані кроків.

Діставшись сходів, я почав спускатись. Її помітив чи не з останньої сходинки, так тихо вона сиділа, праворуч від мене, біля вікна, а на столику біля неї стояли таця зі сиром та хлібом, а ще келих і пляшка вина.

— Мерліне, — зойкнула вона, напівпідвівшись. — Слуги сказали, що ви тут, я хотіла вас знайти, але не змогла...

— Мене терміново викликали у справі, — пояснив я, подолавши останню сходинку й наближаючись до неї через усю кімнату. — Як ви почуваєтеся?

— Звідки ви... Що вам відомо про мій стан? — запитала вона.

— Мабуть, ви не пам’ятаєте нічого з того, що відбувалося з вами впродовж двох останніх днів, — відповів я.

— Ви маєте слушність, — сказала вона. — Сідайте, будь ласка.

І вказала мені на вільний стілець з іншого боку столика.

— Приєднуйтесь, будь ласка, — запросила. — Дозвольте мені запропонувати вам вина.

— Не відмовлюся, — сказав я, побачивши, що вона п’є біле.

Вона підвелася, пройшла кімнатою до шафки, відчинила дверцята й узяла ще один келих. Повернувшись до столу, налила добрячу порцію «Сечі Бейля» й поставила келих біля мене. Я здогадався, що добре вино вони, найімовірніше, притримують для себе.

— Що ви можете сказати про цей мій провал у пам’яті? — запитала вона. — Я була в Амбері, а тоді раптом отямилася тут, а кілька днів зникли, як здиміли.

— Зрозуміло, — мовив я, беручи з тарілки крекер і шматочок сиру. — О котрій годині, приблизно, ви вернулися до пам’яті?

— Сьогодні вранці.

— Вам наразі нема чого хвилюватися, — запевнив її. — Таке більше не повториться.

— Але що це було?

— Просто інколи таке трапляється, — сказав я, пригублюючи вино.

— Це більше скидалося на магію, ніж на грип.

— Може, не обійшлось і без крапельки магії, — погодився з Вінтою. — Ніколи не можна знати, що раптом може навіяти Тінь. Однак для практично усіх моїх знайомих, з якими таке траплялося, все минулося добре, без наслідків.

Вона наморщила брови.

— Але це було дуже дивно...

Я взяв іще кілька крекерів і ковтнув вина. Точно, пристойні напої вони залишають для себе.

— Нема через що перейматись, абсолютно, — повторив.

Вінта посміхнулася й кивнула.

— Я вам вірю. А що ви, до речі, тут робите?

— Зупинився погостювати. Повертаюся до Амбера з далеких місць, — сказав я. — І це нагадало, що мені потрібний кінь. Можете позичити на деякий час?

— Звісно, — відповіла вона. — Коли ви збираєтесь їхати?

— Щойно здобуду коня.

Вона підвелася.

— Перепрошую, я не зрозуміла, що ви поспішаєте. Ходімо, проведу вас до стаєнь просто зараз.

— Дякую.

Відходячи від столу, я прихопив ще кілька крекерів, шматочок сиру й одним ковтком допив вино. Бажав би я знати, де цієї миті літає блакитний туман! Знайшовши непоганого коника, якого Вінта дозволила мені залишити в стайнях Бейлів у Амбері, я осідлав його і взяв за вуздечку. Коник був сірий, а ім’я мав Дим. Надягнувши плаща, я потиснув Вінті обидві руки.

— Дякую за гостинність, — сказав, — навіть якщо ви її не пам’ятаєте.

— Зачекайте прощатися, — мовила вона. — Обігніть патіо та під’їдьте до дверей кухні. Я дам вам зі собою пляшку води і трохи їжі в дорогу. У нас із вами не було бурхливого роману, що випав мені з пам’яті?

— Джентльмен завжди зберігає таємницю, — відповів я.

Розсміявшись, вона штовхнула мене у плече.

— Колись заходьте, якщо будете з візитом в Амбері, — мовила. — Допоможете мені пригадати...

Я приторочив до сідла кілька саков, торбу із сіном для Дима, прихопив довгу мотузку, щоби прив’язувати його. Вінта попрямувала до будинку, а я вивів Дима за огорожу, сів на нього і кружним шляхом поїхав услід за Вінтою. Кілька собак ув’язалися за нами, стрибаючи на мене. Я обігнув будинок і, натягнувши повід, спішився біля кухонних дверей. Дивився на патіо, відчуваючи, що теж хочу мати таке саме, де я вранці міг би сидіти й пити каву. А може, мені просто не вистачало товариства?

Трохи згодом двері відчинились, із них вийшла Вінта й винесла мені вузлик з харчами та флягу. Коли я приторочував усе це до сідла, вона попросила:

— Будь ласка, надішліть моєму батькові звістку, що я повернуся за кілька днів. Скажіть: поїхала до заміського будинку, бо не дуже добре почувалась, але тепер у мене все гаразд.

— Виконаю це з приємністю, — відповів я.

— Не маю поняття, чому ви тут опинились... А якщо це якось пов’язане з політикою чи ще якимись інтригами, навіть і знати не хочу.

— Добре, — кивнув головою.

— Якщо служниця каже, що носила сніданок рудоволосому богатиреві, який, схоже, був тяжко поранений, про це, мабуть, краще забути?

— Гадаю, так.

— Тоді забудемо про це. Але колись я хотіла б почути від вас цікаву оповідку...

— Я б не заперечував. Побачимо, що можна буде зробити.

— Отже, щасливої дороги.

— Дякую. Сподіваюся, все буде добре.

Я потиснув їй руку, повернувся до коня і скочив у сідло.

— До побачення!

— До побачення в Амбері, — попрощалася вона.

Знову вирушивши довкола будинку, я незабаром удруге порівнявся зі стайнями. Проминувши їх, повернув на стежину, що вела в потрібному напрямку. Позаду мене, біля будинку, почав валувати пес, до нього приєднався ще один — із дзвякотом і скавчанням. З півдня задував вітер, він проніс повз мене жмут сухого листя. Я тішився тим, що перебуваю в дорозі, далеко від дому, наодинці з собою. Ціную періоди самотності, бо саме тоді мені найкраще думається, а я мав багато чого обміркувати.

Тримав шлях на північний захід. Ще десять хвилин, і я виїхав на гостинець, який ми перетинали вчора. Цього разу вирушив цією дорогою на захід, і, врешті-решт, вона вивела мене на перехрестя, де стояв дороговказ. Він підтверджував, що Амбер лежить просто попереду. Я взяв курс на Амбер.

Жовту ґрунтову дорогу, якою їхав, геть посмугували колії від коліс фургонів. Дорога наслідувала абриси місцевості, пролягаючи між перелоговими ланами, розгородженими невисокими кам’яними стінками, й обабіч неї лише подекуди височіли окремі дерева. Удалині виднілися чіткі силуети гір, їхні верховини виступали над лісовим масивом, до якого я мав незабаром вступити. Пустив Дима легким алюром, а сам перебирав у голові події кількох останніх днів.

Я не сумнівався, що у мене є ворог. Люк запевнив, що це давно вже не він, і його аргументи здалися мені цілком переконливими. Він не мав потреби з’являтись у мене, аби гоїти тут свої рани, на що вказали мені й він сам, і Вінта. Чудово міг зробити це сам, у кришталевій печері чи в якійсь іншій схованці. І прохання допомогти йому звільнити Джасру теж могло зачекати. Я схилявся до думки, що він намагався поліпшити стосунки зі мною, терміново, бо тільки через мене міг вийти на Двір Амбера, а фортуна наразі повернулася до нього спиною. Здавалося мені, що насправді Люк прагнув, аби Амбер офіційно визнав його статус, і про важливу інформацію він згадав, сподіваючись використати її як жест доброї волі, а ще як козир, аби торгуватися. Дуже я сумнівався, що можу бути необхідним у його планах порятунку Джасри. Він чудово знав Вежу і зовні, й зсередини, був непоганим чаклуном і мав під рукою банду найманців, яку міг переправити з Тіні Земля. Наскільки я розумів, його химерні боєприпаси працюватимуть у Вежі не гірше, ніж в Амбері. І, хай там як, чому Люк просто не міг перенести через Козирі свої штурмові сили куди треба? Йому навіть не потрібно здобувати справжню перемогу; достатньо лише потрапити всередину, підхопити Джасру й забратися геть. Ні, я не мав відчуття, що він насправді потребує мене для тієї операції, на якій вирішить зупинитися. Гадаю, Люк просив про допомогу лише тому, щоб відвернути мою увагу, сподіваючись згодом, коли ситуація поліпшиться, укласти угоду, обговоривши зі мною, що він має та чого хоче.

Здавалося мені також, що Люк може хотіти припинити свою вендету, тепер, коли він уже помстився Каїнові, захистивши таким чином родинну честь. Найімовірніше, тут перепоною для нього виступала Джасра. Хоч я й не знав, наскільки міцно вона тримала його в руках, мені спало тепер на думку, що, можливо, інформація, про яку згадував Люк, могла містити певний засіб нейтралізувати Джасру. Якщо Люкові вдасться передати мені цю інформацію таємно й ми удамо, що діємо за власною ініціативою, він зможе не засвітитися перед Джасрою і водночас купити собі мир у відносинах з Амбером. Моє завдання полягало наразі в тому, аби найкращим чином викласти все це Рендому та іншим і не дати їм звинуватити мене у зраді за те, що я відпустив Люка. Тобто, я мав показати, що шкурка варта вичинки.

Тепер обабіч шляху дерева траплялися частіше, бо я наближався до лісу. Переїхав дерев’яний місток через прозорий струмок, і плюскіт води ще деякий час супроводжував мене. Ліворуч буріли осінні лани із селищами на обрії, а праворуч я побачив фургон зі зламаною віссю...

А що, як помилково тлумачу Люкові мотиви? Чи не мав я змоги натиснути на нього та дізнатися, в яку гру він грає? У мене почала вимальовуватись ідея. Не дуже спокуслива, але варта того, щоб над нею поміркувати. Її втілення потребувало ризику та швидких дій. Проте ця ідея могла дати свої плоди. Я обмізкував її у подробицях, до часу відклав убік і повернувся до попереднього плину думок.

Десь ховається мій ворог. Якщо це не Люк, то хто ж тоді?

Найочевиднішим кандидатом здавалася Джасра. Під час обох наших зустрічей вона недвозначно виявила свої почуття до мене. Джасра могла надіслати тих убивць, з якими я зіткнувся у Смертельному провулку. В такому разі, я, мабуть, тимчасово перебуваю в безпеці, оскільки її ув’язнено у Вежі... якщо, звісно, вона не встигла скерувати до мене ще кількох кілерів раніше. Хоча це було б уже занадто: витрачати на мене стільки живої сили, якщо я тільки другорядна дійова особа у тих подіях, за які вона прагне помститися. До того ж, головорізи, яких вона підіслала до мене, мали б упоратися зі своїм завданням.

А що, коли це не Джасра? Тоді на мене й надалі чатує небезпека. Чаклун у синій масці, а це, як підозрюю, був Шару Гаррул, наслав на мене торнадо, і це видається куди менш дружнім учинком, аніж злива квітів, яка сталася потім. Той квітковий дощ, звісно, пов’язує чаклуна в масці з особою, яка стояла за дивною подією, що сталася зі мною у квартирі Флори в Сан-Франциско. Тоді він знайшов нагоду придивитися до моєї особи, бо, очевидно, мав щодо мене якісь плани. Що він тоді казав? Щось про те, що наші цілі можуть увійти в конфлікт. Якщо поглянути на ці слова тепер, вони видаються дуже цікавими. Бо тепер я бачу змогу виникнення такої ситуації.

Але чи справді це Шару Гаррул підіслав до мене тих убивць? Звідки таке випливає? Хіба з того, що він має бути в курсі дії блакитних каменів, які навели на мене вбивць, судячи з того блакитного ґудзика, що лежить наразі в моїй кишені. По-перше, у нас із ним не виникало конфлікту цілей. А по-друге, це не вписується у стиль загадкового Володаря стихій, який полюбляє кидатися букетами. Може, й помиляюсь, але від нього я б очікував чогось іншого, наприклад, чаклунської дуелі або чогось подібного.

Я наближався до узлісся, і лани помалу поступалися місцем глушині. А під багатобарвним наметом лісу вже панували сутінки. Цей ліс відрізнявся від величного пралісу, яким був ліс Арденський; на очі мені раз у раз потрапляли віддалені прогалини й просвіти. Шлях і тут залишався широким та второваним. Відчувши прохолоду в затінку дерев, я щільніше загорнувся у плащ. Якщо нічого не зміниться, подолати шлях додому верхи буде неважко. А я не поспішав. Надто багато мені треба було передумати...

Якби ж тільки міг більше дізнатися про цю химерну, безіменну істоту, котра на якийсь час заволоділа Вінтою. Я й досі не мав жодного поняття щодо її справжньої природи. «Її», так. Незбагненним чином я відчував, що в цій істоті більше жіночого, ніж чоловічого, хоча вона на певні проміжки часу й контролювала Джорджа Генсена та Дена Мартінеса. Може, це пояснюється тим, що я кохався з нею, коли вона була Меґ Девлін. Важко сказати. Але з Ґейл я був знайомий, і Озерна Панна здавалася справжньою леді...

Годі. Зі займенником я таки визначився. Варто поміркувати над питаннями важливішими. Наприклад, чому вона, хай хто вона таке, переслідує мене скрізь, уперто стверджуючи, що бажає захистити. Хоч я і ціную це її ставлення, але ж мотиви його залишаються для мене незрозумілими.

Але є дещо важливіше, ніж її мотиви. Чому вона вважає за потрібне мене захищати, може лишатись її особистою справою. Головне питання в іншому: від якої небезпеки Вінта вважає за необхідне мене захищати? Схоже, вона має на увазі конкретну загрозу, але не прохопилася мені жодним натяком, яка саме це загроза.

То, може, вона і є цим ворогом? Справжнім ворогом? Ота істота, яка в образі Вінти спілкувалася зі мною?

Я спробував зібрати докупи все, що знав про неї, і все, про що здогадувався.

Отже, існує химерна істота, яка інколи набуває форми легенького блакитного туману. Вона спроможна знаходити мене та переміщуватися до мене Тінями. Має здатність заволодівати тілами людей, цілковито придушуючи їхню особистість. Вона вештається поблизу мене вже багато років, а я про це нічого не знав. Найпершим її втіленням, про яке мені тепер стало відомо, була Ґейл Лампрон, колишня подружка Люка.

Чому вона обрала Ґейл? Якщо охороняла мене, навіщо проводити час у товаристві Люка? Чому не стати однією із жінок, з якими я зустрічався? Наприклад, Джулією? Але ні. Вона чомусь обрала все-таки Ґейл. Може, тому, що Люк становив для мене загрозу, і вона хотіла зблизька спостерігати за ним? Але фактично дозволила Люкові зробити кілька замахів на моє життя. Чи взяти Джасру. Ця істота визнала: їй було відомо, що за пізнішими замахами стояла Джасра. Чому вона просто не усунула Люка та Джасру? Могла ж заволодіти тілом Люка, змусити його кинутися під автомобіль, тоді вислизнути з останків, перебратися до тіла Джасри й вчинити так само. Вона не боїться помирати в чужому тілі. Я бачив, як двічі це робила.

Хіба що вона звідкись знала: всі їхні замахи на моє життя приречені на невдачу. Може, це вона знешкодила бомбу в поштовій скриньці? Може, то вона, незрозумілим чином, змусила мене відчинити вікна того ранку, коли газові конфорки виявились увімкненими? І, може, це вона доклала рук також до того, що не спрацювали всі інші спроби вколошкати мене? Але мені, як і раніше, здавалося, що значно простіше звернутися до джерела проблем і, таким чином, усунути саму проблему. Я знав, що вона не має жодних упереджень щодо вбивства. Це вона наказала вбити останнього з моїх нападників у Смертельному провулкові.

Тоді що?

На думку спадали дві можливості. Вона могла й насправді закохатися в Люка і тому знаходила змогу нейтралізувати його, не вбиваючи. Але тоді я пригадав, як вона діяла, перебуваючи Мартінесом, і ця версія відпала. Ця істота справді стріляла в Люка тієї ночі в Санта-Фе. Гаразд. Тоді залишається інша можливість: Люк не становив справжньої загрози, а їй він подобався настільки, що вона лишала його жити, якщо він відмовився від своїх спроб, пристосованих до 30 квітня, і взагалі почав ставитися до мене як до приятеля. А от у Нью-Мексико трапилося щось таке, що змусило її передумати. Що це могло бути, я навіть не уявляв. Опісля вона перенеслася за мною до Нью-Йорка і заволоділа Джорджем Генсеном, а потім, майже відразу, Меґ Девлін. На той час Люк був поза грою, оскільки зник у горах. Він більше не становив загрози, але вона докладала титанічних зусиль, аби зв’язатися зі мною. Щось насувалося? Справжня загроза?

Я напружував мозок, але не міг вирахувати, яка загроза то могла бути. Може, я взагалі йду хибним шляхом у міркуваннях?

Вона, це факт, знала далеко не все. Заманила мене до Лісового будинку не лише для того, аби заховати від подальших можливих нападів, а й бажаючи викачати з мене всю інформацію, якою володію. І те, про що саме вона хотіла дізнатися, не менш цікаво, ніж те, що вона знала.

Я швидко перемотав стрічку спогадів. Яким було її перше запитання?

Подумки я знову опинився в будинку Білла Рота. Починаючи звідти, чув це питання кілька разів. Перебуваючи Джорджем Генсеном, вона вперше поставила мені це питання, наче мимохідь, і я збрехав; вона запитала про це, коли була голосом у слухавці, й тоді я не відповів; коли вона була Меґ Девлін і ми з нею були в ліжку, вона нарешті змусила мене відповісти їй чесно на запитання: «Як звати твою матір?»

Коли я сказав їй, що мою матір звуть Дара, вона, нарешті, почала говорити зі мною відверто. Попередила мене щодо Люка. Гадаю, вона хотіла сказати мені ще більше, але тут з’явився чоловік справжньої Меґ, і наше спілкування закінчилося.

Навіщо вона це питала? Моя відповідь засвідчила, що я походжу з Дворів Хаосу, але про них вона не згадувала. Однак це було чомусь важливо.

Я мав відчуття, що вже знаю відповідь, але не зможу припасувати її кудись, поки не поставлю правильного запитання.

Досить. Я не зможу просунутися далі. Те, що вона знає про моє походження з Дворів Хаосу, нікуди мене не веде. Мабуть, вона знає і про те, що я пов’язаний з Амбером, але я теж не бачу, як це може впливати на події.

Отже, варто відкласти цей факт і повернутися до нього згодом. Я маю обдумати ще купу важливих речей. Принаймні тепер у мене виникло чимало нових питань, які можна буде поставити їй, коли ми зустрінемося наступного разу. А я не сумнівався, що ми з нею ще зустрінемося.

Тоді мені на думку спало ще дещо. Якщо вона й насправді захищала мене, я цього не помічав. Отримав від неї купу інформації, можливо, й правдивої, але перевірити яку я був не в змозі. Починаючи з того часу, як вона телефонувала й чатувала на мене в Нью-Йорку, і закінчуючи вбивством мого єдиного джерела інформації у Смертельному провулку, від неї було більше клопоту, ніж користі. Можна було припустити, що вона з’явиться знову й ускладнить мені життя своєю допомогою у найневчасніший момент.

Тому, замість готувати вступне слово для звіту Рендомові, я упродовж наступної години розмірковував над природою істоти, здатної переселятися в інших людей і заволодівати ними. Схоже, є не так багато способів це робити, і я швидко звузив поле пошуків, пригадавши все, що мені відомо про неї, та застосувавши прийоми, яких мене навчив мій дядько. Потім звернувся до сил, які могли стати мені в пригоді.

Мене цікавили тонічні вібрації, що супроводжують різні аспекти цих сил. Звісно, діяти в лоб ефектно, але марнотратно й дуже виснажує оператора, не кажучи вже про естетичний бік. Краще підготуватися заздалегідь.

Після кількох спроб мені вдалося виявити ключові звуки і скласти з них заклинання. Сухай, мабуть, зробив би його ще коротшим, проте тут також діє закон спадної віддачі[59], тож я розрахував необхідний мінімальний обсяг, аби заклинання діяло, якщо я не помилився зі самого початку. Отже, перевірив його та відредагував. Вийшло воно довгеньким — відразу таке не відтарабанити, а надто поспіхом; а я, найімовірніше, поспішатиму. Перевіряючи його, вирішив, що трьох ключових слів мені вистачить, але додати четверте не буде зайвим.

Викликавши Лоґрус, я вставив свій язик у його рухливий орнамент. Після цього промовив заклинання, повільно й чітко, пропустивши чотири ключові слова, які сам обрав. Доки лунали слова, дерева навколо мене завмерли, а заклинання повисло переді мною зім’ятим метеликом зі звуків та кольорів, який потрапив у павутиння мого бачення Лоґрусу. Тепер заклинання прийде до мене, коли я промовлю чотири пропущені слова.

Я відігнав бачення й відчув, як розслабився мій язик. Тепер не тільки вона здатна на прикрий сюрприз.

Відтак зупинився ковтнути води. Небо почало темнішати, навколо ожили лісові шерехи. Міркуючи про те, чи виходили на контакт з Рендомом Фіона та Блейз і що поробляє Білл у місті, я прислухався до скрипу та перестуку одна об одну гілок у кронах. Зненацька відчув, що за мною спостерігають. Це не було холодне уважне придивляння крізь Козирі, ні; чітке усвідомлення, що на мене дивляться очі. Я здригнувся. Після всіх цих роздумів про ворогів...

Поклавши руку на ефес меча, я простував далі. Ніч ледь розпочалась, і попереду чекало більше миль, аніж залишилося позаду.

Насторожено протинав я темряву, але не чув і не бачив нічого підозрілого. Може, я помилився, оцінюючи наміри Джасри, Шару й навіть Люка? І просто зараз мене переслідує зграя найманих убивць? Час від часу я натягував повіддя і мить чи дві сидів нерухомо, прислухаючись. Але жодного разу не почув чогось незвичного, чогось такого, що видавало б переслідування. Згадав про блакитний ґудзик, що лежав у моїй кишені. Може, це він діє як маяк для зловорожих посланців чаклуна? Не хотів викидати цю річ, бо відчував, що його використання можуть бути цікавими. Крім того, якщо ґудзик уже залишив на мені свою мітку, що цілком можливо, я нічого б не виграв, позбувшись його тепер. Мав намір сховати його десь, а вже потім звільнитися від його вібраційного сліду. А доти робити щось із ним було б нерозумно.

Небосхил дедалі темнішав, і на ньому замиготіли перші зірки. Тепер ми з Димом просувалися ще повільніше, хоча шлях залишався досить уторованим і я добре розрізнював його бліду смугу та міг не боятися раптової завади. Праворуч від мене проухкала сова, а за мить я побачив, як її темний силует промайнув між деревами, не дуже високо. Це була б чудова ніч для мандрівки верхи, якби я сам не вигадував собі привидів та не пускав їх собі по п’ятах. Запахи осені та лісу завжди приваблювали мене, і я вирішив, що коли пізніше розкладатиму невеличке вогнище, неодмінно підкину до вогню трохи сухого листя заради незрівнянного гіркого аромату.

Повітря було чистим та прохолодним. Навколо панувала тиша, порушувана хіба що стукотом копит, нашим диханням та гудінням вітру. Так тривало, доки ми не сполохали оленя, і певний час я чув тріск гілок та шурхіт опалого листя, що позначали його панічний відступ, але незабаром цей шум стихнув. Трохи згодом ми перетнули струмок, проїхавши невеличким, проте міцним дерев’яним містком, і жодний троль не спитав у нас мита. Після цього шлях почав забирати вгору, повільно, однак безперестанно. Тепер крізь мереживо верховіття просвічували численні зірки, і жодної хмаринки я не помічав. Ми піднялися вище, й листяні дерева почали поступатися місцем хвойним. Тут вітер сильніше давався взнаки.

Я почав частіше зупинятися — дати відпочити Димові, прислухатися, перехопити щось із припасів. Зупинитися на нічліг вирішив не раніше, ніж зійде місяць, появу якого спробував розрахувати, згадуючи попередню ніч. Якщо зможу їхати верхи аж до того часу і лише потім зроблю перепочинок на ніч, уранці мені залишиться до Амбера не так уже й багато.

Фракір раптом запульсувала у мене на зап’ястку, але легенько. Та, чорт забирай, вона так часто робила, скажімо, коли я підрізав якесь авто на трасі. А тепер це могла бути, наприклад, голодна лисиця, котра вийшла на полювання, помітила мене й пошкодувала, що вона не ведмідь. Проте я все ж таки зробив трохи довшу зупинку, чекаючи нападу, але намагаючись не дати ворогові помітити цього.

Проте нічого не сталося, Фракір більше не озивалась, і трохи згодом я попростував далі. Повернувся до своєї ідеї загнати на слизьке Люка і, як на те пішло, Джасру. Цю ідею ще важко було назвати планом, бо вона не мала майже нічого конкретного. Чим більше я її обдумував, тим божевільнішою вона виглядала. Втім, ідея здавалася й дуже спокусливою, бо давала змогу розв’язати з одного маху купу проблем. Шкода, що я ніколи не подумав намалювати Козир для Білла Рота. Раптом відчув бажання порадитися з мудрим юристом. Мені був потрібний хтось, хто висунув би аргументи проти задуму, який я ще не втілив у життя. На жаль, було надто темно для малювання... та в цьому й не мав справжньої потреби. Насправді мені просто хотілося зустрітися з правником, поговорити з ним, почути думку людини, якої ці справи безпосередньо не стосувалися.

Упродовж наступної години від Фракір більше не було попереджень. Тепер ми спустилися трохи нижче і незабаром зайшли в закритішу улоговину, де аромат соснової глиці став густішим. Я роздумував про чарівників, квіти, Колесо-Привида та його проблеми, про те, як може зватися істота, котра недавно заволодівала Вінтою. Перебирав у думках і багато інших речей та подій, інколи дуже віддалених у часі...

Зробивши ще багато коротких зупинок, я побачив, як місячне світло цідиться крізь гілля у мене за спиною, й вирішив, що пора підшукати собі місце для ночівлі. Напоїв Дима у черговому струмку. Ми проїхали ще хвилин п’ятнадцять, і праворуч від себе я помітив місце, що здалося мені придатним для моєї мети. Отже, ми зійшли з дороги та попрямували туди.

Обране місце виявилося зблизька не таким привабливим, як мені здалося здалеку, тому ми ще трохи проїхали крізь хащу, поки невеличка галявинка не здалася мені підхожою. Я спішився, розсідлав Дима, прив’язав його, обтер ковдрою, дав йому поїсти. Після цього очистив від трави невеличке коло, викопав у центрі ямку і розклав багаття. Я зробив це за допомогою чар, бо вручну було лінь. Потім підкинув туди трохи листя, бо згадав, що мені раніше хотілося цього.

Я сів спиною до стовбура дерева, не дуже великого, але й не малого, підмостивши під себе плащ. Лаштуючись стягнути чоботи, з’їв хліба зі сиром та попив води. Меча я поклав біля себе.

Потроху до моїх отерплих м’язів почало повертатися життя. Ароматний дим навіював ностальгічні думки. Наступний сандвіч я підсмажив на вогні.

Довгенько сидів без жодних думок, відчуваючи, як помалу розслабляються натомлені руки й ноги. Хотів, було, зібрати хмизу, перш ніж лягти, але насправді у тому не було потреби. Ніч стояла тепла. З багаттям було просто веселіше.

Проте... Хай там що, а я змусив себе підвестися й заглибитись у хащу. А тоді неквапно роздивитися прилеглу місцевість. Хоча, насправді, відійшов від вогнища головно тому, що мені потрібно було відлити. Свій обхід завершив тоді, коли помітив слабке віддалене мерехтіння на північний схід від себе. Що це було? Ще одна ватра? Відблискував місяць на воді? Ліхтар? Світло сяйнуло лише раз, а потім я його загубив, хоча й крутив головою на всі боки, повернувся назад і трохи пройшов у тому напрямку, де бачив зблиск.

Але я не бажав ганятися цілісіньку ніч за облудним вогником, продираючись крізь чагарник. Перевірив, чи може хтось побачити моє багаття. Його було важко помітити навіть з невеликої відстані. Обійшовши довкола свій табір, я повернувся на старе місце і знову зручно усівся. Вогонь уже догоряв, і я вирішив не заважати йому погаснути. Загорнувся у плащ і дав вітру себе заколисати.

Заснув я швидко. Не знаю, скільки проспав. Не пам’ятаю, чи бачив сни.

Розбудило мене шалене пульсування Фракір. Ледь-ледь розплющивши очі, я поворухнувся, наче уві сні, зронивши правицю поруч з руків’ям меча. Дихав я так само повільно. Почув та відчув порив вітру й уздрів, що він знову роздув жаринки, які заледве жевріли. Але нікого перед собою я не побачив. Нашорошивши вуха, ловив кожний звук, але чув тільки вітер та потріскування вогню.

Здавалося безглуздим схоплюватися на ноги і ставати у захисну позицію, коли я навіть не знав, звідки наближається небезпека, але залишатися мішенню було не менш безглуздо. З іншого боку, я навмисне розстелив плащ так, що спину мені захищала пишна сосна, котра низько опустила свої лапи. Підкрастися до мене ззаду було б непросто, а надто зробити це нечутно. Отже, я міг не боятися негайного нападу з цього боку.

Скосивши очі, подивився на Дима: кінь, здавалося, почав виказувати перші ознаки хвилювання. Фракір і надалі смикала за мій зап’ясток, тепер лише заважаючи мені спостерігати, тому я подумки наказав їй заспокоїтися.

Дим уже стриг вухами, поводив головою, роздуваючи ніздрі. Я помітив, що його тривожить щось праворуч від мене. Він почав задкувати, тягнучи за собою довгу мотузку.

До мене долинув звук, що перекрив шелест трави під копитами Дима, наче хтось наближався до мене з правого боку. Цей звук стих, а тоді я почув його знову. Це не скидалося на звук кроків, радше, наче чиєсь тіло зачепило гілку, і та тихенько рипнула, протестуючи.

Прикинувши, як розташовані дерева та кущі з того боку, я вирішив не рухатись, а дати підкрадачеві наблизитись. Я відкинув ідею викликати Лоґрус і застосувати магічну атаку. Це потребувало б трохи більше часу, ніж я, на мою думку, мав. Окрім того, судячи з поведінки Дима і тих звуків, які розчув, припускав, що до мене наближається тільки одна істота. Втім, я був готовий застосувати в разі потреби деякі заклинання — і наступальні, й захисні, — на додаток до того, якими я захистив себе, лягаючи спати. Але проблема в тому, що на розроблення пристойної серії заклинань може піти кілька днів усамітненої праці, а треба ж їх іще скомпонувати і підготувати так, щоби були напоготові, й тільки тоді потрібної миті матиму їх під рукою. Хоча за тиждень чи два вони почнуть потроху втрачати силу. Інколи заклинання діють довше, інколи менше. Це залежить від тієї енергії, яку ти готовий на них витратити, а також від магічного клімату в тій Тіні, де відбувається дія. Це дуже клопітка справа, якщо ти не впевнений, що вони тобі точно знадобляться за короткий час. З іншого боку, кожний серйозний чаклун мусить мати напохваті хоча б одне заклинання для нападу, одне для захисту і ще одне — для втечі. Але я за натурою ледачкуватий, а ще трохи безтурботний, тому донедавна не потребував таких приготувань. А знедавна у мене не було часу до них вдаватися.

Тому викликати наразі Лоґрус і спробувати захистити себе його межами означало б витратити неймовірні обсяги грубої сили. А це завжди дуже виснажливо для того, хто так діє.

Хай він підійде до мене, і йому доведеться зустрітися з холодною сталлю та зашморгом.

Тепер я відчував, як невідомий наближається, чув м’яке рипіння соснової глиці. Ну, вороже, ще кілька футів... Ходи ближче. Це все, що мені потрібно. Перетни межу...

Він зупинився. Тепер я міг чути рівне, тихе дихання.

А тоді почув шепіт:

— Ти вже маєш знати про мене, магу. В кожного з нас свої трюки, і мені відомі всі твої.

— Хто ти такий?! — вигукнув я, стиснувши ефес меча, перекотившись та прийнявши низьку стійку, вдивляючись у темряву й описуючи коло вістрям клинка.

— Я ворог, — почув у відповідь. — Той, на якого ти ніколи не чекав.

9

Сила.

Я пригадав той день, коли стояв на вершині скелястого уступу.

Фіона, одягнена в лавандові кольори, підперезана срібним паском, стояла на іншій скелі, праворуч і вище за мене. У правиці вона тримала срібне люстерко й дивилася вниз крізь туман, туди, де височіло велике дерево. Навколо стояла абсолютна тиша, навіть наші голоси лунали наче крізь вату. Верхівка дерева розчинялась у хмарі густого туману. Стовп світла, що пробився крізь хмару, чітко висвічував стовбур на тлі ще однієї туманної завіси, що підіймалася й ось-ось мала злитися з тією, котра звисала згори. Біля підніжжя дерева пролягала яскрава лінія, що, очевидно, світилася власним світлом. Вкарбована у землю, лінія вигиналася, зникаючи в тумані. Ліворуч від себе я роздивився ще сегмент кола, що світився з тією ж інтенсивністю; лінія виринала з білої стіни туману й знову поверталася до неї.

— Що це, Фіоно? — запитав я. — Навіщо ти привела мене до цього місця?

— Ти чув про нього, — відповіла вона. — Я хотіла, щоб і побачив його.

Я похитав головою.

— Ніколи про нього не чув. Гадки не маю, що це таке.

— Ходімо, — мовила вона і почала спускатися.

Я простягнув їй руку, але вона її проігнорувала, рухаючись стрімко і граційно. Ми зійшли зі скель та підійшли ближче до дерева. Це місце здавалося наче знайомим, але я не міг пригадати, звідки воно мені відоме.

— Ти чув про нього від свого батька, — нарешті сказала Фіона. — Він витратив багато часу, розповідаючи тобі свою історію. Батько точно не забув розповісти й про це.

Я зупинився, бо нарешті зрозумів, а радше, здогадався.

— Це дерево... — вимовив я.

— Корвін встромив у землю свою палицю, коли почав створювати новий Лабіринт, — сказала вона. — Палиця була свіжа й пустила коріння.

Мені здавалося, що я відчуваю, як земля під моїми ногами легенько тремтить.

Фіона повернулася спиною до напрямку нашого руху, піднесла до очей люстерко, повернувши його так, щоби бачити віддзеркалення через своє праве плече.

— Так, — промовила після невеличкої паузи. Відтак простягнула дзеркальце мені. — Подивися, — наказала вона, — так, як дивилась я. — Узявши дзеркальце, я відповідно розвернув його й зазирнув до нього.

Відбиток у дзеркалі відрізнявся від тієї картини, яку я раніше уважно вивчав неозброєним оком. Тепер бачив те, що було позаду дерева, за білою завісою туману, і розрізнив іще частину незнайомого Лабіринту. Розкинувшись по землі, вогняні візерунки зміїлися, ведучи до кінцевої точки в лівій його частині, але сама вона залишалася прихованою за нерухомою вежею з туману, крізь яку ледь помітно просвічувалися крихітні вогники, що скидалися на зірки.

— Він не схожий на Лабіринт в Амбері, — зауважив я.

— Ні, — погодилася вона. — Може, він нагадує Лоґрус?

— Ні. Насправді, Лоґрус увесь час змінюється. Але залишається кутастим, а тут переважно криві та вигини.

Я ще трохи роздивився цю картину, а тоді повернув Фіоні люстерко.

— Цікаві чари на цьому дзеркалі, — зауважив, бо встиг приглянутись і до нього, поки воно було у мене в руках.

— І набагато складніші, ніж можна подумати, — відгукнулася вона, — бо це не простий туман. Дивися.

Фіона підійшла до початку Лабіринту, неподалік могутнього дерева, і зробила рух, наче намагаючись поставити ногу на яскраву доріжку. Перш ніж вона опустила ногу, невеличкий електричний розряд, спрямований угору, блиснув із Лабіринту й поцілив їй у підошву черевика. Вона швидко відсмикнула ногу.

— Він мене відкидає, — пояснила. — Не дає ступнути. Спробуй ти.

Щось у її погляді мені не сподобалось, але я підійшов ближче.

— А чому крізь твоє дзеркало не можна побачити весь Лабіринт, аж до центру? — запитав я.

— Схоже, опір зростає в напрямку до центру, і там він найбільший, — відповіла вона. — Але чому так відбувається, не знаю.

Я все ще вагався.

— А ще хтось спробував це зробити? — запитав.

— Я приводила сюди Блейза, — сказала вона. — Лабіринт його теж відкинув.

— Окрім нього, ніхто цей Лабіринт не бачив?

— Сюди я приводила ще й Рендома. Але він відмовився спробувати. Сказав, що не збирається просто зараз марнувати на це час.

— Виявив обережність, я думаю. А він мав із собою Камінь?

— Ні. А чому питаєш?

— Просто цікаво.

— Подивимось, як Лабіринт сприйме тебе.

— Гаразд.

Піднявши праву ногу, я обережно наблизив її до лінії. Десь за фут від неї зупинився.

— Щось не пускає мене далі, — сказав я.

— Дивно. Електричного розряду не було.

— Спасибі й на цьому, — відказав я, із зусиллям опустивши ногу ще на дюйм чи два. Нарешті зітхнув. — Марна справа, Фі. Нічого не виходить.

Із виразу обличчя Фіони я зрозумів, що вона розчарована.

— А я сподівалася, — мовила вона, коли я відступив від Лабіринту, — що хтось іще зможе пройти ним. Не лише Корвін. А на тебе, як на його сина, сподівалася найбільше.

— А чому так важливо, аби хтось пройшов крізь нього? Просто тому, що він тут є?

— На мою думку, він є загрозою, — сказала вона. — Треба його дослідити й щось із ним зробити.

— Загрозою? Чому?

— Амбер і Хаос — це два полюси життя, як ми його уявляємо, — пояснила вона, — і містять Лабіринт та Лоґрус, відповідно. Віками між ними була така-сяка рівновага. А тепер цей незаконнонароджений Лабіринт твого таточка руйнує цю рівновагу.

— Яким чином?

— Між Амбером і Хаосом завжди діяв хвилеподібний обмін. А ця штука, схоже, йому заважає.

— Мені здається, це так, наче до склянки з напоєм вкинули зайвий кубик льоду, — сказав я. — Мине певний час, і все владнається.

Вона похитала головою:

— Не владнається. Відтоді, як твій батько створив цю штуку, Тіньові бурі значно почастішали. Вони шматують тканину Тіней. Впливають на саму природу реальності.

— Навряд чи, — заперечив я. — Адже водночас відбулася ще одна, набагато важливіша, подія. Первинний Лабіринт Амбера був пошкоджений, і Оберон його полагодив. Спричинена цим хвиля Хаосу прокотилася всіма Тінями. Вона зачепила геть усе. Але Лабіринт витримав, і все знову ввійшло у норму. Я схиляюся до думки, що усі ці додаткові Тіньові бурі — просто афтершоки[60], та й годі.

— Цікавий аргумент, — сказала вона. — Але що, як ти помиляєшся?

— Я так не вважаю.

— Мерлю, за цим стоїть сила. Величезна сила.

— Не сумніваюся.

— Ми завжди намагалися наглядати за цією силою, розуміти її, контролювати. Бо одного дня вона може перетворитися на загрозу. Чи розповідав тобі Корвін щось, бодай щось, про цю штуку і як нам керувати нею?

— Ні, — відповів я. — Нічого, крім того, що він зробив його поспіхом, аби замінити старий Лабіринт, бо неабияк боявся, що Оберонові, можливо, не вдалося його полагодити.

— Якби ж тільки нам вдалося його розшукати!

— Від нього все ще нема жодної звістки?

— Дроппа каже, ніби бачив його в казино, у Тіні Земля, яку ви з ним обидва полюбляєте. Каже, він був разом із привабливою жінкою, вони випивали та слухали виступ музичного гурту. Дроппа помахав йому рукою і почав прокладати шлях крізь натовп. За словами Дроппи, Корвін його теж побачив. Але коли він дістався потрібного столика, їх там уже не було.

— Це все?

— Усе.

— Небагато.

— Знаю. Але якщо лише він може пройти цією чортовою штуковиною і якщо вона справді становить загрозу, одного дня ми можемо мати страшну халепу.

— Гадаю, ти схильна панікувати, тітонько...

— Сподіваюся, що маєш слушність, Мерлю. Ходімо, доправлю тебе додому.

Я ще раз уважно придивився до цього місця, до всіх подробиць. А також прислухався до своїх відчуттів, бо хотів бути впевненим, що зможу створити для нього Козир. Ні тоді, ні пізніше я не зізнався, що не відчув жодного опору, коли наближав ногу до цього Лабіринту, бо якщо ти ступиш хоч на Лабіринт, хоч на Лоґрус, вороття вже не буде. Або ти пройдеш крізь них до кінця, або вони тебе знищать. І хоч як я полюбляв різні загадки, мої канікули тоді добігали кінця, тож я мав повертатися до університету.

Сила.

Ми були разом у лісі всередині Чорного кола, тієї частини Тіней, з якою Хаос торгує. Ми полювали на жинда — лютого хижака, чорного, присадкуватого, рогатого. Я не фанат полювання, бо не люблю вбивати будь-що живе, якщо цього можна уникнути. Але піти на полювання запропонував Юрт, і, оскільки це був, можливо, мій останній шанс налагодити стосунки з братом до мого від’їзду, я вирішив скористатися його пропозицією. Ми обоє не належали до вправних лучників, а жинд — дуже прудкий звір. Тому, якщо все складеться добре, ніхто нікого не вб’є, а ми матимемо змогу поспілкуватись, і, можливо, це полювання допоможе нам краще порозумітися.

Коли ми знову загубили слід і зробили привал, то справді довго розмовляли про мистецтво стрільби з лука, про придворну політику, про Тіні та погоду. Останнім часом Юрт поводився зі мною не так вороже, і я сприймав це як добрий знак. Він відростив волосся, аби непомітно було, що в нього нема лівого вуха. Вуха погано регенерують. Ми не згадували про нашу дуель, про суперечку, що призвела до неї. Незабаром я мав піти з його життя і думав, що, можливо, через це він хоче завершити цей етап свого існування, налагодивши зі мною хоча б більш-менш добрі стосунки, щоби кожний із нас міг піти далі своїм шляхом, не згадуючи іншого лихим словом. Але тут я мав слушність лише наполовину.

Ще згодом, коли ми зупинились, аби щось нашвидкуруч перехопити, він запитав мене:

— Ну, і як воно? Яке відчуття?

— Ти про що? — не зрозумів я.

— Про силу, — відповів Юрт. — Про силу, яку дає Лоґрус: мандрувати Тінями, працювати з магією, що перевищує природні можливості.

Я не хотів удаватися в подробиці, бо знав, що він уже тричі збирався пройти крізь Лоґрус і щоразу відступав останньої миті, уже зазирнувши всередину. Можливо, кістяки невдах, які Сухай не поспішав прибирати, змушували його нервуватись. Я гадав, Юртові невідомо, що я в курсі двох останніх його провалів. Тому я вирішив применшити свої досягнення.

— Насправді, жодної різниці не відчуваєш, — відповів йому, — доки не почнеш цю силу застосовувати. А що відбувається тоді, важко висловити.

— Збираюся незабаром і сам це зробити, — мовив Юрт. — Непогано буде пошвендяти Тінями; може, навіть, знайти десь королівство для себе. Щось порадиш мені?

Я кивнув.

— Не оглядайся, — сказав йому, — не зупиняйся й не роздумуй. Просто йди вперед.

Він розреготався.

— Це звучить, наче наказ для війська.

— Гадаю, певна подібність є.

Він знову розсміявся.

— Ходімо вже й застрелимо того жинда, — сказав Юрт.

Опівдні ми заблукали в непролазній хащі, засипаній галуззям.

Чули, як жинд із тріском прокладає собі шлях крізь бурелом, але поки що не могли зрозуміти, в який він подався бік. Я стояв спиною до Юрта й озирав край гущавини перед собою, намагаючись помітити бодай якусь ознаку його просування, як раптом Фракір щосили стиснула мій зап’ясток, а тоді розкрутилася й упала на землю.

Я нахилився її підняти, не розуміючи, що сталося. Несподівано щось пробриніло мені над головою. Глянувши вгору, побачив стрілу, котра стирчала зі стовбура переді мною на такій висоті, що якби я стояв, вона поцілила б мені у спину.

Навіть не розігнувшись, я швидко обернувся до Юрта. Він саме клав на тятиву наступну стрілу.

— Не оглядайся. Не зупиняйся й не роздумуй. Просто йди вперед, — сказав Юрт і засміявся.

Я пірнув униз і до нього, коли він підіймав лук. Уміліший лучник, мабуть, убив би мене. Гадаю, коли я зробив стрибок, Юрт запанікував і передчасно випустив стрілу. Тому вона застрягла в моєму шкіряному жилеті, а я навіть не відчув болю.

Коли врізався йому вище колін, він випустив з рук лука й упав навзнак. Вихопивши мисливський ніж, відкотився убік і змахнув рукою, цілячись мені в горло. Я перехопив його зап’ясток лівою рукою, і мене силою інерції відкинуло на спину. Зацідивши йому в обличчя правим кулаком, лівою рукою відштовхнув лезо далі від себе. Він заблокував мій удар і коліном влупив мене по яйцях.

Я зупинив кінчик леза лише за кілька дюймів від свого горла, бо цей його удар майже знищив мою оборону. Усе ще сам не свій від болю, я примудрився розвернути стегно так, щоб захистити пах. Водночас заслонився від його руки з ножем правицею, при цьому порізавши собі кисть. А тоді штовхнув його правою рукою, водночас смикнувши лівою, а сам відкотився вліво. Він вивільнив руку з мого захвату, бо я все ще не міг зібратись із силами, і також відкотився убік. Я гарячково намагався відновити сили і тут почув, як він закричав.

Звівшись на коліна, побачив, що Юрт зронив ніж там, куди докотився, а сам заплутався в колючому жмутті сухого гілля і повис на ньому лівим боком. Притиснувши долоні до обличчя, волав без слів, наче поранений звір.

Я побіг до нього подивитися, що сталося, тримаючи напоготові Фракір. Якщо це якийсь трюк із його боку, вона відразу ж обмотає йому горлянку.

Та це був не трюк. Добігши до нього, я побачив, що гострий сук зламаної гілки встромився йому в праве око. Кров сльозилася щокою і переніссям.

— Не смикайся! — гукнув я. — Ти робиш тільки гірше. Дай мені витягти сучок.

— Забери від мене свої кляті руки! — загорлав Юрт.

Зціпивши зуби, зі жахливо перекривленим обличчям він ухопився правицею за сук та відсмикнув голову назад. Я відвів погляд. За мить він заскавчав і впав на землю, утративши свідомість. Я відірвав від своєї сорочки лівий рукав, а від нього смужку, згорнув як подушечку та поклав на поранене око. Ще однією смужкою тканини закріпив тампон на місці. Фракір повернулася на своє місце на моєму зап’ясткові.

Тоді я витяг Козир, який мав доправити нас додому, й підняв Юрта на руки. Мамі це точно не сподобається.

Сила.

Була субота. Ми з Люком цілісінький ранок літали на дельтапланах. Потім зустрілися з Джулією та Ґейл, щоб пообідати разом, опісля усі вийшли на «Зоряному Спалаху» в море й аж до вечора ходили під вітрилами. Приставши до берега, ми пішли у гриль-бар просто в гавані, й там, доки чекали на стейки, я замовив пива, бо ми з Люком влаштували невеличке змагання з армрестлінгу[61], щоб вирішити, кому платити за напої, і він миттєво уклав на стіл мою ліву руку, гримнувши нею об стіл.

Хтось біля сусіднього столика мовив:

— Якби у мене була тисяча доларів, з якої не треба було б сплачувати податок, я б тоді... — а Джулія почула це й розреготалася.

— Із чого смієшся? — запитав я її.

— Кумедний список бажань, — відказала вона. — Я б, мабуть, побажала шафу, повнісіньку дизайнерських суконь, а ще — вишукані прикраси до них. А шафу розмістити в гарному будинку, а будинок — у такому місці, де я була б важливою особою...

Люк посміхнувся.

— Я вбачаю тут перехід від грошей до сили, — зауважив він.

— Може, й так, — відгукнулася вона. — Та, насправді, хіба різниця між ними така вже велика?

— За гроші можна купити все, що хочеш, — промовив Люк. — А якщо маєш силу, то з тобою станеться все, чого захочеш. Якщо є вибір, завжди варто обирати силу.

Звична легка усмішка Ґейл зникла з її обличчя, і воно набрало надзвичайно серйозного виразу.

— Я не вважаю, що сила сама собою важлива, — сказала вона. — Нею треба просто користуватися певним чином.

Джулія розсміялася:

— А що поганого в тому, щоб насолоджуватися своєю силою? Мені це здається прикольним.

— Лише доти, доки твоя сила не стане занадто великою, — докинув Люк.

— Тоді треба мати відповідні амбіції, — мовила Джулія.

— Це неправильно, — заперечила Ґейл. — Кожний має свій обов’язок, і найважливіше — виконувати його.

Уважно подивившись на неї, Люк на знак згоди кивнув.

— Ой, тільки не треба приплітати сюди мораль! — обурилася Джулія.

— Саме треба, — заперечив Люк.

— Я не погоджуюся, — відрізала Джулія.

Люк стенув плечима.

— Але Джулія має слушність, — раптом промовила Ґейл. — Я теж гадаю, що обов’язок і мораль — різні поняття.

— Але ж, якщо у тебе є певний обов’язок, — сказав Люк, — щось таке, що ти повинен у будь-якому разі зробити, скажімо, з міркувань честі, він і стає твоєю мораллю.

Джулія подивилася на Люка, потім на Ґейл.

— Я не зрозуміла, — сказала вона, — ми щойно дійшли згоди? Чи ні?

— Ні, — відказав Люк. — Не думаю.

Ґейл відпила пива.

— Ти кажеш про особистий кодекс, який може не мати нічого спільного з традиційною мораллю.

— Саме так, — підтвердив Люк.

— Тобто, це не мораль. Це просто те, що ти маєш зробити.

— Твоя правда, обов’язок — це те, що людина має зробити, — сказав Люк. — Але водночас це і є мораль.

— Мораль — головна цінність цивілізації, — мовила вона.

— Такої реалії, як цивілізація, не існує, — парирував Люк. — Під цим словом мають на увазі лише мистецтво жити у містах.

— Хай буде так. Тоді це — головна цінність культури, — сказала вона.

— Культурні цінності — поняття відносне, — відповів Люк, посміхаючись. — Судячи з тих, які сповідую я, я правий.

— А яке першоджерело твоїх цінностей? — запитала Ґейл, уважно придивляючись до Люка.

— Не варто нам виходити з чисто філософської площини, добре? — сказав він.

— Тоді, можливо, краще геть відмовитися від цього терміна, — зауважила Ґейл, — і зосередитися тільки на обов’язку.

— А куди ви поділи силу? — спитала Джулія.

— Вона десь тут, але прихована, — сказав я.

Раптом обличчя Ґейл спантеличилося, наче у диспуті ми не повторювали мовлене-перемовлене втисячне, хіба що трохи іншими словами, а, справді, наштовхнули її на якусь нову думку.

— Якщо це дві різні реалії, — протягнула вона, — то яка з них важливіша за іншу?

— Це не різні реалії, — сказав Люк. — Це те ж саме.

— А я так не вважаю, — заперечила Джулія. — Проте обов’язки зазвичай бувають чітко окресленими, а мораль, схоже, можна обирати на власний розсуд. Отже, мене більше приваблює мораль.

— А мені подобаються чітко окреслені реалії, — сказала Ґейл.

Люк сьорбнув пива, ще й легенько відригнувши.

— Та біс із ним! — вигукнув. — Семінар із філософії лише у четвер. А сьогодні у нас вікенд. Хто платить за наступне коло, Мерлю?

Я вмостив лівий лікоть на стіл і наставив долоню.

Коли кожен з нас щосили намагався укласти руку супротивника на стіл, а напруга між нами дедалі зростала, він просичав крізь зціплені зуби:

— Слушність маю я, хіба ні?

— Так, — відказав я за мить до того, як припечатати його руку до столу.

Сила.

Відімкнувши замочок, я витягнув пошту з маленької скриньки у вестибюлі й поніс її сходами нагору до свого помешкання. Там було два рахунки, кілька рекламних проспектів і об’ємний конверт без зворотньої адреси, терміновий.

Зачинивши за собою двері, я поклав ключі до кишені, а дипломат на стілець. Саме прямував до канапи, коли на кухні задзвонив телефон.

Кинувши пошту на кавовий столик, я розвернувся й попростував до кухні. Не знаю, чи був вибух, який стався позаду, достатньо потужним, щоби збити мене з ніг. Не знаю, бо рибкою пірнув уперед у мить вибуху, з власної ініціативи. Я вдарився головою об ніжку кухонного столу. Це мене трохи ошелешило, але все інше у мене залишилося цілим. Усі ушкодження припали на кімнату. Коли я зумів звестися на ноги, телефон припинив дзвонити.

Я й тоді не сумнівався, що є значно простіші способи позбуватися непотрібної пошти, але ще довго загадувався над питанням, хто це зателефонував мені так вчасно.

Іноді я згадував і перший номер зі серії, а саме вантажівку, що вилетіла прямо на мене. Я бачив обличчя водія лише краєм ока, лише мить, перш ніж відскочив убік: безвольне, позбавлене будь-яких емоцій, наче він був мертвий, чи під дією гіпнозу, наркотиків, а може, заклинань. Я вирішив, що правильним може виявитися будь-який із цих варіантів. А може, й усі вони водночас.

Потім був іще нічний напад грабіжників. Вони накинулися на мене без жодного слова. Коли все було позаду і я йшов геть, то, аби оглянути ще раз місце сутички, озирнувся. Мені здалося, що я помітив нечіткий силует людини, яка швиденько заскочила назад до під’їзду — розумний вчинок, зважаючи на те, що тут тільки-но сталося. Проте, цілком ймовірно, це міг бути і хтось, пов’язаний із нападом. Я гризся сумнівами. Ця людина перебувала надто далеко, щоб у разі чого надати поліції мій опис. Якщо я повернуся, а це виявиться ні в чому невинний перехожий, то сам створю свідка, здатного мене ідентифікувати. Щоправда, я не сумнівався, що це безсумнівний випадок самозахисту і справу закриють, ледь відкривши, але матиму неабияку тяганину. Отже, я вирішив послати все під три чорти і пішов собі далі. Ще одне веселе 30 квітня.

А день гвинтівки? Я йшов вулицею, поспішаючи у справах, коли раптом пролунало два постріли. Обидві кулі пролетіли повз мене, і я, ще не розуміючи, що відбувається, побачив, як вони відкололи шматочки цегли на стіні будинку ліворуч від мене. Третього пострілу не було, але з будинку на тому боці вулиці долинув шум, наче щось упало й розтрощилося. На третьому поверсі вікно було розчахнуте.

Я помчав туди. Це був старий багатоквартирний будинок, і двері під’їзду виявилися замкненими, але я не став гальмувати заради умовностей. Знайшовши сходи, злетів ними нагору. Дістався дверей, що, на мою думку, вели до потрібної кімнати, вирішив спробувати старомодний спосіб відчиняти двері, й він подіяв. Двері були незамкнені.

Тримаючись збоку від них, я штовхнув їх, розчинивши навстіж. Побачив порожню кімнату — ні меблів, ні душі. Здавалося, тут ніхто не живе. Чи не міг я помилитись? Але раптом я помітив відчинене вікно, яке дивилося на вулицю, і побачив, що лежить на підлозі. Я зайшов усередину, зачинивши за собою двері.

У кутку лежала зламана гвинтівка. Із подряпин на ложі я здогадався, що, перш ніж відкинути її вбік, нею з розмаху вдарили об найближчу батарею. Потім я помітив на підлозі й дещо інше, мокре й червоне. Небагато. Лише кілька крапель.

Нашвидкуруч обшукав помешкання. Воно виявилося невеликим. Там була ще спальня, тільки одна, і вікно в спальні теж розчинене. Я підійшов до нього. За вікном тягнулася пожежна драбина, і я вирішив, що й мені буде незле відступати саме таким чином.

На чорному металі я знайшов ще кілька крапель крові, й це все. Ніде нікого, і на вулиці теж.

Сила.

Вбивати. Охороняти. Люк, Джасра, Ґейл. Хто стояв за ними?

Чим більше я над цим розмірковував, тим імовірнішою ставала здогадка, що був ще один телефонний дзвінок, того ранку, коли всі газові конфорки виявилися відкритими. Може, це саме він розбудив мене і змусив помітити небезпеку? Щоразу, коли я замислювався над усім цим, акцент наче легко зміщувався. Події поставали в дещо іншому світлі. Як стверджують Люк та псевдо-Вінта, у пізніших епізодах мені не загрожувала справжня небезпека, однак, на мою думку, кожний із цих випадків міг легко загнати мене на той світ. Кого я мав звинувачувати? Нападника? Чи рятівника, який ледь устигав мене врятувати? А як розпізнати, хто з них хто? Пригадую, як ускладнювала історію мого батька згадка про ту кляту автомобільну катастрофу, бо вона нагадувала «Торік у Марієнбаді»[62]. Але, коли порівняти з тим, що коїлося та коїться навколо мене, це все були квіточки. Принаймні він більшість часу знав, що має робити. Може, я успадкував родове прокляття, пов’язане із заплутаними фабулами?

Сила.

Пригадую останній урок дядька Сухая. Після того як я пройшов ініціацію Лоґрусом, він іще деякий час навчав мене того, до чого раніше я не мав доступу. Потім настав час, коли я вирішив, що моє навчання завершено. Я оволодів мистецтвом магії, довів це і більше не перебував у статусі учня. Здавалося, засвоїв усі основи, а далі могло йтися лише про вдосконалення. Я почав готуватися вирушити у подорож до Тіні Земля. І тут одного ранку Сухай прислав по мене. Я подумав, що він просто хоче попрощатися й дати мені кілька дружніх порад.

Дядько мав сиве волосся, трохи горбився, і траплялися дні, коли він ходив, спираючись на ціпок. Це був один із таких днів. На ньому був жовтий каптан, котрий я завжди розглядав радше як робу, а не одяг для виходу.

— Готовий для невеличкої подорожі? — запитав мене він.

— Насправді це буде довга подорож, — відповів я. — Але, так, я майже готовий.

— Ні, — заперечив дядько Сухай. — Я маю на увазі іншу подорож.

— А! Хочеш сказати, що ми з тобою вирушимо кудись просто зараз?

— Ходімо, — сказав той.

Отже, я пішов за ним, і Тіні розступалися перед нами. Ми рухались, а простір навколо нас ставав дедалі похмурішим, і нарешті ми опинилися в таких місцях, що взагалі не мали жодних ознак життя. Навкруги були тільки чорні скелі, голі, безплідні, що заклякли в мідно-червоних променях тьмяного доісторичного сонця. Тут, куди прийшли, повітря було сухе й прохолодне, і коли ми зупинилися та роздивилися навкруги, у мене спиною пішли дрижаки.

Я чекав, що він висловить свою думку. Але Сухай заговорив тільки після тривалого мовчання. Здавалося, він забув про мою присутність; просто стояв і дивився на пустинну місцевість.

Нарешті він озвався.

— Саме я навчив тебе, як мандрувати Тінями, — мовив він. — А ще, як складати заклинання та як вони працюють.

Я промовчав. Це його твердження не потребувало відповіді.

— Отже, ти знаєш дещо про те, що таке сила, — продовжив дядько. — Ти черпаєш її в образі Хаосу, Лоґрусі, й застосовуєш різним чином.

Він уперше поглянув на мене, і я кивнув, погоджуючись.

— Наскільки знаю, ті, які носять у собі образ Порядку, Лабіринт, діють таким само чином, хоча наслідки можуть бути й іншими, — вів далі Сухай. — Не знаю напевне, бо я не проходив ініціації Лабіринтом. Сумніваюся, що якась душа може витримати тягар знати обидві ці сили. Але ти маєш розуміти, що є інший різновид сили, прямо протилежний тій силі, яку маємо ми.

— Розумію, — вимовив я, бо він, мабуть, чекав на відповідь.

— Але ти можеш звернутися до ресурсу, — сказав Сухай, — недоступного підданим Амбера. Дивися сюди!

Кажучи цю останню фразу, він не мав на увазі, що я маю просто дивитись, як він прислонив свій ціпок до скелі й наставив долоні перед собою. Він хотів, аби я викликав Лоґрус і дивився крізь нього, аби бачити на іншому рівні все, що він збирається робити. Я так і вчинив: спостерігав за його діями своїм Лоґруським зором.

Тепер той образ, що висів перед ним, витягуючись усе далі та звиваючись, здавався продовженням того, крізь який я дивився. Побачив та відчув, як він з’єднав з Лоґрусом руки, а тоді витягнув уперед два хвилясті відростки, аби торкнутися ними кам’яної брили, що лежала на схилі значно нижче нас.

— Тепер сам увійди в Лоґрус, — наказав він, — але нічого не роби. Залишайся поруч зі мною і дивись, що робитиму я. В жодному разі не спробуй утрутитися.

— Зрозуміло, — відповів я.

Вставивши руки у свій образ Лоґрусу, я ворушив ними, відшукуючи гармонію, доки вони не стали його частиною.

— Добре, — промовив Сухай, коли я знайшов відповідну позицію. — Тепер маєш тільки спостерігати на всіх рівнях, що робитиму я.

Якісь імпульси пройшли від нього до брили тими відростками, якими він маніпулював. Але до того, що відбулося опісля, я не був готовий.

Образ Лоґрусу, що був переді мною, зчорнів, перетворившись на чорнильну ляпку, і вона вирувала бурхливо. Я відчув хвилю руйнівної сили, що прокотилася крізь мене, неймовірної нищівної сили, що могла накрити, підхопити, понести за собою у блаженну порожнечу безладу, доведеного до кінцевої межі. Частина мого «я», здавалося, бажала цього, а інша частина беззвучно волала, намагаючись припинити руйнацію. Проте Сухай контролював це явище, я бачив, як він це робить, так само, як бачив, як дядько спричинив його.

Ляпка торкнулася брили, злилася з нею, і брила щезла. Не було жодного вибуху, ні експлозивного, ні імплозивного; лише несамовитий холодний вітер і какофонічний шум. Тоді мій дядько трохи розвів руки, і лінії, створені з киплячої чорноти, повторили його рух, спрямувавшись ув обидва боки від осередку хаосу, на який перетворилася кам’яна брила. Я дивився на довгі темні сліди, відчуваючи, що в них парадоксальним чином поєднані небуття і творча енергія.

Дядько Сухай завмер, зафіксувавши процес в одному стані. За мить пояснив:

— Я можу зараз просто вивільнити силу і дозволити їй діяти неконтрольовано. Або можу надати їй напрямок, і тільки після цього її вивільнити.

Він нічого більше не казав, тому запитав я:

— А тоді що станеться? Чи буде сила діяти, доки не знищить усю Тінь?

— Ні, — відказав Сухай. — Є обмежувальні фактори. Якщо Хаос почне зростати, збільшиться й опір Порядку. Вони діятимуть і досягнуть точки утримування.

— А якщо ти не зупинишся, а й надалі викликатимеш сили Хаосу?

— Буде завдано великої шкоди.

— А якщо ми з тобою діятимемо вдвох?

— Шкода буде ще більшою. Але я хотів присвятити цей урок іншому. Тепер спостерігатиму, а ти контролюватимеш ці сили.

Отже, користуючись образом Лоґрусу, я перебрав контроль і описав силами руйнації коло, що оточило нас, наче темний фортечний рів.

— Тепер відмовся від них, — наказав Сухай.

Я так і зробив.

Але вітри наростали й надалі, так само, як і шум, і я нічого не бачив за темною стіною, яка, здавалося, повільно насувалася на нас зусібіч.

— Очевидно, обмежувального фактора треба ще досягти, — зауважив я.

Він розсміявся.

— Маєш слушність. Хоча ти й зупинився, однак перевищив певну критичну величину, отже, ці сили вийшли з-під контролю.

— Зрозуміло, — сказав я. — А як скоро ті обмежувальні фактори, про які ти казав, угамують цей процес?

— Іноді це може трапитися не раніше, ніж місцевість, де ми з тобою наразі стоїмо, буде цілковито знищено.

— А ці сили зменшують свою дію в інших напрямках, коли вони націлені сюди?

— Так.

— Цікаво. А якою є критична маса?

— Я тобі це покажу. Але нам краще спочатку знайти нове місце. Це зникає. Візьми мене за руку.

Я зробив, як сказав дядько, і він переніс мене до іншої Тіні. Цього разу я викликав Хаос і маніпулював силами, а Сухай спостерігав. І тепер я утримав силу під контролем.

Коли закінчив операцію і стояв, приголомшено роздивляючись невеличкий кратер, що утворився, дядько Сухай поклав руку мені на плече й сказав:

— Теоретично ти знав, що за твоїми заклинаннями стоїть величезна сила, стоїть сам Хаос. Працювати з цією силою напряму дуже небезпечно. Але, як ти наразі побачив, цілком можливо. Тепер, коли ти це усвідомив, твоє навчання завершено.

Я був не просто глибоко вражений. Відчував справжній жах. Для більшості ситуацій, які міг уявити, застосування цієї сили скидалося б на застосування ядерної зброї для стрільби по тарілочках. Отак, експромтом, я не міг уявити собі обставин, за яких мені захотілося б удатися до цієї техніки, і я не вдавався до неї, доки Віктор Мелман не розлютив мене по-справжньому.

Сила, в усіх формах, різновидах, обсягах та стилях, продовжує мене причаровувати. Вона вже так довго є частиною мого життя, що здається мені доброю знайомою, хоч маю певні сумніви, що колись зрозумію її до кінця.

10

— Мабуть, уже пора, — сказав я, звертаючись до того, що причаїлось у темряві. Відповів мені не людський голос. До мене долинуло низьке гарчання. «З якою ж це звірюкою стикнувся?» — подумав я. Був упевнений, що зараз вона нападе, але нападу все ще не було. Натомість гарчання стихло, і невідома істота заговорила знову.

— Відчуй свій страх, — прокотився шепіт.

— Відчуй свій, — відповів я, — поки ще можеш.

Дихання в темряві стало гучнішим. У мене за спиною затанцювали язики вогню.

Кінь шарпнувся так далеко, як тільки дозволяла йому довга прив’язь.

— Я міг убити тебе, поки ти спав, — повільно проказала істота.

— Дурістю було не зробити цього, — відгукнувся до неї. — Ти ще пошкодуєш.

— Хочу дивитися на тебе, Мерліне, — почув я. — Хочу бачити тебе спантеличеним, наляканим. Хочу бачити, як ти страждаєш, ще до того, коли проллється твоя кров.

— Треба розуміти так, що у тебе особисті мотиви, а не бізнес?

Пролунали дивні звуки, і тільки за мить чи дві я зрозумів, що це мав бути здавлений сміх, який виходив із нелюдської горлянки.

Тоді істота відповіла:

— Можна сказати і так, магу. Спробуй викликати свій Образ — і втратиш концентрацію. Я відчую це й розірву тебе, перш ніж ти зможеш ним скористатися.

— Дуже люб’язно з твого боку — попередити мене.

— Просто хотілося заздалегідь прибрати зайву опцію з твоєї голови. Й ота штука, що намотана у тебе на лівому зап’ясткові, теж тобі не допоможе.

— Маєш гострий зір.

— На такі речі — так.

У чагарнику почувся тріск. Щось присувалося ближче до мене. А я все ще не міг побачити свого ворога. Тоді я зробив крок уліво, аби світло від вогнища розсіяло темряву переді мною. Щось зблиснуло, низько над землею. Це вогонь відбився у єдиному, жовтому та лютому, оці.

Я опустив вістря меча, націливши його на це око. Якого біса?! Всі відомі мені істоти намагаються захистити свої очі.

— Банзай! — З цим криком я кинувся вперед. Наша бесіда зайшла в глухий кут, і я хотів перевести її на інше.

Створіння миттєво схопилося на весь зріст і блискавично й потужно ринулося до мене, незважаючи на мою зброю. Це виявився величезний чорний вовк з обрізаними вухами. Я вдарив мечем навідліг, але хижак примудрився ухилитися і націлився мені на горло.

На автоматі я скинув угору ліву руку й сунув передпліччя вперед, у роззявлену пащу. Водночас перехопив меча і вдарив руків’ям по вовчій голові збоку. Сила, з якою він учепився в мене зубами, ослабла, коли я впав на спину, але щелепи не розімкнулися до кінця, і зуби прохромили мені сорочку й шкіру на руці. Падаючи, я повертався й тягнув його за собою, бо хотів упасти так, аби підім’яти вовка під себе; хотів, хоч і знав, що мені це не вдасться.

Я впав на лівий бік, намагаючись котитися й далі, примудрившись іще раз вмазати ефесом тварюці по черепу. Тут мені трохи пощастило, задля різноманіття, бо я зрозумів, що ми докотились аж до багаття і ще продовжуємо рухатися в потрібному напрямку. Я облишив меча, намагаючись правицею намацати його горло. Горло захищали міцні м’язи, і в мене жодного шансу передавити йому сонну артерію не було. Але я мав на меті інше.

Перехопивши руку якомога вище, аж під його нижню щелепу, я щосили вчепився у звіра. Водночас сукав ногами, шукаючи точку опори, а коли знайшов, то уперся й штовхнув тварюку і руками, і ногами. Ми обоє просунулися вперед, на відстань достатню, аби я міг спрямувати вовчу довбешку просто в полум’я.

Якусь мить нічого не відбувалося, лише цівка крові з мого передпліччя стікала вовкові в пащу і, виливаючись звідти, прокладала собі шлях його шерстю. Щелепи хижака все ще міцно й боляче стискували мою руку.

Але за кілька секунд він випустив її, бо його шию та голову охопило полум’я. Вовк заборсався, намагаючись вихопитися з вогню. Відкинувши мене вбік, він вивільнився й схопився на лапи. Пронизливе виття вирвалося з його горла. Перекотившись, я підвівся на коліна й наставив перед собою руки, але він більше не нападав. Натомість кинувся до лісу, в бік, протилежний тому, звідки з’явився.

Схопивши меча, я побіг за ним. Ніколи було зупинятись і натягувати чоботи; я тільки спромігся трохи видозмінити собі п’яти, аби вони стали жорсткішими й не відчували гострих сучків та грудок землі. Я бачив свого ворога, бо шерсть на ньому ще тліла; втім, міг переслідувати його, орієнтуючись на скавуління, що лунало практично безперестанку. Дивно, але висота та інтонація висків змінювалися, дедалі більше нагадуючи людський крик, а не вовче скавчання. Дивним було й те, що звір біг не так швидко й спритно, як можна було б передбачити. Я чув, як він продирався навпростець крізь чагарник і врізався на бігу в дерева. Мені навіть здалося, що кілька разів я розчув щось схоже на лайку. Тому вдавалося не відставати надто далеко, навіть навпаки, трохи наблизитися до нього.

А тоді я раптом зрозумів, куди він прямує. Я знову побачив те тьмяне світло, яке помічав раніше. Тільки тепер вогник був яскравішим та збільшився, бо ми наближалися до нього. Джерело світла мало прямокутні абриси, і було вісім-дев’ять футів заввишки й футів п’ять завширшки, прикинув я. Забув намагатися вперіщити вовка мечем, а натомість припустив до світла. Зрозумів, що вовк прямує саме туди, тому хотів будь-що дістатися першим.

Я мчав щодуху. Вовк біг попереду й трохи ліворуч від мене. Шерсть на ньому вже не палала, хоча він ще гарчав і вищав, біжучи. Світло попереду нас усе яскравішало, і я вже міг зазирнути до того освітленого прямокутника і роздивитися щось із того, що було всередині. Побачив схил пагорба з низькою кам’яною будівлею на ньому, до якої вів хідник, вимощений плитами. Усе це вимальовувалось у прямокутнику, наче картина в рамі, з кожним кроком дедалі чіткіше. Там, у цьому прямокутникові, була середина хмарного дня, картина ясніла серед галявини, і мені залишалося бігти до неї метрів двадцять чи біля того.

Побачивши, як вовк вискочив на галявину, я зрозумів, що не встигну дістатися того місця вчасно, не встигну підхопити ту річ, яка, знав, мала лежати десь неподалік. Проте все ще сподівався, що встигну вчепитись у вовкулаку і не дати йому пройти.

Але він, опинившись на вільному від дерев просторі, побіг швидше. Я бачив місце, до якого мчав хижак, ясніше, ніж будь-що навколо. Закричав, щоб відволікти його, але це не спрацювало. Моєму фінальному спурту не вистачило швидкості. Раптом на землі, біля порога, я побачив те, що шукав. Надто пізно. Саме цієї миті звір нахилив голову й схопив у зуби пласку прямокутну річ, навіть не зупинившись.

Коли він зробив стрибок уперед, я вмить розвернувся і пірнув назад, теж у стрибку, випустив меча, впав, покотився і котився, не зупиняючись.

Відчув беззвучний вибух, спершу спрямований назовні, а потім усередину; далі наді мною прокотилася серія ударних хвиль. Я лежав нерухомо, подумки брудно лаючись, аж поки земля припинила труситися. Після цього встав та підібрав зброю.

Ніч навколо мене знову стала звичайною. Зоряне світло. Сосни. Розвертатися й дивитися назад не було жодної потреби, але я розвернувся й пересвідчився, що штука, до якої я мчав щодуху ще хвилину назад, зникла, не залишивши й сліду. Наче їх і не було ніколи — яскравих дверей, що вели до іншого світу.

Я добрів до свого бівуаку, де мусив довго заспокоювати Дима. Надягнувши чоботи і плащ, закидав мокрою землею жаринки у багатті й повів коня, тримаючи за вуздечку, назад до дороги.

Там скочив у сідло, і ми поїхали в напрямку Амбера. Їхали десь із годину, і тільки після цього я знову зупинився на ночівлю під білим, наче кістка, місячним серпиком.

Решта ночі минула спокійно. Розбудили мене сонячне світло і вранішній пташиний перегук у соснах. Я нагодував Дима, швиденько поснідав залишками припасів, дав собі ладу, скільки зміг, і за пів години ми вже знову вирушили в дорогу.

Ранок видався прохолодний, ліворуч над виднокраєм купчилися хмари, але небосхил над нами залишався чистим. Я не поспішав. Не перенісся додому через Козир, а поїхав верхи, головно для того, щоби краще ознайомитися з цією місциною, яка сусідила з Амбером, а ще для того, аби мати змогу трохи подумати на самоті. Тепер, коли Джасру захопили в полон, Люк у лазареті, Привид закопався у власні проблеми, Амберу, і мені також, схоже, не загрожує нагальна небезпека, можна трохи перевести дух. Я відчував, що справді наблизився до того, аби особисто з’ясувати усе з Люком і Джасрою, варто лише пропрацювати ще кілька деталей. Стосовно того, що наступним кроком зможу впоратись із Колесом-Привидом, я не мав жодних сумнівів, хоча наша остання з ним розмова здавалася мені обнадійливою.

Це щодо важливих проблем. Хвости я можу підчистити й потім. Копійчаний чаклун, такий, як Шару Гаррул, міг завдати клопоту тільки в поєднанні з іншими халепами, що мене обсіли. Дуель із ним узагалі не була жодною проблемою, треба тільки знайти вільну хвилинку. Хоч я мав визнати, що мене інтригувало питання, чому він зацікавився моєю персоною.

Ще було питання з істотою, котра на якийсь час заволоділа Вінтою. Хоч я й не вбачав у ній справжньої загрози, тут, безперечно, залишалася певна таємниця, що порушувала мою душевну рівновагу і, врешті-решт, стосувалася й моєї безпеки. Це також треба було з’ясувати, коли матиму омріяну хвильку вільного часу.

Мене хвилювала й пропозиція Люка надати мені певну інформацію, начебто життєво важливу для безпеки Амбера. В обмін на допомогу в звільненні Джасри. Я вірив йому. Вірив, що він дотримає слова. Проте я мав підозру, що Люк не відкрив би таємницю, якби у нас іще був час щось зробити. Звісно, про це можна тільки здогадуватись, адже неможливо дізнатись, яких саме заходів потребуватиме ця небезпека. А може, і його пропозиція, хай навіть і правдива, є частиною психологічної війни? Люк насправді значно хитріший, аніж можна подумати, судячи з його простакуватого вигляду. Я зрозумів це не відразу, але, засвоївши такий урок, уже не збирався про нього забувати.

Щодо загадки блакитних каменів, то відчував, що її можна відкласти на певний час; до того ж планував невдовзі позбутися всіх слідів, які могли залишити на мені їхні вібрації. Тут нема жодної проблеми, хіба додатковий вузлик на носовичку — не забути про ще одну причину виявляти обережність — а я й без того останнім часом постійно перебував у такому стані.

Залишається знайти місце у загальній картині для нічного епізоду з вовком.

Зрозуміло, що це була не звичайна тварина, очевидними були також і її наміри. Втім, незрозумілими залишаються деякі інші аспекти візиту хижака. Цей вовк — хто він такий чи що воно таке? Він — головна дійова особа чи агент? Якщо агент, то хто його послав? І, нарешті, чому?

Його незграбність підказувала мені — бо я сам у минулому вдавався до таких експериментів — що це був радше вовкулака, тобто людина, що перекинулася на вовка, а не справжній вовк, якого за допомогою магії наділили мовою. Більшість людей, що сплять і бачать, як перетворюються на якогось хижого звіра та перегризають людям горлянки, рвуть їх на клоччя, а може, й пожирають, зазвичай зациклюються на тому, яка чудова це буде розвага, і мало звертають увагу на практичні аспекти. Коли ти раптом стаєш на чотири лапи, у тебе передусім змінюється центр мас, ти отримуєш інші сигнали від органів чуття, і тобі тривалий час не так уже й легко рухатися невимушено та граційно. Ти стаєш значно уразливішим, ніж можна здогадатися з твого вигляду. І, звичайно, ти далеко не та вбивча та вправна істота, що справжній вовк, який вчиться своєму мистецтву цілісіньке життя. Ні, я завжди вважав, що це радше засіб для залякування супротивника, а не щось суттєвіше.

Та хай там як, але найбільше мене непокоїло те, яким чином ця потвора з’явилася біля мене і як зникла. Вона скористалася Козирною Брамою, а це не та річ, яку створюють мимохідь. Правду кажучи, цю Браму взагалі не створюють, якщо можна такого уникнути. Це скидається на дешеву показуху — встановити контакт за допомогою Козиря з певним віддаленим місцем, а тоді перекачати неймовірний обсяг енергії, аби реалізувати отакий ось портал і якийсь час підтримувати його. На те, щоб такий портал діяв п’ятнадцять хвилин, піде стільки енергії та зусиль, що це тебе виснажить сильніше, ніж Пекельний забіг[63], на значний час позбавить сили. Але хтось пішов на це! Мене не хвилювали причини, які спонукали когось це зробити, — вражав сам факт, що це сталося. Бо таким рівнем Мистецтва може володіти лише той, хто пройшов ініціацію Козирями. Це не може зробити хтось, кому в руки випадково потрапила карта.

А це значно звужувало коло пошуків.

Я спробував зрозуміти, яке завдання міг мати цей вовкулака. По-перше, він мав знайти мене та...

Ну звичайно! Я раптом пригадав мертвих собак у лісочку поблизу Лісового будинку, а також гігантські сліди, схожі на собачі, що бачив там. Тобто, цей монстр вистежив мене ще тоді, а потім спостерігав за мною та вичікував. Коли я минулого вечора вирушив у дорогу, він пішов слідом за мною, а коли я зупинився на ніч, вирішив діяти.

Монстр цей забезпечив собі — чи йому забезпечили — Козирну Браму для того, щоб його не можна було переслідувати в разі відступу. А тоді прийшов, аби вбити мене. І я не можу сказати, чи цей вовкулака пов’язаний із Шару Гаррулом, таємницею, яку має в рукаві Люк, блакитними камінчиками або з місією, котру виконує істота, що вміє міняти тіла. Тому наразі ця проблема має просто повиснути у повітрі, без розв’язання, а я тим часом зосереджуся на головному.

Наздогнавши караван фургонів, що прямував до Амбера, я об’їхав його. Назустріч мені трапилося кілька вершників. Жодного я не знав, але дехто з них махав мені рукою. Ліворуч від мене й надалі нагромаджувалися хмари, але на бурю начебто не повертало. День залишався прохолодним і сонячним. Ми долали численні спуски та підйоми, а загалом дорога потроху вела вгору. На обід я зупинився у шумному, велелюдному заїжджому дворі, швидко поїв, натоптавшись під саму зав’язку, однак більше там не затримався. Невдовзі після цього шлях ще поліпшився, і незабаром я вже помітив удалині вежі Амбера на верхівці Колвіра. Вони виблискували під сонцем у зеніті.

Небесне світило почало потроху спускатись, а дорожній рух ставав дедалі жвавішим. Я їхав собі, продовжуючи вибудовувати плани та обмірковуючи усі питання, що спадали мені на думку. Підіймаючись схилом, дорога зробила кілька поворотів, але панорама Амбера майже постійно залишалась у мене перед очима.

Не зустрівши нікого знайомого, надвечір я дістався Східної Брами у старій фортифікаційній стіні. Піднявшись Східною Виноградарською, зупинився біля дверей міського будинку Бейлів, де одного разу був на вечірці. У стайні позаду будинку передав Дима конюхові, й мені здалося, що вони обоє зраділи, побачивши один одного. Тоді пішки я пройшов до передніх дверей і постукав. Служник повідомив, що барона нема вдома, тож я назвав своє ім’я і передав те, про що просила Вінта. Він обіцяв переказати звістку господареві, щойно той повернеться.

Виконавши обіцянку, я попростував Східною Виноградарською пішки. Майже на верхівці, але ще не подолавши стрімку частину вулиці, почув запах їжі. Це змусило мене відмовитися від свого плану повечеряти вже у Палаці. Я зупинився, озираючись, аби відшукати джерело спокусливих ароматів. Запах долинав з бокової вулички праворуч, де вона розширялася, утворюючи площу. Посеред площі я побачив водограй: мідний дракон, укритий мальовничою зеленою патиною, мирно дзюрив у чашу з рожевого мармуру. Дракон дивився на півпідвальний ресторанчик з вивіскою «Яма». За огорожею з гострих мідних кілків просто неба стояв десяток столиків, а зсередини огорожу декорували рослини у вазонах. Я перетнув площу. Проходячи повз водограй, помітив під водою розсип екзотичних монет, і серед них четвертак, викарбуваний до двохсотріччя США. Наблизившись до огорожі, я зайшов усередину й збирався збігти сходами вниз, коли почув, як хтось кличе мене:

— Мерлю! Сюди!

Я подивився у той бік, звідки лунав голос, але не впізнав нікого з тих, які сиділи за чотирма зайнятими столиками. Обвівши столики поглядом удруге, я побачив, що літній чоловік за столиком у правому кутку всміхається до мене.

— Білле! — вигукнув я.

Білл Рот підвівся зі стільця, радше для того, щоб я його помітив, а не з міркувань етикету.

Я зрозумів, чому не впізнав його відразу. Він почав відрощувати бороду, що пролискувалася сріблом, і вуса також. А ще на ньому були коричневі штани зі срібними смужками по зовнішніх швах, заправлені у високі коричневі чоботи. Сорочку мав срібну з коричневою оторочкою, а на стільці праворуч від нього лежав згорнутий чорний плащ. Поверх плаща — широка чорна портупея, а на ній висів у піхвах меч, не дуже великий, середньої довжини.

— Ти геть перетворився на тубільця. І схуднув.

— Еге ж, — сказав той. — Маю намір після виходу на пенсію осісти тут. Місце мені подобається.

Ми сіли за столик.

— Ти вже зробив замовлення? — запитав я.

— Так, але он мій офіціант, на сходах, — відповів Білл. — Зараз покличу для тебе.

Він гукнув офіціанта й замовив вечерю і для мене.

— Ти тепер значно краще розмовляєш тарі, — зауважив я трохи згодом.

— Багато практикуюся, — пояснив він.

— Що робив останнім часом?

— Ходив на вітрильнику разом із Джерардом. Був у Дейзі та в одному з таборів Джуліана в Ардені. Побував у Ребмі. Неймовірне місце. Брав уроки з фехтування. А Дроппа ознайомлював мене з містом.

— Мабуть, насамперед, із барами.

— Так, але не тільки. Власне, саме тому я тут вечеряю. Він володіє половиною акцій «Ями», і мені довелося пообіцяти йому, що харчуватимуся тут якнайчастіше. До речі, непоганий заклад. А ти коли повернувся?

— Щойно, — відповів я, — й у мене знову є довга історія для тебе...

— Чудово, — сказав Білл. — Твої історії завжди химерній заплутані. Саме пасують до холодного осіннього вечора. Послухаю із задоволенням.

Я розповідав упродовж усієї вечері та продовжив розповідь, коли ми вийшли на вулицю. Ввечері стало холодно й не дуже затишно, тому ми попрямували до Палацу. Тут я нарешті закінчив розповідати за склянкою гарячого сидру перед каміном в одній з кімнаток у східному крилі.

Білл похитав головою.

— Ти вмієш знайти собі заняття, — констатував. — Маю до тебе лише одне запитання.

— Яке?

— Чому ти не доставив Люка сюди?

— Я тобі вже казав.

— Це не тягне на пояснення. Через якусь туманну інформацію, яка, стверджує він, може бути важливою для Амбера? І, щоб її отримати, тобі ще треба буде розстаратися?

— Це зовсім не так.

— Мерлю, Люк торгаш, і він втюхав тобі ще те лайно. Ось що я думаю.

— Помиляєшся, Білле. Я його знаю.

— Давно знаєш, — погодився він. — Але чи добре? Ми це вже проходили. Те, чого ти не знаєш про Люка, набагато переважує те, що ти про нього знаєш.

— Він міг утекти будь-куди, але прийшов до мене.

— Бо ти — частина його плану, Мерлю. Він має наміри за твоєю допомогою підібратися до Амбера.

— Не думаю, — заперечив я. — Це на нього не схоже.

— Гадаю, він скористається будь-чим, що підвернеться йому під руку. Чи будь-ким.

Я стенув плечима.

— Я довіряю йому. А ти — ні. От і все.

— Вважаю, це так, — мовив Білл. — А що ти збираєшся робити тепер? Зачекати і побачити, що з цього вийде?

— У мене є план, — відповів я. — Те, що я йому вірю, ще не означає, що не підстрахуюсь. Але маю дещо запитати тебе.

— Так?

— Якщо я приведу його сюди, і Рендом вирішить, що справа ця не досить очевидна, і захоче, аби справу розглядали в суді, ти погодишся захищати Люка?

Очі Білла округлилися від подиву, а потім він посміхнувся.

— Судова справа? — перепитав. — Я не знаю, як тут відбуваються такі процеси.

— Він — внук Оберона, — пояснив я, — тому підпадає під Династичне Право. Головою династії наразі є Рендом. Йому вирішувати, чи забути про всю цю історію, чи винести одноосібно остаточне рішення, чи передати справу до суду. Наскільки розумію, судове слухання може бути формальним або неформальним, то вже як забажає Рендом. З цього питання мають бути книжки в бібліотеці. Але раніше звинуваченим завжди дозволяли мати захисника в суді.

— Звісно, я взявся б за цю справу, — сказав Білл. — Це унікальний юридичний досвід. Але тут може виникнути конфлікт інтересів, адже я працював на Корону.

Допивши сидр, я поставив склянку на камінну поличку і позіхнув.

— Мені пора йти, Білле.

Він кивнув головою і, помовчавши, запитав:

— Але ж усе це тільки гіпотетична розмова, адже так?

— Звичайно, — відказав я. — Може статися так, що в суді слухатимуть мою справу. На добраніч.

Він уважно подивився на мене.

— Мм... ця підстраховка, про яку ти згадав, — мовив. — Мабуть, вона пов’язана з певним ризиком, чи не так?

Я посміхнувся.

— І, треба думати, тобі тут ніхто не може допомогти?

— Боюся, ні.

— Тоді що ж... Хай щастить.

— Дякую.

— Завтра побачимося?

— Можливо, ближче до вечора...

Я пішов до своєї кімнати й завалився у ліжко. Мусив трохи відпочити, перш ніж узятися до тієї справи, що замислив. І жодних сновидінь, ані за, ні проти, я не замовляв.

Коли прокинувся, було ще темно. Добре знати, що будильник у мене в голові працює, як і раніше.

Справжнім кайфом було б повернутися на інший бік та й заснути знову, але я не міг дозволити собі такої розкоші. День, що чекав на мене, мав бути розписаний по хвилинах. Тому встав, умився й переодягнувся в чисте.

Після цього попрямував до кухні, де приготував собі чай, грінки та яєчню з цибулею й чорним і червоним перцем. На кухні знайшлось і трохи тропічних фруктів з теплиці, а мені давно вже не траплялось їх скуштувати.

Поївши, я вийшов крізь задні двері й попрямував до саду. Було темно, ніч безмісячна й волога, над невидимими доріжками стелився туман. Я пішов тією з них, що вела на північний захід. Тихо було в світі. І я змусив думки плинути так само тихо. Сьогодні все треба було робити за порядком, тому бажав розпочати цей день із того, щоб упорядкувати свій розум.

Доріжка вивела мене зі саду крізь просвіт у живоплоті й перетворилася на горбкувату стежку. Перші кілька хвилин вона полегеньку піднімалася, тоді зробила крутий поворот, після чого підйом став насправді стрімким. Я зупинився на одному з виступів і подивився назад. Я побачив темний силует палацу. Світилося лише кілька вікон. Високо у небі стояли пір’ясті хмари, наче хтось згрібав граблями зоряне світло у небесному саду Амбера. Постоявши тільки мить чи дві, я пішов далі. Йти було ще далеко.

Коли дістався гребеня над лісом, яким щойно йшов, заясніла вузька смуга. Не зупиняючись, я проминув три масивні сходинки меморіалу й почав спускатися північним схилом. Він був покотистим, далі уривався стрімко в бік північного сходу, а тоді йшов знову положистіше. Коли стежка вдруге повернула на північний захід, довелося подолати ще один крутосхил, потім іще один. Після цього стежина стала майже рівною, і я знав, що такою вона тепер і буде. Високе плече Колвіра у мене за спиною затуляло всі ознаки близького світанку, які помітив раніше, і над моєю головою та попереду розстилалися тільки зоряна ніч та чорні силуети скель. Утім, я приблизно знав, де йду, бо ж уже проходив цією стежиною раніше, хоча тоді й зупинявся тут дуже ненадовго.

Після перевалу подолав іще дві милі, й тепер, наближаючись до мети подорожі, притишив кроки, роздивляючись навкруги. Шукав простору галявину на схилі, що абрисами нагадувала підкову. Коли я вийшов на неї, мене охопило дивне відчуття. Не те, щоб я свідомо аналізував свої почуття та передчуття, але щось таке коїлося в моїй душі. Галявина лежала між високих скелястих стін, наче в каньйоні. Знайшовши стежку, я пішов нею, трохи вниз, до двох дерев, що чорними тінями вимальовувалися крізь пітьму. Пройшов між ними й наблизився до приземкуватої кам’яної будівлі, геть зарослої чагарником та високою травою. Я зрозумів, що ґрунт був завезений сюди, аби насадити рослини, але з часом про це місце забули, і все тут стало занедбаним.

Сівши на одну з кам’яних лав біля стіни, чекав світанку. Це була гробниця мого батька, точніше, мавзолей, зведений дуже давно, тоді, коли тата вважали мертвим. Опісля він вважав дуже кумедним мати змогу відвідувати це місце. Можливо, тепер статус цього місця знову змінився. Тепер, цілком можливо, це й справді мавзолей. Прибирає це іронію з цього місця чи, навпаки, посилює її? Я не міг вирішити. Але, хоч як, а це місце схвилювало мене сильніше, ніж очікував. Я прийшов сюди не на прощу.

Я прийшов сюди в пошуках миру і тиші. Такий чаклун, як я, конче потребує їх, аби створити певні чари. Я прийшов сюди, аби...

Можливо, я надто раціоналізую. Обрав саме це місце, бо ця гробниця, справжня вона чи фейк, має на собі ім’я «Корвін», і тут відчуваю присутність батька. Я хотів би знати його краще, і, можливо, в цьому місці перебуваю найближче до нього. Раптом зрозумів, чому я повірив Люку. Тоді, у Лісовому будинку, він мав слушність. Якби я дізнався, що Корвін мертвий, і знав, хто винний у його смерті, я б облишив усі інші справи й вирушив би пред’явити рахунок і отримати оплату, змусивши винного розписатися кров’ю. Навіть якби я не знав Люка, як його знав, легко уявив би себе в таких обставинах, тому й не міг його осуджувати.

Прокляття! Чому ми маємо малювати один одного якимись монстрами, якщо за нашими діями стоять справжній біль, відчай, конфлікт обов’язків?

Я підвівся. Розвиднилося достатньо, аби міг бачити, що я роблю.

Зайшовши всередину, я наблизився до ніші у стіні, де стояв порожній кам’яний саркофаг. Він здавався ідеальним сейфом, але я стояв перед ним і вагався, і руки у мене тремтіли. Це просто смішно. Я знав, що його там нема, що це просто порожня скриня, на якій вирізьблено напис. Але лише за кілька довгих хвилин зміг змусити себе взятися за кришку й підняти її...

Звісно, саркофаг був порожній, як бувають порожніми мрії та острахи. Я вкинув усередину блакитний ґудзик і опустив кришку на місце. Якого біса?! Якщо Шару захоче його повернути, хай зрозуміє натяк: граючи в такі ігри, він копає собі могилу.

Під чисте небо я вийшов, залишивши у склепі свої сумніви й почуття. Пора починати. Мені треба начаклувати купу заклинань, хай будуть напоготові. Я не збирався тихо й мирно з’явитися в місці, де гуляють шалені вітри[64].

11

Я стояв на пагорбі, що здіймався над садом, і милувався осіннім різнобарв’ям. Вітер грав моїм плащем. Палац купався в медовому полудневому світлі. Повітря було прохолодним. Сухе листя жмуттям прокотилося повз мене, зашарудівши, наче мишача зграйка, вітер підхопив його та здмухнув із доріжки, закрутивши вихором.

Проте я спинився не для того, аби насолодитися красою краєвиду. Мені довелося зупинитися, бо треба було заблокувати контакт через Козир, уже вдруге впродовж цього дня. Перша спроба увійти зі мною в контакт сталася, коли я саме готував заклинання, навішуючи його, наче гірлянду з мішури, на образ Хаосу. Я вирішив, що це або Рендом, роздратований, бо я повернувся до Амбера, але й не подумав відзвітувати перед ним про свої останні кроки та про свої плани, або Люк одужав і чекає від мене допомоги в штурмі Вежі. Мені спали на гадку саме вони, бо уникнути спілкування з ними я бажав найсильніше — адже їм обом не сподобалося б те, що я збираюся робити, хоч і з різних причин.

Виклик ослабнув, зник, і я спустився стежкою, пройшов крізь живопліт та увійшов до саду. Не хотів витрачати заклинання на те, щоб маскувати своє переміщення. Тому обрав стежину, що повертала ліворуч і пролягала під наметом дерев. Тут мене ніхто не помітив би, визирнувши з вікна. Можна було, звісно, просто козирнутися до Палацу, але карта завжди переносить мене до головного вестибюля, а я не знав, з ким можу там зіштовхнутися.

Тому я просто пішов, куди мені треба.

Я зайшов, як і виходив, крізь кухню, заразом зробивши собі канапку та випивши склянку молока. Потім піднявся чорними сходами на один поверх, роззирнувся навколо й потрапив до своїх кімнат непоміченим. Тут підперезався поясом із мечем, який залишав висіти у головах свого ліжка, перевірив клинок, розшукав короткий кинджал, мій сувенір з Хаосу, подарунок Борквіста, нирця в Безодню, котрому я одного разу посприяв із вступним словом (він був поет середньої руки), і це вилилось у протекцію, та причепив кинджал до пояса з іншого боку. Пришпилив Козир зсередини свого лівого рукава. Вимив руки та обличчя, почистив зуби. Ще якихось виправдань для зволікання знайти не міг. Мусив іти та робити те, що мене лякало. Це був необхідний етап мого плану. Раптом я відчув приголомшливе бажання йти морем під вітрилами. Втім, просто лежати на пляжі мене теж влаштувало б.

Натомість я вийшов зі своїх апартаментів і спустився сходами, повторюючи маршрут, яким дістався сюди. Я попрямував у західному напрямку службовим коридором, прислухаючись до кроків та голосів. Одного разу мені довелося сховатися в прикомірку, бо назустріч простували, перемовляючись, якісь люди. Я був готовий на що завгодно, аби приховати свою присутність хоча б іще ненадовго. Нарешті повернув ліворуч, пройшов ще трохи, а тоді з хвилину вичікував на слушний момент, аби пройти головним коридором повз великий мармуровий бенкетний зал. Нікого не було видно. Добре. Схоже, зал був порожній. Ним не користувалися щодня, але я не знав, чи не відбувається там якийсь офіційний захід. Хоча це й малоймовірно, бо час був необідній.

Я зайшов у зал, перетнув його. Задніми дверима він виходив у вузький темний коридор, і зазвичай неподалік чатував вартовий. Тут могли вільно пересуватися члени родини, але вартовий занотовував у журналі ім’я кожного, хто проходив. Одначе старший отримає від вартового рапорт тільки тоді, коли у того закінчиться чергування. А в той час це вже не матиме для мене жодного значення.

На варті стояв кремезний бородатий коротун. Побачивши мене, він узявся за алебарду, яка за мить до того мирно відпочивала, притулена до стіни.

— Вільно! Ти зайнятий? — запитав я.

— Правду кажучи, ні, сер.

— Я маю спуститися до підземелля. Сподіваюся, тут є ліхтарі? Я знаю ці сходи не так добре, як інші...

— Коли я заступав на варту, сер, то перевірив більшість ліхтарів. Запалю для вас один.

Це збереже мені трохи енергії, яку інакше довелося б витратити на заклинання. Жодна дрібничка не зайва.

— Дякую.

Він відчинив двері. Зваживши на руці три ліхтарі, що стояли в ряд праворуч від дверей, обрав другий із них. Виніс його назад до коридору і запалив від великої свічки, що горіла в підставці трохи віддалік.

— Мушу попередити, що затримаюся, — сказав я, беручи у нього ліхтар. — Можливо, коли я закінчу, тебе вже змінять...

— Так точно, сер. Дивіться собі під ноги.

— Дивитимуся, навіть не сумнівайся.

На довжелезних гвинтових сходах, що робили оберт за обертом, розгледів небагато. Видко було тільки центральну шахту, освітлену смолоскипами, свічками та ліхтарями, і ця напівзрима перспектива посилювала страх висоти сильніше, ніж цілковита темрява. Під собою я бачив лише цятки світла. Я не міг угледіти ні віддалених Дверей, ані стін. Притримуючись рукою за поручень, в іншій руці я ніс перед собою ліхтар. Тут, унизу, було сиро. А ще — тхнуло цвіллю. Не кажучи вже про холод.

Я знову намагався рахувати сходинки. І, як завжди, втратив лік десь посередині. Може, наступного разу...

Мої думки повернулися до того давнього дня, коли я йшов цими ж сходами, впевнений, що йду на смерть. Той факт, що тоді я не помер, не дуже втішав мене наразі. Хоч як, а на мене чекало важке випробування. І цілком може статися, що цього разу я лажануся й підсмажуся або перетворюся на клуб диму.

По колу, по колу... Вниз, униз. Нічні думки у розпалі дня...

З іншого боку, пам’ятаю, як Флора казала, що вдруге це робити легше. За мить до цього вона згадувала про Лабіринт, тому, сподіваюся, ця її репліка стосувалася саме його.

Великий Лабіринт Амбера, Емблема Порядку. Порівнянний силою з Великим Лоґрусом Дворів, образом Хаосу. Все, що є суттєвого у цьому світі, схоже, народжується саме з тієї напруги, що існує між ними. Коли маєш справу з будь-котрим із цих Знаків, варто лише зробити неправильний крок, як тут тобі й капець. Пощастило мені мати справу з ними обома. Не знаю нікого, з ким міг би обмінятися враженнями стосовно того, наскільки це круто... хоча моє самолюбство й тішить думка про те, що позначка однієї з цих Сил ускладнює спілкування з іншою... а вони, і Лабіринт, і Лоґрус, позначають тебе, ще і як. На певному рівні тебе розриває на шматочки, а потім складає наново, за космічними загальними лекалами, і ти зазнаєш неймовірних випробувань. І все це звучить шляхетно, імпозантно, метафізично, духовно й прекрасно, але насправді найбільше це схоже на скабку в дупі. Так, це ціна, яку треба сплатити за те, що набуваєш певних здібностей, але жодний космічний принцип не змусить мене сказати, наче мені це подобається.

І Лабіринт, і Лоґрус надають нам, хто пройшов ініціацію, здатність самостійно мандрувати Тінями; під Тінями йдеться про послідовність варіантів реальності, якими можемо оперувати. Можливо, безкінечна. Вони наділяють нас й іншими здібностями...

Поворот, і вниз. Я трохи уповільнив кроки. Відчував легке запаморочення, як і першого разу. Добре, що мені не треба буде повертатися цими сходами...

Нарешті побачивши долівку, я знову став спускатися швидше. Угледів лаву, стіл, кілька стелажів та скринь, усе освітлене. Зазвичай тут чатував вартовий, але зараз я нікого не уздрів. Може, він не стоїть тут постійно, а робить обхід. Десь там ліворуч мають бути камери, в яких політичні в’язні, котрим не пощастило більше за інших, мордуються, наче звірі у клітці, потроху божеволіючи. Не знаю, чи є там хтось цієї миті. Сподіваюся, що ні. Колись таким в’язнем був мій батько, і з його оповіді я зрозумів, що примусово мешкати тут не так уже й приємно.

Діставшись долівки, я зупинився й двічі гукнув вартового. Єдиною відповіддю мені була моторошна луна.

Підійшовши до стелажа, прихопив у вільну руку ще один заправлений ліхтар. Він може знадобитись: а раптом заблукаю. Після цього я повернув праворуч. Потрібний мені тунель був саме з того боку. Я йшов довгенько, а тоді зупинився й підняв ліхтар, бо мені здалося, що опинився задалеко. Вхід до тунелю ще не трапився мені на очі. Я озирнувся. Пост вартового було видно й досі. Я пішов далі, пригадуючи, як усе було минулого разу.

Якоїсь миті звуки змінилися — тепер мої кроки голосно відлунювали.

Здавалося, що я наближаюся до стіни, до якоїсь перепони. Знову підняв ліхтар.

Так. Попереду — суцільна чорнота. А над нею — сіра кам’яна кладка. Я пірнув у темряву.

Темно. Темряві не видно краю. Я йшов серед безперервного театру тіней — світло мого ліхтаря ковзало виступами скель, змушувало гостро зблискувати вкраплення на кам’яних стінах. Ліворуч відкрилося відгалуження тунелю. Проминувши його, я попростував далі. Здається, незабаром має бути ще одне. Так. Перше, друге...

Іти до третього було далі. А ось і четверте. Я запитав себе, втім, без гострої цікавості: куди вони всі ведуть? Ніхто мені ніколи про це не казав. Можливо, ніхто цього й не знав. Може, за ними химерні гроти неймовірної краси? Інші світи? Глухі кути? Скарбниці? Може, одного дня, якщо матиму водночас вільний час та відповідний настрій...

П’яте відгалуження...

І ще одне.

Мені був потрібний сьомий бічний тунель. Наблизившись до нього, я зупинився. Тунель був не надто довгий. Я подумав про тих людей, які проходили тут раніше, а тоді рушив уперед, до великих важких дверей, обшитих металом. Праворуч від них у стіну був убитий сталевий гак, на ньому висів великий ключ. Я зняв його, відімкнув двері й повісив ключа на місце, бо знав, що вартовий, роблячи тут обхід, перевірить двері й замкне їх знову. Я вже не вперше запитав себе: навіщо замикати ці двері, якщо ключ висить поруч із ними? Це виглядало так, ніби щось небезпечне могло проникнути до Палацу звідти, крізь Двері. Я запитував про це, але жоден з тих, кого я питав, не мав відповіді. Традиція, відповідали вони мені. Джерард і Флора порадили, щоб я поцікавився у Рендома та Фіони. Обоє вони гадали, що про це може знати Бенедикт, але я так і не зібрався його запитати.

Я добряче натиснув на двері, але нічого не сталося. Поставив ліхтарі на підлогу й натиснув щосили. Двері заскреготіли й повільно подалися всередину. Я увійшов, прихопивши зі собою ліхтарі.

Двері самі зачинилися за мною, і Фракір, дитя Хаосу, шалено засмикалась у мене на руці. Я згадав, за яких обставин був тут минулого разу, і зрозумів, чому тоді ніхто не брав із собою зайвого ліхтаря: Лабіринт сам світився блакитним сяйвом на чорній підлозі, освітлюючи грот достатньо, щоби можна було роздивитися, куди йти.

Я запалив другий ліхтар. Перший поставив біля Лабіринту там, де стояв сам, а з другим у руках обійшов круг Лабіринту та поставив світильник із протилежного боку. Мене не обходило, що Лабіринт начебто давав достатнє освітлення для наміченої справи. Я вважав, що ця клята штука безжальна, непрогнозована та й просто схильна до справжнього шантажу. Отож, якщо я, попри її присутність, матиму додатковий власний світильник, то почуватимуся значно впевненіше.

Підійшовши до того кута, звідки починався Лабіринт, я уважно вивчав заплутаний візерунок кривих ліній. Наказав Фракір заспокоїтись, але власні страхи подолати до кінця не міг. Якщо це була реакція Лоґрусу, який я мав у собі, то чи не може статися так, що й Лоґрус опиратиметься мені, тепер, коли я ношу в собі ще й образ Лабіринту? Та все це безплідні міркування...

Я спробував розслабитися. Глибоко вдихнув й видихнув. Заплющив на мить очі. Зігнув коліна. Опустив плечі. Зволікати далі нема сенсу...

Розплющивши очі, я поставив ногу на Лабіринт. Тієї ж миті з-під ноги вилетіли іскри. Я зробив іще крок. Ще більше іскор. Тихе потріскування. Ще крок. Я відчув легенький опір своїм подальшим рухам...

Тепер пригадав, пригадав усе, що відчував першого разу: холод, слабкі розряди, легкі й складні ділянки. Десь усередині мене була мапа Лабіринту, і я ніби зчитував з неї маршрут, коли проходив першу криву, а опір зростав, іскри здіймалися вище, волосся моє потріскувало й ставало дибки, усе тіло вібрувало...

Підійшовши до Першої Запони, відчув себе в аеродинамічній трубі. Кожний рух потребував величезних зусиль. Точніше сказати, рішучості. Продовжуючи напирати, я просуватимусь уперед, хоча й повільно. Фокус полягав у тому, аби не зупинятися. Розпочати знову було б неймовірно важко, а подекуди й неможливо. Наразі потрібно було тиснути, тиснути наполегливо. Ще кілька секунд, і я подолаю цей відрізок. Далі йти буде легше, деякий час. Друга Запона — ось справжній убивця...

Поворот, ще один...

Я пройшов. Тепер, знав, йти буде певний час не так важко. Я пішов широкими кроками, упевненіше. Може, Флора мала слушність. Принаймні ця частина здалася трохи легшою, ніж минулого разу. Я подолав довгу криву, тоді крутий розворот. Іскри вже сягали і халяв чобіт. Мій мозок заполонили думки про те кляте 30 квітня, про родинну політику в Дворах, де билися на дуелях та помирали, і таким чином покоління за поколінням прокладало собі шлях за допомогою заплутаних та кривавих ритуалів, здобуваючи статус, домагаючись його підвищення. З мене досить. Не хочу й згадувати... Може, діють вони вишуканіше, але крові там пролито більше, ніж в Амбері, й усе заради того, аби здобути хай яку крихітну перемогу над своїми родаками...

Я заскрипів зубами. Важко було утримати свій мозок зосередженим на дуже нагальному завданні. Це штучки Лабіринту, певна річ. Тепер я пригадав і цей його трюк. Ще один крок... Поколювання наразі піднялось аж до стегон... Потріскування стало гучним, наче ревіння бурі... Поставити ногу, тоді другу... Підняти, поставити... Волосся дибки... Поворот... Уперед... Завести «Зоряний Спалах» до гавані, осінній шторм наближається, Люк порається біля вітрил, а вітер дме нам у спину, наче подих із драконячої пащі... Ще три кроки, а опір усе зростає...

Я дістався Другої Запони, і раптом накотило відчуття, ніби намагаюся виштовхати автомобіль з баюри, заповненої багнюкою... Я докладаю усіх сил, аби рухатись уперед, а результат надто малий. Рухаюся з повільністю льодовика, а іскри танцюють мені коло пояса. Я і сам став блакитним полум’ям...

Усі думки, що відволікали мене, вилетіли з голови. Навіть Час кудись щезнув, залишивши мене самого. Зосталася тільки істота, без минулого, без імені, на яку я перетворився, котра всім своїм нутром бореться проти інерції власних минулих днів, і співвідношення це так збалансоване, так врівноважене, що я навіки застиг би тут, на пів-кроці, якби маси та сили з обох боків занулилися, дуже просто, коли б не була присутня ще й воля... Вона виступає тут у чистому вигляді, тому здається, що просування вперед залежить тепер головно від неї, а не від фізичних зусиль...

Ще один крок, тоді ще один, і я пройшов. Я постарішав на століття, і рухаюсь знову, і знаю, що зроблю це, попри те, що наближаюся до Великої Кривої — важкої, небезпечної, довжелезної. Ні, тут усе не так, як у Лоґрусі. Тут сила синтетична, а не аналітична...

Всесвіт, здається, обертається навколо мене колесом. Із кожним кроком тут відчуваю, наче розпливаюся, а тоді знову фокусуюся, розпадаюся на частини й знову збираюся докупи, розпорошуюся й відновлююся, помираю й оживаю...

Поворот назовні... ще один... Потім три криві, а за ними прямий відрізок. Я просуваюся вперед. Запаморочення, нудота. Я мокрий до рубчика. Кінець прямої лінії. Тепер низка дуг. Поворот. Поворот. Ще поворот...

Я зрозумів, що наближаюся до Останньої Запони, коли іскри піднялися так високо, що утворили клітку з блискавок, а ноги мої знову обважніли. Тиша й неймовірні зусилля, аби рухатись уперед...

Але цього разу я наче відчував приплив сил і просувався, упевнений, що мені вдасться пробитися...

Я пройшов. Мене бив дрож, але попереду лишалася тільки коротенька дуга. Проте три останні кроки можуть виявитися найважчими. Це схоже на те, що Лабіринт, дізнавшись про тебе усе, не хоче непроханого гостя відпускати. Я пробивався, а литки у мене боліли, наче перед фінішем довгого марафону. Два кроки... Три.

Я зробив це. Стояв недвижно, намагаючись віддихатись, угамувати тремтіння. Спокій. Статичні розряди вщухли. Іскри зникли. Якщо те, крізь що я пройшов, не змиє з мене вібрації блакитних каменів, навіть не знаю, що ще може їх прибрати.

Тепер... або хай це буде за хвилину... я можу йти, куди завгодно. Звідси, у цю мить надбання сили, можу наказати Лабіринтові перенести мене будь-куди, і він це виконає. Навряд чи варто витрачати цю можливість на те, щоб оминути зворотний шлях гвинтовими сходами й знову опинитись у себе в кімнаті. Ні, я маю інший план. Ось зачекаю ще хвилинку...

Я поправив на собі одяг, пробігся п’ятірнею по волоссю, перевірив зброю та Козир, прихований у мене в рукаві, та ще трохи зачекав, поки заспокоїться серце.

Люк отримав рани під час битви за Вежу Чотирьох Світів, у поєдинку з колишнім приятелем та союзником Далтом — найманцем, сином Дизакратрікс. Далт мене мало цікавив, хіба що як можлива перешкода, бо наразі він, здається, служив володарю Вежі. Але навіть якщо зробити поправку на різницю в часі, а вона не мала бути надто великою, я бачив його невдовзі після його сутички з Люком. І це свідчить, що тоді, коли вийшов на контакт із ним через Козир, він мав перебувати саме у Вежі.

Чудово.

Спробував викликати спогад про ту кімнату, в якій був Далт, коли я вийшов з ним на контакт.

Дуже схематичний спогад. Який мінімум даних задовольнить Лабіринт, і він спрацює? Я пригадав текстуру кам’яної стіни, форму віконця, частину потертого гобелена на стіні, вкриту очеретом підлогу. Коли Далт поворухнувся, побачив у нього за спиною низьку лаву та ослінчик, тріщину на стіні над ними... а ще павутиння...

Уявив собі все це якомога чіткіше. Я побажав перенестися туди. Хотів опинитися в цьому місці...

І я опинився.

Я швидко обернувся на всі боки, поклавши руку на ефес меча. У кімнаті нікого, крім мене, не було. Побачив ліжко і гардероб, малий письмовий стіл, комод, яких не вгледів, коли вперше дивився на цю кімнату в Козирі. Крізь віконце до кімнати лилося денне світло.

Перетнувши кімнату, я наблизився до єдиних дверей і постояв там, прислухаючись. З того боку дверей була тиша. Я прочинив двері на вузеньку шпарину і визирнув у довгий порожній коридор. Просто навпроти себе побачив сходи, що вели вниз. Ліворуч була глуха стіна. Я вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері. Вниз чи праворуч? Із обох боків коридору були вікна. Я підійшов до найближчого, на правій стіні, й визирнув.

Побачив, що перебуваю в кутку прямокутного подвір’я, обведеного з усіх боків будівлями, з’єднаними між собою стіною. Стіна була суцільна, за винятком проходу в протилежному кутку, і прохід цей, схоже, вів до ще одного двору, де стояла дуже висока споруда, визираючи з-понад дахів тих будівель, що стояли просто навпроти мене. У дворі вгледів десь біля дюжини вояків, розставлених біля входів та виходів; однак вони, схоже, не надто пильнували, а натомість чистили і лагодили свою амуніцію. Двоє з них були перев’язані з ніг до голови. Але все ж таки більшість із них могла дуже швидко схопитися за зброю.

У віддаленому кутку я помітив купу дивних уламків, що скидалися на поламаний повітряний змій. Щось у цих рештках видалося мені знайомим. Я вирішив пробратися коридором, який тягнувся паралельно подвір’ю, до найвіддаленіших від мене будівель, сподіваючись побачити звідти, що робиться на іншому дворі.

Відтак попрямував коридором, прислухаючись, чи не почую звуків, що свідчили б про чиюсь присутність. Але всюди панувала тиша, і я без перешкод дістався до рогу. Тут затримався, прислухаючись.

Нічого не почувши, завернув за ріг і — закам’янів. Така ж реакція була й у чолов’яги, який сидів на підвіконні, праворуч від мене. Він був у кольчузі, шкіряних штанах і чоботях. На голові мав шкіряний капелюх, а на поясі висів важкий меч. У руці він тримав кинджал і, схоже, саме чистив ним нігті. Він здавався не менш здивованим, аніж я. Смикнувши головою в моєму напрямку, він запитав:

— Ти хто такий?

Розпрямивши плечі, він обперся долонями об підвіконня, наче збираючись зіскочити зі сідала й стати на ноги.

Ми обоє опинилися в скрутному становищі. Схоже, це був вартовий. Якби він проявив бойову готовність чи військову хитрість, то неминуче наразився б на Фракір або на мене самого. Але натомість охоронець віддавався тут лінощам, і це його могло врятувати, хоча й поставило мене перед дилемою. Обдурити його мені навряд чи вдалося б, принаймні надовго і надійно. Напасти на нього я не міг, бо це спричинило б надто багато шуму. Отже, вибір у мене був невеликий. Я міг вбити його швидко й акуратно, застосувавши заклинання, що зупиняє серце — ці чари саме висіли у мене напоготові. Та я надто ціную життя і не хочу забирати його без потреби. Отже, хоч як мені не хотілося витрачати закляття, приготовлене про всякий випадок, я все ж таки вимовив потрібне слово і зробив відповідний жест рукою, помітивши, як заструменіли крізь мене Лоґрус та його сила. Вартовий заплющив очі й відкинувся на віконну раму. Я трохи змінив його позу, щоб він не гепнувся на підлогу, й залишив його мирно похропувати. До того ж закляття, що зупиняє серце, могло ще пригодитися мені.

Далі коридор упирався в галерею, що вела в обидва боки. З цієї точки я міг бачити тільки її невеличку частину, тому зрозумів, що мені доведеться витратити ще одне замовляння раніше, ніж збирався. Проказав слово, що робило мене невидимим, і світ навколо потемнішав на кілька градацій. Я сподівався ще трохи пройти, не звертаючись до нього, бо воно добре діяло хвилин двадцять, не більше, а я гадки не мав, де може бути те, по що я сюди прийшов. Поспішив до галереї. Вона виявилася порожньою.

Але звідси я дещо роздивився географію цього місця. Побачив другий двір, і він здався мені величезним. Там стояла гігантська споруда, яку я мигцем угледів із першого вікна. Це була фортеця, висока, міцна. Схоже, вона мала тільки один вхід, і його добре охороняли. З іншого боку галереї я побачив іще один фортечний двір, зовнішній, звідки можна було вийти на високий, добре захищений мур.

Залишивши галерею, взявся шукати сходи. Я був майже впевнений, що це незграбне громаддя із сірого каменю — саме те місце, яке мені потрібне. Навколо нього була магічна аура, яку відчував усією шкірою.

Пробігши коридором, я завернув за ріг і побачив сходи, біля котрих стояв вартовий. Якщо він і відчув щось, коли я проминав його, це був тільки рух повітря, спричинений моїм плащем. Кинувшись сходами вниз, я потрапив до горизонтального коридору, звідки ліворуч відходив ще один, темний. Тут, просто перед собою, побачив важкі, забрані в метал двері, у тій стіні, що виходила на внутрішнє подвір’я. Розчахнув їх, проскочив крізь них і швидко зробив крок убік, бо за ними стояв вартовий. Він повернувся, витріщився на двері й пішов до них. Ухилившись від нього, я рвонув до цитаделі. Це місце, де сходяться сили, казав Люк. Так. Я відчував це. І тим сильніше, чим ближче був до місця. Не мав часу роздумувати, як мені з ними бути, як їх опанувати. До того ж я прихопив із собою сякий-такий власний інвентар.

Наблизившись до муру, повернув ліворуч. Треба було пробігти навколо й подивитися, що тут до чого. Невдовзі побачив, що моя здогадка щодо одного входу підтверджується. Перший ярус вікон починався лише на висоті тридцяти футів. Навколо вежі була ще висока металева огорожа з вістрями, а з внутрішнього боку огорожі — рів. Але найбільш мене здивували не ці укріплення. Біля стіни я побачив два зламані повітряні змії і ще три, що на вигляд здавалися справними. Тепер, коли вгледів не уламки, а цілі штуковини, нарешті зрозумів, що то таке. Це були дельтаплани. Мені хотілося краще їх роздивитись, але час моєї невидимості збігав, і я не міг дозволити собі відхилитися від маршруту. Швиденько закінчив огляд території і зосередився на воротах огорож.

Вони були зачинені, й на варті біля них стояли два охоронці. За кілька кроків від воріт я побачив перекинутий через рів звідний дерев’яний місток із металевим каркасом. По кутах містка стирчали великі болти з провушиною, а над воротами в стіну було вбудовано лебідку, оснащену чотирма ланцюгами з гаками на кінцях. Я намагався прикинути, скільки важить цей міст. Двері до цитаделі, високі, широкі, оббиті металом, були заглиблені у стіну футів на три і, схоже, могли довго витримувати удари тараном.

Наблизившись до воріт в огорожі, я уважно їх роздивився. Жодного замка, лише металевий засув, який відчиняють вручну. Я міг би відчинити ці ворота, проскочити крізь них, стрілою промчати містком й опинитися біля головних дверей, перш ніж вартові збагнуть, що тут відбувається. З іншого боку, зважаючи на характер цієї фортеці, вони, цілком можливо, отримали певні інструкції щодо можливості надприродного нападу. Якщо так, то відреагують швидко і, навіть не маючи змоги побачити моє тіло, притиснуть мене до дверей. А я відчував, що ці важкі двері навряд чи стоять незамкненими.

Кілька секунд витратив на те, щоб перебрати свої заклинання. Також оцінив позиції тих шістьох чи сімох вояків, які перебували на подвір’ї. Жодний із них не був надто близько, і жодний не рухався у напрямку до мене...

Підкравшись до вартових, я поклав Фракір на плече солдатові ліворуч від мене з наказом удавити швиденько. Три стрімких кроки вбік, — і я вдарив другого охоронця ребром долоні зліва по шиї. Підхопив його під пахви, аби попередити брязкіт від падіння, і посадив, притуливши спиною до огорожі праворуч від воріт. Позаду себе я відчув металевий скрегіт — це піхви першого охоронця шкрябнули по огорожі, коли він осів на землю, хапаючись за горлянку. Я поквапився до нього, тихенько примостив і його на землі й забрав із нього Фракір. Озирнувшись, побачив, що двоє охоронців дивляться в цей бік зі середини двору. Прокляття!

Я відтягнув засув, прослизнув крізь ворота і знову зачинив їх за собою на засув. Бігом перетнувши місток, подивився назад. Ті двоє, на яких звернув увагу раніше, прямували до воріт. Тому я знову опинився перед вибором. Що ж, подивимося, наскільки важким є стратегічно кращий варіант.

Присівши навпочіпки, я вхопився за найближчий до мене кут містка. Рів, що він перекривав собою, був приблизно дванадцять футів завглибшки, а завширшки здався мені вдвічі більшим.

Я почав розпрямляти ноги. Ця штука була до біса важкою, але вона хруснула, і мій кут піднявся на кілька дюймів. Я потримав місток кілька секунд, віддихався, а тоді зробив наступну спробу. Знову рипіння, — і ще кілька дюймів. Іще раз... Долоні мої страшенно пекли там, де в них врізалися гострі ребра. Передпліччя наче хтось повільно вивертав із суглобів. Коли я випрямив ноги й потягнув цю штуковину догори зі ще більшим зусиллям, мені стало цікаво, скільки людей раптом зазнають невдачі у найвідповідальніших своїх справах через проблеми з попереком. Мабуть, їх не так мало, просто ви про них не чули. Серце у мене гупало так, наче воно заполонило собою всю грудну клітку. Кут, за який я тримався, піднявся над поверхнею на фут, але інший кут, лівий, усе ще торкався землі. Я знову зробив зусилля, відчуваючи, як у мене на лобі й під пахвами, наче за помахом чарівної палички, виступає піт. Набрати в груди повітря... Рвонути!

Мені вдалося підняти міст на рівень колін, потім іще вище. Нарешті пішов вгору й лівий кут. Я почув голоси двох вояків, гучні, схвильовані. Вони швидко наближались. Я став пересуватися вліво, тягнучи за собою всю споруду. Кут навпроти мене пішов у зворотному напрямку. Добре. Я тягнув далі. Кут ліворуч від мене піднявся й навис над ровом. Руки, плечі та шия пекли вогнем. Іще трохи...

Вояки зупинилися біля воріт подивитися, чому їхні товариші впали та лежать на землі. І це добре... Я все ще не був упевнений, що місток не стане на місце, якщо пущу його зараз. Я маю скинути його в рів, інакше даремно ризикував стати пацієнтом костоправів. Ліворуч...

Місток захитався у мене в руках, вивертаючись праворуч. Я розумів, що за кілька секунд мені доведеться його пустити, довше не втримаю. Вліво... ще... майже... Солдати перенесли увагу з вартових на міст, що рухався незрозумілим чином: вони побігли до воріт і почали смикати засув. Іще двоє бігли їм на допомогу, я чув голосні вигуки. Я зробив ще крок. Споруда справді вислизала мені з рук. Більше її не втримати... Ще крок...

Я пустив місток та відстрибнув назад.

Кут, що був у мене в руках, вдарився об край рову, почувся тріск дерева, край рову обвалився, а я все задкував. Міст перекинувся, двічі вдарився об протилежний укіс, а тоді зі страшенним гуркотом упав на дно. Руки висіли мені по боках, і якусь мить я не міг поворухнути ними.

Розвернувшись, помчав до дверей. Заклинання, що робило мене невидимкою, все ще діяло, і це принаймні давало мені змогу стати мішенню для метальних снарядів з того боку рову.

Добігши до дверей, мусив зібрати усі сили, що в мене були, аби підняти руки й узятися за велике металеве кільце на правій стулці. Я навіть спромігся потягнути за нього, але нічого не сталося. Двері були міцно замкнені. Цього я очікував, але все ж таки хотів упевнитися. Ніколи не вдаюся до магії без зайвої потреби.

Вимовив потрібні слова, цього разу аж три — не так елегантно, бо заклинання було трохи сирувате, але силу мало величезну.

Мене аж затрясло, коли двері висадило вибухом усередину, наче їх вибив ударом кованого чобота якийсь велетень. Я заскочив крізь отвір і зупинився на місці, не в змозі рухатися, доки очі не звикнуть до напівтемряви. Опинився у холі на два поверхи. Праворуч та ліворуч від мене півколом підіймалися сходи, що закінчувалися обнесеним бильцями балконом на рівні другого поверху. З балкона двері вели у коридор. Під цим коридором, навпроти мене, починався інший, що вів до приміщень першого поверху. Позаду тих сходів, що тягнулися нагору, починалися ще двоє сходів, які вели кудись униз. Ось і вирішуй, куди прямувати...

У центрі холу височів фонтан із чорного каменю, тільки він бив у повітря не струменями води, а полум’ям; вогонь падав у чашу, де кружляв у вирі, танцював язиками — червоними та помаранчевими у повітрі, миготливими білими й жовтими в чаші. Усе приміщення було пронизане силою, я відчував її. Той, хто спроможний контролювати сили, що, вивільнені, гуляють цією фортецею, буде грізним супротивником. Добре, якщо мені пощастить і я не довідаюся, наскільки грізним.

Я ледь не змарнував закляття для спеціальної атаки, коли раптом помітив у кутку дві постаті — праворуч від себе, на значній відстані. Вони ж навіть не поворухнулися. Стояли собі незвичайно тихо. Ну, звісно, це ж статуї!

Намагаючись вирішити, куди мені йти — вгору, вниз чи прямо уперед, я вже майже надумав спуститись у підвали, базуючись на міркуваннях, що ворогів ув’язнюють у темних підземних приміщеннях, але щось у двох цих статуях знову заволоділо моєю увагою. Очі почали звикати до напівмороку, і тепер я бачив, що одна з них була статуєю блондина, а друга — статуєю брюнетки. Я протер очі й не відразу усвідомив, що побачив при цьому абриси своєї руки. Чари, що давали мені невидимість, почали розсіюватися...

Я посунув у напрямку фігур. Того факту, що на фігурі старого висіло кілька плащів і капелюхів, було достатньо, аби все зрозуміти. Але я, про всякий випадок, усе ж таки задер полу його темно-синьої мантії. Полум’я у фонтані саме спалахнуло яскраво, і я прочитав напис «Рінальдо», вирізьблений на його правій литці. От малий шибеник!

Жінка поряд з ним була Джасра, і це звільняло мене від потреби розшукувати її в підземеллях серед пацюків. Руки вона мала також витягнуті вперед, наче в заперечному жесті, й хтось повісив на лівицю ніжно-блакитну парасольку, а на правицю світло-сірий дощовик фірми «Лондон Фоґ». На голову Джасрі криво наплюснули непромокальний капелюх відповідного кольору. Обличчя в неї було розмальоване, наче у клоуна, а до її зеленої блузки хтось пришпилив парочку жовтих китиць.

Спалах світла за моєю спиною озорив усю картину, і я обернувся глянути, що відбувається. Побачив, що фонтан наразі викидає полум’я, схоже на струмені рідини, на двадцять футів у вишину, не менше. Вогонь переповнив чашу фонтана і виливався через вінця, розтікаючись підлогою, вимощеною плитами. Найбільший струмок котився у напрямку до мене. Цієї миті я почув тихий смішок і підвів голову.

Чаклун, якого раніше бачив у темно-синій масці, стояв на сходовому майданчикові нагорі, вдягнений у темний плащ з каптуром, у високі рукавиці. Однією рукою він тримався за поруччя, а іншу націлив на фонтан. Я підозрював, що ми з ним можемо зустрітися під час цієї моєї подорожі, тож підготувався заздалегідь. Коли омахи полум’я здійнялися ще вище, утворивши високий сліпучий стовп, верхівка якого почала хилитися в мій бік, а тоді, відірвавшись, покотилася на мене, я широко розкинув руки й промовив слово, обравши найвідповідніше з трьох захисних заклинань, які приготував заздалегідь. Сила Лоґрусу відразу ж змусила повітряні потоки збуритися, наче під час урагану, й віднести полум’я геть від мене. Поворухнувши руками, я змусив ураган спрямувати вогняні язики на чаклуна на сходах. Тієї ж миті він зробив жест у відповідь, і полум’я обвалилося назад, втягнулося до чаші, осіло, вгамувалося, перетворившись на тоненькі вогняні струмочки.

Гаразд. Нічия. Я приперся сюди не для того, щоб з’ясовувати стосунки з цим чуваком. Я прийшов, щоб обійти Люка, урятувавши Джасру без нього. Якого чорта! Коли вона опиниться в моїх руках, Амберу буде начхати на те, що намислив собі Люк. Але ось яка думка щодо цього чаклуна мене занепокоїла, коли вихорі, що я викликав, вляглися, а той знову захихикав: чи він, подібно до мене, користується заклинаннями? Або ж, живучи тут, в осередку сили, чаклун здатний керувати цими стихіями напряму, маніпулюючи ними на свій розсуд? Якщо правдивим є останнє припущення, то він має практично невичерпне джерело різних трюків, і будь-який повномасштабний двобій з ним на його території закінчиться тим, що я змушений буду або рятуватися втечею, або залучити ядерну зброю — викликати сюди Хаос, який знищить тут усе до цурки. А саме цього я й не хотів, аж ніяк не бажав, аби було знищено всі загадки, і серед них таємницю особистості Синьої Маски. Я волів розгадати їх, отримати відповіді, важливі для процвітання Амбера.

Блискучий металевий спис матеріалізувався в повітрі між чаклуном та мною і, зависши на якусь мить, метнувся до мене. Я витратив своє друге захисне заклинання, аби створити екран, що відбив його вбік.

Єдина альтернатива тому, щоби битися з чаклуном на заклинаннях або висадити в повітря цей замок за допомогою Хаосу, полягала для мене в тому, щоб навчитися самому контролювати сили, які діють тут, і перемогти цього чарівника в його ж грі. Але часу, щоб попрактикуватись, у мене не було: я мав зробити те, для чого прийшов, а для цього мені треба було знайти кілька вільних хвилин.

Але хай там як, а нам із ним, рано чи пізно, доведеться битися по-справжньому, оскільки він, здається, має мене за ворога й, цілком можливо, стоїть за нападом на мене в лісі того неоковирного вовкулаки.

А я не горів бажанням досліджувати тутешню силу просто зараз, надто якщо взяти до уваги, що Джасра зуміла перемогти колишнього володаря цієї фортеці, Шару Гаррула, а чаклун, який стоїть отут, спромігся перемогти Джасру. Але я багато віддав би за те, щоб дізнатися, чого він зі мною заїдається.

Тому я гукнув:

— Отже, що тобі, власне, потрібно?

І металевий голос негайно відказав:

— Твоя кров, твоя душа, твій розум і твоє тіло.

— А як щодо моєї колекції марок? — крикнув я у відповідь. — Можна мені залишити собі конверти Першого дня погашення?

Пересунувшись до Джасри, я поклав правицю їй на плече.

— А вона тобі навіщо, бовдуре? — запитав чаклун. — Вона — найнікчемніша річ серед усього, що тут є.

— Тоді чи не варто тобі радіти, що ти можеш її позбутися?

— Ти колекціонуєш марки. Я колекціоную знахабнілих чаклунів. Вона уже у мене. Тепер — твоя черга.

Я відчув, як підіймається в мені сила, коли я закричав:

— А що ти маєш проти своїх побратимів та посестер по Мистецтву?

Відповіді не було, але в повітрі раптом виникла хмара гострого мотлоху, що ринув на мене: ножі, сокири, метальні зірки, розбиті пляшки. Я промовив слово, використавши своє останнє заклинання, і між нами впала Завіса Хаосу... Метальне знаряддя, натикаючись на димчастий та бренькливий щит, миттєво розсипалося на космічний порох.

Перекриваючи цю гуркотнечу, я гукнув:

— Як мені тебе називати?

— Маска! — притьмом відізвався чаклун; не дуже оригінальне ім’я, як на мене. Мабуть, я підсвідомо чекав на щось у стилі Джона Д. Мак-Дональда: «Бузковий Каптур» чи «Кобальтова Машкара»[65], наприклад... Та хай уже як знає.

Щойно я використав своє останнє захисне заклинання. Тому підняв ліву руку, таким чином, аби бачити куточок Козиря, захованого в моєму лівому рукаві. Звісно, часу в мене було обмаль, і я трохи ризикував, але ще не використав свою останню карту. Досі переважно оборонявся, а мав про запас й інше закляття, яким міг пишатися.

— Тобі це не допоможе, — промовив, мабуть, готуючись ударити знову, чаклун Маска, коли дія наших із ним чар закінчилася.

— А тобі доброго дня, — озвався до нього я, покрутивши зап’ястками, наставивши вказівні пальці, аби спрямувати потік у потрібний бік, а тоді проказав слово, щоб вгатити по ньому як слід. — Око за око! — ще вигукнув я навздогін, коли на Маску хвилею обрушився увесь асортимент квіткової крамниці, цілковито поховавши його всередині найбільшого чортового букета, який мені доводилося бачити. Аромат стояв просто вбивчий.

У пошуках контакту я вдивлявся у Козир, а навколо все затихало, сили спадали. Саме тієї миті, коли я встановив Контакт, квіткова експозиція захвилювалась і з-під неї виринув Маска — викапана алегорія Весни.

Мабуть, моя постать уже блякнула у нього перед очима, коли він спромігся на репліку:

— Я тебе ще дістану!

— «Хай квіти ляжуть з квіткою»,[66] — відповів я і проказав слово, що завершувало заклинання. На мого супротивника впала згори ще й купа гною.

Я увійшов до головної зали Амбера, тримаючи на руках Джасру. Мартін стояв біля буфета зі склянкою вина в руці, розмовляючи з Борсом, сокольничим. Побачивши, як Борс вибалушив очі на моє появлення, він замовк на півслові, а тоді й собі розвернувся подивитися, що там таке.

Я встановив Джасру біля вхідних дверей. Був не в настрої морочитися просто зараз із тим, щоб її розчаклувати; та ще й не вирішив, що мені з нею робити, коли вона звільниться від чар. Тому повісив на неї власний плащ, підійшов до буфета і налив собі вина, привітавши кивком голови Борса й Мартіна, коли проходив повз них.

Я осушив склянку, поставив її й звернувся до них:

— У жодному разі не дряпайте на ній свої ініціали.

Попростував до сусідньої кімнати, знайшов там зручну софу, витягся на ній і заплющив очі. Я — наче міст над бурхливою водою[67]. Є дні, мов діаманти[68]. Куди поділися всі квіти?[69]

Щось на зразок цього.

12

Дим клубочився у повітрі, забарвлюючи гігантського черв’яка в усі кольори. Кожний звук народжувався об’ємним, досягав свого піку, а тоді блякнув і стихав. Кинджальні удари дійсності виходили з Тіней і туди ж верталися. Безсмертний черв’як царював навіки. Квіти роззявляли на мене свої собачі пащеки, але потім виляли листям. Дим підіймався догори, але зависав перед світлофором, що ширяв у повітрі. Черв’як — ні, стій, це ж гусінь[70]! — так от, він чи вона посміхнулося... Пішов сліпий дощ, і гранчасті краплини блищали, наче фасеткові очі...

«Що не так у тому, що я бачу?» — прийшло запитання з незвіданих глибин.

Я не міг відповісти, тому здався. Хоча й відчував підсвідомо, що незрозумілий ландшафт не має кудись веслувати... а саме це він і робив...

— Божечки! Мерлю!

Що від мене треба Люкові? Чому він не дасть мені спокій? Знову з ним якась халепа!

— Подивіться на це, заради бога!

Я і так дивлюся... бачу, як купка стрибучих м’ячиків... а може, це комети... плетуть мереживо з променів світла. А тоді все це падає в парасольковий ліс.

— Люку, — починаю я, але одна з песиголових квіток кусає мене за руку, про яку я геть забув, і все навкруги береться тріщинами. Так, наче воно було намальовано на склі, яке пробила куля. А позаду веселка...

— Мерлю! Мерлю!

Дроппа трусив мене за плече, це підказали мені мої очі, бо вони раптом розплющилися.

На софі, там, де лежала моя голова, залишилася вогка пляма. Я підвівся на лікті. Протер очі.

— Дроппо, це ти? А що...?

— Не знаю, — відповів той.

— Не знаєш що? Тобто... Чорт забирай! Що трапилося?

— Я сидів на цьому стільці, — він повів рукою, показуючи мені, де саме, — і чекав, доки ви прокинетеся. Мартін сказав, що ви тут. Я мав повідомити, що Рендом хотів вас бачити, щойно ви повернетеся.

Кивнувши, я помітив, що у мене сочиться кров із руки, з того місця, де вкусила квітка.

— Скільки я спав?

— Може, хвилин двадцять.

Я ривком опустив ноги на підлогу, сів.

— Ну, і якого дідька ти вирішив мене розбудити?

— Ви почали розкозирюватися, — відповів Дроппа.

— Розкозирюватись? Уві сні? Так воно не працює. Ти впевнений, що...?

— Цієї миті я, на жаль, тверезий. Навкруги вас виникло характерне райдужне сяйво, і контури почали розмиватися й танути. Тому вирішив вас розбудити й пересвідчитися, чи ви насправді цього бажаєте. Може, ви пили Плямознищувач?

— Ні, — відказав я.

— Одного разу я випробував його на моєму собаці...

— Сон, — сказав я, розтираючи собі скроні. — Щось наснилося.

— Сон, який можуть бачити й інші? Щось наче біла гарячка на двох?

— Я не це мав на увазі.

— Краще нам піти до Рендома, — Дроппа хотів попрямувати до дверей.

Я похитав головою.

— Не зараз. Мені треба посидіти тут і зібрати себе докупи. Щось я не в порядку.

Поглянувши на нього, я побачив, що він дивиться, витріщивши очі, кудись мені за плече. Я обернувся.

Стіна у мене за спиною, здавалося, танула, наче була зроблена з воску, а десь поруч бушувала пожежа.

— Здається, пора здіймати тривогу та вирушати на екскурсію, — швиденько проказав Дроппа. — Допоможіть! — Із цими словами він промчав кімнатою й вискочив за двері, не припиняючи волати.

Не встиг я оком змигнути, як стіна знову стала нормальною, але тепер замість неї тремтів я. Що в біса відбувається? Може, Маска встиг накласти на мене закляття, поки я ще не роз’явився? І, якщо так, куди воно націлене?

Підвівшись, я уважно роздивився навкруги. Здавалося, наразі все було на своїх місцях. Я розумів, що це не може бути простою галюцинацією, спричиненою недавніми стресами, бо Дроппа теж бачив таку саму картину. Отже, у мене не їде дах. Ні, тут було ще щось, і хай що це таке, я відчував, що воно й наразі ховається неподалік. Повітря було незвично прозорим, і кожна річ вирізнялася неприродно чітко.

Я швидко обійшов усю кімнату, не уявляючи, що, власне, шукаю. Тож нічого дивного, що так нічого й не знайшов. Вийшов у коридор. Чи можливо, що я приніс із собою цю проблему, в чому вона б не полягала? Може, це Джасра, нерухома й зневажена, виявилася троянським конем?

Я попростував до головної зали. Тільки-но зробив кроків із десяток, як попереду виникли навкісні світлові ґрати. Я присилував себе не зупинятись, і з моїм наближенням решітка відкотилася назад, попередньо змінивши форму.

— Мерлю, ходи сюди!

Голос належав Люкові. Самого Люка не було видно.

— Куди? — відгукнувся до нього, не притишуючи ходи.

Відповіді не було, але решітка розійшлася посередині, й половинки гойднулися вбік, наче віконниці, а за ними відкрилося сліпуче світло; мені здалося, наче я помітив у цьому світлі кролика. Тоді видиво раптово зникло, і могло б здатися, що все знову стало нормальним, якби не сміх Люка, який іще кілька секунд лунав невідомо звідки.

Я побіг. Невже це Люк насправді є моїм ворогом, як мені казали, а я не вірив? Може, всі ці події, що відбулися останнім часом, — тільки засіб маніпулювати мною, і він усе це підлаштував, аби я звільнив його матусю з Вежі Чотирьох Світів? А тепер, коли вона в безпеці, чи не вистачить йому зухвальства захопити з її допомогою Амбер, а мене викликати на чаклунський двобій на незрозумілих для мене умовах?

Ні, я не міг у це повірити. Був упевнений, що він не мав потрібної для цього могутності. Але навіть якщо й мав, він не насмілиться таке утнути, доки Джасра є моєю полонянкою.

На бігу я знову почув його голос, нізвідки й звідусіль. Цього разу Люк співав. У нього був непоганий баритон, і він виспівував на повне горло «За молоді літа»[71]. Який іронічний підтекст у це вкладав?

Я увірвався до головної зали. Мартіна й Борса там уже не було. Залишилися тільки порожні склянки на шинквасі, біля якого вони пили. А біля протилежних дверей... Так, біля протилежних дверей стояла Джасра, як я її поставив, пряма, нерухома, і на ній усе ще висів мій плащ.

— Добре, Люку! Закінчуй із цим! — гукнув я. — До біса це лайно! Чому б нам усе не перетерти й не порішати?

— Га?

Спів різко обірвався.

Я повільно підійшов до Джасри, придивляючись до неї. Нічого в ній не змінилося, хіба що хтось засунув їй в іншу руку свого капелюха. У віддалених кімнатах палацу пролунав крик. Може, це все ще репетував Дроппа.

— Люку, де б ти не був, — промовив я, — якщо можеш мене чути, якщо можеш бачити, подивися добре й послухай: вона тут, у мене. Бачиш? Що б ти не надумав, май це на увазі.

Усе навколо взялося брижами, так, неначе я стояв посередині картини без рами, якусь хтось зім’яв, а тоді знову туго натягнув.

— Що скажеш?

Пролунав смішок.

— Моя матуся — вішалка для капелюхів... Так, так. Дякую тобі, старий. Добре зроблено. Не міг зв’язатися з тобою раніше. Не знав, що ти туди сунешся. Вони нас розбили дощенту. Прихопив кілька найманців на дельтапланах, ми осідлали повітряні струмені. Але вони були готові. Всипали нам перцю. Далі я нічого не можу пригадати... Чорт забирай, як же болить!

— Із тобою все гаразд?

Я почув щось схоже на схлип, і саме цієї миті Рендом та Дроппа вбігли до зали, а за їхніми спинами маячив довгань Бенедикт, мовчазний і наляканий.

— Мерлю, — гукнув до мене Рендом. — Що тут коїться?

Я похитав головою:

— Не знаю.

— Звісно, з мене випивка, — почувся голос Люка, цього разу дуже стиха.

Серединою зали промчала вогняна віхола. Це тривало лише секунду, а тоді на її місці виник великий прямокутник.

— Ти ж чарівник, — сказав Рендом. — Зроби щось!

— Не маю жодного поняття, що воно в біса таке, — відповів я. — Схоже на те, що магія сказилася.

У центрі прямокутника намалювався силует людини. Його контури стали чіткішими, уже можна було розрізнити риси обличчя, одяг... Це був Козир, гігантський Козир... висів у повітрі, стаючи дедалі матеріальнішим... Це був...

...я.

Я впізнав своє обличчя, що дивилося на мене. І помітив, що я посміхаюся.

— Ходи сюди, Мерлю. Ласкаво просимо на вечірку, — почув голос Люка, а Козир став повільно обертатися навколо вертикальної осі.

Зал наповнився дзенькотом, наче озвалися скляні дзвіночки.

Велетенська карта поверталася, доки не стала до мене ребром, що здавалося чорним розрізом. Тоді ця вузька темна смужка розширилася, заколихалася, розсунулася, наче завіса, і я побачив, як за нею кружляють надзвичайно яскраві плями кольорового світла. А ще я уздрів гусінь, котра пихкала кальяном, дивні товсті парасольки та блискучі бильця. З розрізу виткнулася рука.

— Сюди.

Я почув, як Рендом із шумом втягнув повітря.

Раптом Бенедикт наставив вістря свого меча на картинку. Але Рендом поклав йому руку на плече:

— Ні.

У повітрі лунали дивні, не поєднані між собою звуки музики: якимось чином вони пасували решті антуражу.

— Ходімо, Мерлю!

— А ти туди чи звідти? — поцікавився у нього.

— І те, й інше.

— Ти пообіцяв мені, Люку; важлива інформація в обмін на звільнення твоєї матері, — сказав я. — Ось, вона тут. Що в тебе за секретна інформація?

— Ти хочеш отримати інформацію, життєво важливу для твоєї долі? — запитав, подумавши, він.

— Життєво важливу для Амбера — так ти сказав.

— А, ти про цю таємницю...

— Я не проти почути й іншу.

— Вибачай. Але я розкрию тільки один секрет. Який обираєш?

— Той, що стосується безпеки Амбера, — відповів я.

— Далт, — зронив Люк.

— Що з ним?

— Його матір’ю була Діла Дізакатрікс...

— Це мені відомо.

— ...а за дев’ять місяців до його народження вона була у полоні в Оберона. Він її зґвалтував. Ось чому, хлопці, Далт має на вас зуб.

— Лайно собаче! — вигукнув я.

— Саме так я йому й сказав, вислухавши цю історію всоте. Я порадив йому тоді пройти тим небесним Лабіринтом.

— І?..

— І він пройшов.

— Чорт забирай!

— Я лише недавно дізнався про це, — сказав Рендом, — від агента, якого сам надіслав до Кашфи. Але мені було невідомо те, що він пройшов Лабіринтом.

— Якщо ти це знав, то я залишаюся тобі винним, — сказав Люк, і мені почулася стурбованість у його голосі. — Тоді ось що ще: Далт після цього відшукав мене в Тіні Земля. Це він пограбував мій склад, забрав зброю, що там зберігалася, разом зі спеціальним боєзапасом. А потім, щоб замаскувати крадіжку, спалив будівлю. Але я знайшов свідків. Він з’явиться тут; і може з’явитися будь-коли. Ніхто не знає, коли саме.

— Ще один родачок збирається до нас у гості, — прокоментував Рендом. — І чому тільки я не єдина дитина?

— Робіть як знаєте, — сказав Люк. — Тепер ми квити. Давай сюди руку!

— Ти йдеш сюди?

Він розсміявся, і весь зал, здається, заходив ходором. Отвір у повітрі завис переді мною, а Люкова рука стиснула мою. Щось тут було дуже й дуже не так.

Я докладав неймовірних зусиль, аби підтягнути його до себе, але натомість відчував, що він тягне мене.

Сила була просто божевільна, і я не міг їй опиратися. Всесвіт, здається, перекрутився, коли ця сила заволоділа мною. Сузір’я розступались, і я знову побачив ті сліпучі бильця. На них стояла Люкова нога в чоботі.

Звідкись дуже далеко ззаду я чув, як волає Рендом:

— «В-12!» «В-12»![72] І на вихід!

...А тоді я раптом забув, у чому проблема. Місце, в якому я опинився, здавалося чудовим. Хоча така дурість із мого боку — переплутати гриби з парасольками...

Я й собі задер ноги на баляси, і Капелюшник хлюпнув мені вина та долив вина в склянку Люкові. Люк показав на сусіда ліворуч, і Шалений Заєць теж отримав свою порцію. Шалам-Балам поводився просто чудово, балансував тут, на краю всього. Круть, Верть, Додо і Жабун не давали музиці замовкнути. А Гусінь не давала погаснути кальяну.

Люк ляснув мене по плечі, я відразу ж захотів щось пригадати, але воно й надалі вислизало з поля зору.

— Тепер я в порядку, — сказав Люк. — Узагалі, все в порядку.

— Ні, є щось... Не можу пригадати...

Він підняв пивний кухоль, цокнувся зі мною.

— Забий! — сказав Люк. — Життя — це кабаре[73], старий!

Кіт, який умостився на високому сидінні поруч зі мною, увесь час посміхався від вуха до вуха.

Книга восьма

Знак Хаосу

Переклала Галина Михайловська

Філу Клеверлі[74] й нашим дням під сонцем. Дякую за всі кокю-наґе[75]

1

Щось мені муляло, хоча й не міг уторопати, що саме. Наче не така вже й незвична подія — пиячити в товаристві Білого Кролика[76], коротуна, котрий скидався на Бертрана Рассела[77], Кота з посмішкою від вуха до вуха, а ще мого старого приятеля Люка Рейнарда. Люк виспівував ірландські балади на тлі химерного пейзажу, що був намальований на стіні, але помалу перетворювався на реальність. Так, величезна блакитна Гусінь, яка пихкала кальяном, сидячи на маківці гігантського гриба, справила на мене враження, бо я знав, як це непросто — не дати погаснути водяній рурці. Але непокоїла мене не вона. Навколо бачив гулянку, а Люк і зазвичай тусувався з дивною публікою. Чому б це мало мене напружувати?

Пиво було високоякісне, і заїдки до нього подавали дармові. Демони, які катували рудоволосу жінку, прив’язану до стовпа, виблискували так, аж сліпили очі. Ось вони зникли, але вся картина залишилася пречудовною. Й узагалі все навкруги вражало красою. Коли Люк затягнув пісню «Затока Голвей»[78], я побачив затоку, таку прекрасну в сонячному промінні, що мені закортіло пірнути й розчинитись у її водах... Це було гарно й щемко.

Щось не те відбувалося з почуттями... Так, кумедна річ. Коли Люк співав сумну пісню, мене огорнув смуток. Коли ж він перейшов до веселої, я сповнився радощами. Повітря, здавалося, було перенасичене емпатією. От і добре! І світлові ефекти тут неперевершені...

Відсьорбуючи з кухля, раз у раз я дивився, як похитується на високому ослінчикові Шалам-Балам, у віддаленому кінці шинквасу. На якусь мить замислився, намагаючись пригадати, коли я тут опинився, але циліндр Шалама не сприяв релевантному зверненню до пам’яті... Нічого, пригадаю згодом. Гарна вечірка...

Я дивився і слухав, і смакував, і відчував, і все було просто зашибись. Усе, що привертало мою увагу, було класне. Я начебто про щось хотів запитати Люка? Здається, хотів, але він саме щось виспівував, та й мені, зрештою, було не до цього.

А що я робив, перш ніж тут опинитися? Проте здавалося безглуздям докладати зусиль, аби пригадати. Тепер, коли просто тут і зараз усе було сторчково.

Утім, я не міг позбутися відчуття, що забув щось важливе. Може, саме тому мене весь час і клинить? Може, я залишив на півдорозі якусь справу й маю повернутися до неї?

Я обернувся до Кота, спитати у нього, але він саме зникав, лишаючи по собі тільки широку посмішку. Мені спало на думку, що я теж міг би вчинити так само. Зникнути, злиняти та з’явитися десь в іншому місці. А може, саме таким чином я тут і опинився й так само можу піти звідси? Можливо. Поставивши кухоль на шинквас, я потер очі та скроні. У моїй голові весь світ крутився.

Раптом я пригадав своє зображення. На гігантській карті. На Козирі. Так. Ось як я сюди потрапив. Через Козир...

Мені на плече лягла рука, і я знову розвернувся. Рука належала Люкові, й він посміхнувся мені, простуючи до бару ще раз наповнити кухоль.

— Класна вечірка, еге ж? — мовив Люк.

— Авжеж, класна. А як ти натрапив на це місце? — поцікавився у нього. Він знизав плечима.

— Забув. А яка різниця?

Люк пішов геть, а між нами на мить знялася круговерть кристалів. Гусінь пихкнула, випустивши клубок пурпурового диму. На небі сходив блакитний місяць[79].

«Що не так із цією картинкою?» — запитав я себе.

Зненацька у мене виникло відчуття, наче мені на війні відстрелили здатність критично мислити. Я не міг зосередитися на аномаліях, яких тут мусило бути достобіса. Розумів, що потрапив у пастку, але не бачив виходу.

Я потрапив у пастку.

Потрапив у пастку...

Яким чином?

Ну... Все це почалося тоді, коли я потиснув руку сам собі. Ні. Не так. Звучить, наче дзен[80], а нічого такого і близько не було. Рука, яку я потиснув, висунулася з простору, що був зайнятий моїм власним зображенням на карті. А тоді карта й зображення зникли. Ось так усе й сталося. Певним чином.

Я стиснув зуби. Музика залунала знову. Біля своєї долоні, що відпочивала на шинквасі, я почув ледь чутне шкряботіння. Подивившись, побачив, що мій кухоль знову повний. Може, я вже забагато випив. Може, це заважає мені розмірковувати як слід? Я відвернувся. Поглянув ліворуч, де фреска встигла перетворитися на реальний пейзаж. «Чи не робить це мене частиною настінного розпису?» — раптом мигнуло в голові.

Добре. Якщо не можу думати в цьому місці... Я побіг... ліворуч. Щось у цьому місці плутало мої думки, і я відчував: не зможу зрозуміти, що відбувається, доки я є його частиною. Треба вибратися звідси, тоді думатиму логічно і проаналізую події.

Перетнувши бар, я увійшов до тієї інтерфейсної площини, де намальовані скелі та дерева набували тривимірності. Щосили запрацював руками, намагаючись просунутися вперед. Я мусив створити справжній ураган, але сам його не відчував.

Нічого з того, що бачив попереду, не наближалось ані на йоту. Я рухався вперед, але тут Люк знову заспівав.

Я став як укопаний. Повернувся, повільно, бо пісня лунала так, наче він стояв поруч зі мною. Поруч він і стояв. І я віддалився від бару лише на кілька кроків. Люк посміхнувся, продовжуючи співати.

— Що тут коїться? — запитав я у Гусені.

— Ти петлюєш у петлі Люка, — відказала вона.

— Ще раз? — перепитав я.

Гусінь випустила блакитне кільце диму, неголосно зітхнула й пояснила:

— Люк заплутався в петлі, а ти загубився у ліриці. Це все.

— Як це сталося? — запитав я.

— Гадки не маю, — відповіла вона.

— Мм... а як можна вийти з петлі?

— І цього сказати не можу.

Я повернувся до Кота. Той саме знову виступав навкруги свого усміху.

— Може, ти, бува, знаєш... — почав я.

— Я бачив, як він прийшов, і бачив, як ти прийшов згодом, — промовив Кіт, шкірячись. — І навіть для цього місця ваша поява, твоя та його, була дещо незвичною... це змусило мене припустити, що принаймні один з вас пов’язаний із магією.

Я кивнув.

— Твої виникання та зникання теж можуть здатися підозрілими, — зауважив я.

— Тримаю свої лапи при собі, — відповів Кіт. — А Люк цього про себе сказати не може.

— Що маєш на увазі?

— Він потрапив до заразної пастки.

— Як вона працює? — запитав я.

Але він зник знову, цього разу не залишивши й усміху.

Заразна пастка? Тоді, схоже, це, насамперед, Люкова проблема, а мене до неї засмоктало — тим чи іншим чином. І то схоже на правду, хоч я так чи інакше не маю й зеленого поняття, що це за проблема та яким боком вона стосується мене.

Я потягнувся по свій кухоль. Якщо не можу розв’язати проблему, що мені заважає отримувати від неї задоволення? Неквапливо ковтнувши, раптом побачив химерні очі — бліді, палахкотливі, вони дивилися просто на мене. Я не помічав їх раніше; дивним було й те, що вони були в найтемнішому кутку фрески на стіні навпроти мене, а також те, що очі повільно дрейфували, пересуваючись ліворуч.

Ці очі наче зачаровували, і навіть коли я більше їх не бачив, усе ж таки знав, де вони, бо фіксував, як у тому місці, куди я намагався потрапити нещодавно, коливалася трава. А праворуч, дуже, дуже далеко, за спиною Люка, тепер помітив худорлявого джентльмена в темному піджакові, з пензлем і палітрою в руках. Він неквапливо продовжував малювати фреску. Зробивши ще ковток, я продовжив спостерігати за просуванням невідомої мені істоти з плаского зображення до тривимірної реальності. Рило, наче зроблене з револьверної сталі, висунулося між скелею і чагарником, а над ним палали бліді очі; з темного писка стікала блакитна слина й, паруючи, крапала на землю. Потвора була дуже присадкуватою або ж низько припадала до землі, а я ще не міг уторопати, чи весь народ у барі спостерігає за нею, чи лише я. Нахилившись убік, я вхопив Шалама за пояс... а може, за краватку... одне слово, ухопив його за якусь деталь одягу, саме коли той намірявся звалитися зі свого сідала набік...

— Перепрошую, — сказав я, — чи не міг би ти сказати мені, що це за істота?

Я тицьнув на неї, бо вона саме вигулькнула з кущів, — багатолапа, довгохвоста, зміяста та стрімка. Виблискуючи червоними пазурами, помчала до нас, задерши хвіст.

Затуманені очі Шалама на мить зустрілися з моїми й знову кудись відпливли.

— Я тут не для того, сер, — розпочав Шалам, — аби позбавити вас зоологічного невіглас... — Святий Боже! Та це ж...

Істота блискавично долала відстань, стрімко наближаючись. Чи дістанеться вона незабаром тієї площини, де її підступність та лють змушено забуксують? Чи такий ефект розрахований лише на мене, аби не дати мені забратися звідси?

Сегменти тіла потвори вихляли один щодо одного, шипіла вона, наче скороварка з діркою, і паруюча слина позначала її просування умовністю фрески. Попри сподівання вона не тільки не притишила біг, а помчала швидше.

Моя ліва рука смикнулась уперед із власної волі, а на вуста мені навернулися непрохані слова. Я вимовив їх саме тоді, коли істота перетнула інтерфейс, що не підкорився мені раніше, перекинула порожній столик і звела докупи всі лапи, наче збираючись стрибнути.

— Хап-Хап [81]! — зойкнув хтось.

— Велезень Хап-Хап! — виправив його Шалам.

Щойно я вимовив останнє слово та зробив завершальний рух правицею, образ Лоґрусу з’явився перед моїм внутрішнім зором. Темна істота, яка вже простягнула передні лапи вперед і випустила пазурі, зненацька втягла їх назад, а тоді випустила знову, роздираючи власні груди, а саме ліву верхню їхню частину, закотила очі під лоба, видала тужливий стогін, хрипко видихнула, захиталася, бехнулася на підлогу й перекотилася на спину, задерши численні лапи.

Над істотою виникла посмішка Кота. Губи, що її обрамляли, ворухнулися:

— Мертвий велезень Хап-Хап, — констатували вони.

Посмішка попрямував до мене, а згодом почала виникати й решта Кота, наче запізніла думка.

— Закляття для зупинки серця? — промовив Кіт, радше стверджуючи, ніж запитуючи.

— Гадаю, так, — визнав я. — Це вийшло рефлекторно. А, тепер пригадую... Це заклинання, справді, висіло у мене напоготові.

— Так я й думав, — зауважив Кіт. — Не сумнівався, що на цій вечірці присутня магія.

Образ Лоґрусу, що явився мені, коли я чаклував, спрацював ще і як вмикач, увімкнувши світильничок серед спорхнявілого горища мого розуму. Чари. Чаклунство. Ну звісно.

Я — Мерлін, син Корвіна — чаклун, а ще належу до школи, дуже й дуже маловідомої в місцях, де перебуваю останніми роками. Лукас Рейнард — він же принц Кашфи Рінальдо — теж чаклун, хоч і працює у стилі, геть відмінному від мого. А Кіт, який, схоже, трохи петрає в таких справах, можливо, не помиляється, коли каже, що тут ми перебуваємо у магічній пастці. Таке місцеперебування — одне з небагатьох, де моя чутливість та мої навички мало допоможуть мені у визначенні джерела мого скрутного становища. Саме тому, що мої здібності в такому разі також опинилися в пастці ворожої сили. Мені здалося, що мій теперішній стан чимось скидається на дальтонізм. Без сторонньої допомоги я не міг точно визначити, що відбувається.

Поки я розмірковував про всі ці обставини, за дверима з’явилася королівська кіннота, а також прибули лицарі зі свити[82]. Штовхнувши стулки дверей, лицарі зайшли й обв’язали мотузками тушу Хап-Хапа. Коні потягли тушу геть. Поки відбувалася ця операція, Шалам сповз зі сідала й пробрався до туалету. Повернувшись, виявив, що не може знову всістися на високий барний ослінчик. Гукнув королівських лицарів, щоб ті йому допомогли, але вони були дуже заклопотані, скеровуючи маршрут покійного Хап-Хапа серед столиків, і Шалама проігнорували.

Люк, посміхаючись, підгріб до мене і прокоментував:

— Отже, це був Хап-Хап. Завжди хотів дізнатись, які ті Хап-Хапи на вигляд. Тепер, якщо б тільки стріти Курзу-Верзу...

— Цить! — зупинив його Кіт. — Він має ховатися десь на фресці, тож, можливо, саме прислухається. Не дражніть його! Він може з оглушним цвистом вискочити з тримучого лісу[83] та й надрати вам дупи! Не шукайте собі приг...

Кіт швидко поглянув на стіну, а потім поквапливо зник та з’явився кілька разів поспіль. Не звертаючи на це жодної уваги, Люк зазначив:

— Я саме подумав про ілюстрації Тенніела[84]...

Кіт матеріалізувався біля протилежного кінця шинквасу, хильцем осушив кухоль Капелюшника і повідомив:

— Я чую, як никне лист і погонь вашить у напрямку ліворуч. Подивившись на фреску, я теж побачив два вогняні ока і почув дивні звуки.

— Та це може бути хто завгодно, — зауважив Люк.

Кіт метнувся до полиць за шинквасом і видряпався високо вгору, де, аж під стелею, висіла дивна зброя, виблискуючи та мінячись у затінку. Він зняв цю штуковину й пустив її стільницею в нашому напрямку; вона зупинилася перед Люком.

— Вам краще взяти Меча-штрича, це все, що можу сказати.

Люк розреготався, але я зачудовано дивився на зброю, що мала такий вигляд, наче її виготовили з крилець метеликів і згорнутого місячного світла.

Тоді знову почув, як щось верзякало.

— Не стійте, наче в думній тужі! — гримнув Кіт, допиваючи напій Шалама й зникаючи знову.

Не припиняючи гигикати, Люк простягнув келих по нову порцію. А я стояв-таки в думній тужі: закляття, яке я застосував, аби знищити Хап-Хапа, дивним чином змінило плин моїх думок. Трохи віддаленим його наслідком стало те, що у моїй голові наче почало яснішати. Мабуть, це завдяки Лоґрусу, що ненадовго виник у полі мого зору, тож я викликав його знову.

Образ завис переді мною. Я затримав його. Вдивлявся у нього. Здавалося, наче мій мозок почало продувати наскрізь прохолодним вітром. Хаотично розкидані уривки спогадів зливалися докупи, ставали на місце, утворюючи цілісну тканину, сповнену не тільки знання, а й розуміння. Так, звичайно...

Верзякання наростало, і я побачив, як Курзу-Верзу тінню ковзнув поміж віддалених дерев; його очі горіли, наче посадкові вогні, стирчали безліч гострих зубів та дряпливих лап...

І все це не мало жодного значення. Бо я вже зрозумів, що відбувається, і хто тут головний, і як, і чому.

Я зігнувся, низько, чи не вдвічі, торкнувшись кісточками пальців носака правого чобота.

— Люку, — промовив я, — у нас проблема...

Він повернувся спиною до стійки й поглянув на мене.

— Що сталося? — запитав.

— Ті, хто має в собі амберську кров, здатні на неймовірні зусилля. Ми можемо також витримати, коли нам завдають жахливого чосу. Отож між собою ми рідко вдаємося до таких речей, бо вони певним чином анулюють одна одну. Тобто, використовуючи такі методи, треба все добре розрахувати або взагалі відмовитися від них.

Я викинув кулак від підлоги, вклавши у нього все, що в мене було, і піймав Люка на боковий у щелепу. Цей удар підкинув його у повітря, розвернув і жбурнув на столик, який розвалився під ним, але не зупинив політ Люка через увесь бар аж до ніг невідомого джентльмена вікторіанського вигляду в найвіддаленішому кутку. Той випустив з руки пензель і швидко відступив на крок, коли Люк загальмував на спині у нього в ногах. Я підняв кухоль, який тримав у лівій руці, і вилив його вміст собі на правий кулак, а той болів так, наче я щойно вмазав ним у скелю. Тільки-но я зробив це, освітлення в барі примеркло, й на мить навкруги зависла цілковита тиша.

А тоді я поставив, пристукнувши, кухоль на шинквас. Бар наче чекав цієї миті, аби здригнутися, наче від землетрусу. З полиці впали дві пляшки, лампа гойднулася, верзякання стишилося. Придивившись ліворуч, я побачив, що Курзу-Верзу знову дещо заглибився у тримкий ліс. І не тільки це. Намальований сегмент перспективи тепер виступав значно глибше у частину бару, яка ще недавно здавалася нормальним простором, і продовжував просуватися в цьому напрямку, сковуючи цю частину всесвіту, роблячи її нерухомою. Зі свистів, що лунали один за одним, я зрозумів, що Курзу-Верзу віддаляється, забираючи ліворуч, бо намагається обігнати поширення площинності. Круть, Верть, Додо і Жабун почали складати свої інструменти.

Я пішов баром туди, де медузою розпластався Люк. Гусінь розбирала кальян, і я побачив, що гриб, на якому вона сиділа, нахилився під химерним кутом. Білий Кролик гулькнув у нору на задній стіні, а Шалам, хитаючись на табуреті, на який йому тільки-но вдалося видряпатися, бурмотів собі під ніс прокльони.

Наблизившись до чоловіка з палетою, я привітався до нього.

— Перепрошую, що потурбував, — сказав йому. — Але, повірте, це тільки на краще.

Підібравши Люка з підлоги, я перекинув його через плече, наче лантух з картоплею. Повз мене промайнула в повітрі колода гральних карт. Я відсахнувся, аби вони мене не зачепили.

— О Боже! Воно налякало Курзу-Верзу! — вигукнув художник, жестикулюючи.

— Що саме? — запитав я, не впевнений, що хочу почути відповідь.

— Оце, — відповів той, показуючи на двері бару.

Я подивився, позадкував і подумав, що Курзу-Верзу можна зрозуміти.

До бару щойно увійшов Вогняний Янгол, дванадцяти футів на зріст, червонясто-іржавого кольору, з крилами, прозорими та яскравими, наче вітражі на просвіт; і своїм виглядом він не тільки змушував думати про смерть, а й нагадував богомола отими шпичаками на ошийнику, та ще гострими пазурами, що стирчали з короткого хутра під усіма можливими кутами. До речі, заходячи, одним з пазурів він зачепився за стулку дверей і зірвав її з петель. Це була істота з Хаосу — рідкісна, вбивча й високорозумна. Я не бачив жодного такого вже багато років і не мав бажання уздріти й наразі; до того ж, не сумнівався, що він тут через мене. На мить я пошкодував, що витратив своє кардіологічно-вбивче закляття на Хап-Хапа, але відразу ж пригадав, що Вогняні Янголи мають три серця. Я зауважив, що він мене помітив, бо видав короткий мисливський поклик і посунув у мій бік.

— Хотів би поговорити з вами довше, — сказав я художникові. — Мені подобається ваш стиль. Але, на жаль...

— Розумію.

— Побачимося.

— Нехай щастить.

Я пірнув у кролячу нору й побіг, зігнувшись у дугу, через низьку стелю. Люк у мене на плечі значно ускладнював моє просування, а надто на поворотах. Далеко позаду я чув скрегіт, а також повторюваний раз у раз мисливський поклик. Мене втішала думка про те, що Вогняному Янголові доведеться розширяти деякі частини тунелю, щоб ним пробратися. Погана новина полягала в тому, що він міг таке вчинити. Ці створіння неймовірно сильні, тож їх фактично неможливо знищити.

Я біг, доки земля не урвалася мені під ногами.

Тоді почав падати. Виставив вільну руку, аби затриматись, але обіч мене не було нічого, за що можна було б ухопитись. Я провалився. Добре. Саме на це й сподівався й саме цього майже очікував. Люк застогнав тихенько, але не поворухнувся.

Ми падали. Униз, униз, униз, як той сказав. Це був колодязь, і чи то він був такий глибокий, чи то ми повільно падали.[85] Навкруги було напівтемно, і я не міг роздивитися стіни колодязя. В голові мені пояснішало ще трохи, і я знав, що процес триватиме й надалі, доки контролюватиму одну змінну: Люка. Десь високо над моєю головою знову пролунав мисливський вигук, а відразу за ним — дивне бубоніння. На зап’ястку тихенько запульсувала Фракір, але її попередження не стало для мене новиною. Тому я наказав їй заспокоїтися.

Ще ясніше. Я почав пригадувати... Мій рейд до Вежі Чотирьох Світів, де я знайшов Люкову матір, Джасру. Напад вовкулаки. Моє дивне гостювання у Вінти Бейль, яка виявилася не тією, ким здавалася...

Моя вечеря у Смертельному провулку... Страж, Сан-Франциско, кришталева печера... Ясніше, ще ясніше.

...І голосніше й голосніше лунав бойовий клич Вогняного Янгола в мене над головою. Мабуть, той уже дістався колодязя і спускався слідом за мною. На лихо, він мав крила, а я міг лише падати.

Подивився вгору, але його не побачив. Нагорі було темніше, ніж унизу. Я хотів би вважати це ознакою того, що ми наближаємося до чогось на кшталт світла в кінці тунелю, бо не бачив іншого шляху звідси. Було надто темно, і я не зміг би роздивитися Козир чи розрізнити щось із пейзажу навкруги, аби розпочати мандрувати Тінями.

Відчував, що наразі ми радше спускаємося плавом, аніж падаємо, з такою швидкістю, яка дасть нам змогу безпечно приземлитись. Якщо ж унизу швидкість виявиться більшою, я зможу скористатися іншим засобом для уповільнення нашого спуску, а саме одним із затіять, що маю під рукою, лише трохи його переробивши.

Проте все це може бути не таким і важливим, якщо нас зжеруть ще дорогою вниз — а це, звісно, цілком імовірно; хіба що наш переслідувач наразі не відчуває голоду. У такому разі, можливо, він лише роздере нас на шматки. Звідси випливає, що нам, схоже, треба пришвидшитися, аби й надалі триматися попереду цієї тварюки, — а в такому випадку ми неминуче розіб’ємося, врізавшись у дно.

Не так уже й просто щось вирішити.

Люк завовтузився у мене на плечі. Я сподівався, що він так швидко не отямиться, бо наразі не мав часу морочитися зі снодійним заклинанням, а щоб врізати йому ще раз, перебував у незручній позі. Схоже, довелося б залучити Фракір.

Але, якщо він на межі, то, коли вона його трохи придушить, це може, навпаки, розбуркати, а він був потрібний мені живим і в гарній формі. Люк знав надто багато такого, чого не знав я, а мусив дізнатися.

Ми пролетіли крізь ділянку, трохи краще освітлену, і я вперше спромігся роздивитися стіни колодязя та помітити, що їх вкриває графіті. Написи були зроблені мовою, мені незнайомою. Це нагадало химерне оповіданнячко Джамайки Кинкейд[86], але не дало жодних ключів для розгадки. Коли ми проминули цю смугу світла, я роздивився далеко внизу крихітну плямку світла. І майже водночас знову почув трубний голос згори, цього разу дуже близько.

Я подивився вгору саме вчасно, аби побачити, як Вогняний Янгол перетинає освітлену смугу. Але впритул за ним рухалася ще одна постать, у жилетці[87], й безперестанку щось верзла. Курзу-Верзу теж летів униз колодязем, і, схоже, він показував найкращий результат серед нас усіх. Тепер постало питання щодо його намірів, а тим часом плямка світла збільшилася, Люк знову смикнувся. Відповідь на питання не забарилася, бо, щойно наздогнавши Вогняного Янгола, Курзу-Верзу атакував його.

Свист, трубне ревіння, бурмотіння наповнили колодязь, відлунюючи від стін, а ще шипіння, шкряботіння та ревіння. Дві тварюки вчепились одна в одну, очі червоні, мов призахідне сонце, пазурі — наче багнети і скидалися тепер, підсвічені знизу блідим світлом, на пекельну мандалу[88]. Хоч їхнє бурхливе змагання відбувалося надто близько до мене, аби спокійно за ним спостерігати, воно відіграло корисну роль, затримавши їх настільки, що я міг не ризикувати й не застосовувати водночас погано підготовлене заклинання і складний маневр для того, щоб вибратися з тунелю.

— Отакої! — зауважив Люк, раптом розвернувшись у мене під пахвою.

— Цілком згодний, — відказав я. — Тільки не смикайся, добре? Ми ось-ось вріжемося...

— ...і згоримо, — констатував той, задерши голову і розглядаючи монстрів, які зійшлись у герці, а потім подивившись униз і зрозумівши, що ми теж падаємо. — Це що за мандрівка?

— Погана, — відповів я, і тут мене наче струмом ударило: точно, так воно і є. Це саме бед-трип[89].

Наразі вихід з тунелю виглядав більшим, а наша швидкість давала змогу сподіватися на терпиму посадку. Якби я застосував заклинання, котре охрестив «Ляпас Велетня», воно, можливо, допомогло б нам зависнути у повітрі, а може, навіть штовхнуло б нас у зворотному напрямку. Але це був саме той випадок, коли краще отримати кілька синців, приземляючись, аніж заважати рухатися тим, хто просувається за нами.

Бед-трип, справді. Я думав про те, що почув від Рендома, і тут ми під божевільним кутом пройшли крізь отвір, вмазались у в’язку землю та покотилися покотом.

Упали на дно печери, неподалік виходу з неї. З цього розширення відходили тунелі в правий та лівий бік, а вихід з печери був у нас за спиною. Поглянувши туди, я мигцем помітив сонячну, вкриту буйною рослинністю долину, яка поки що залишалася не у фокусі. Люк, розпластавшись біля мене, не ворушився. Я негайно скочив на ноги, підхопив його під пахви й узявся відтягувати далі від темної діри, з якої ми вигулькнули. Шум бійки двох чудовиськ тим часом наближався.

Добре, що Люк, схоже, знову відключився. Він перебував у стані, небезпечному для будь-кого з амберитів, якщо висновувати з моїх власних спостережень. А як цей стан може подіяти на чаклуна, я взагалі не міг передбачити, бо ніколи з таким не стикався. І що мені з цим робити, теж не знав.

Я відтягнув Люка до правого тунелю, просто тому, що він вужчий за лівий і його, теоретично, було легше обороняти. Тільки-но ми встигли заховатися в ньому, як два монстри бухнулися, вилетівши  з колодязя і вчепившись один в одного зубами та кігтями. Вони й надалі кусалися та дерлися, перекочуючись по землі й супроводжуючи свої зусилля шипінням та свистом. Про нас вони, здавалося, цілковито забули; я продовжував відступати, тягнучи Люка, аж доки ми не просунулися достатньо глибоко.

Я міг тільки сподіватися, що Рендом мав слушність. Зрештою, він був музикантом та грав у Тінях, по всіх усюдах. До того ж мені на думку не спадало нічого кращого.

Я викликав образ Лоґрусу. Коли він виник переді мною, а я приєднав свої руки до його відгалужень, то, звісно, міг би скористатися ним, аби вдарити — ударити монстрів, які зійшлися у двобої. Але вони й досі не помічали моєї присутності, а я не бажав привертати до себе їхньої уваги. До того ж сумнівався, чи удар двома кінцівками справить помітне враження на тих, хто б’ється чотирма... А ще моє замовляння було готове, і треба було зайнятися передусім ним.

І я простягнув руки крізь Лоґрус.

Процес тривав, здавалося, безкінечно. Треба було пройти Тінями дуже й дуже далеко, поки знайшлося те, що я шукав. А тоді довелося зробити це знову. І знову. Я потребував купу речей, і всі вони були бозна-де.

А два монстри тим часом і не збиралися зупиняти свою бійку, викрешуючи пазурами іскри зі стін печери. Вони заподіяли один одному безліч ран і вкрилися кіркою крові, що запеклася. Під час усіх цих подій Люк отямився, примудрився сісти й, наче загіпнотизований, спостерігав за фантастичним поєдинком. Я не знав, як довго це утримуватиме його увагу. Для мене було дуже важливо якомога скоріше нормалізувати його стан, і цілком влаштовувало, аби він не почав думати про щось інше.

До речі, я вболівав за Курзу-Верзу. Це була просто собі потворна звірюка, і, хтозна, може, вона була націлена й не на мене, коли її відволік своєю появою цей екзотичний месник. Щодо Вогняного Янгола, то тут цілком інша справа. Не було жодної причини, чого б Вогняному Янголові вештатися так далеко від Хаосу, якщо тільки його не послали сюди спеціально. Ці створіння диявольськи складно утримувати, ще складніше навчати, і взагалі з ними небезпечно мати справу. Тобто, з ними пов’язаний неабиякий ризик та неабиякі витрати. Ніхто не стане зв’язуватись із Вогняним Янголом, якщо без нього можна обійтися. Головною метою їхнього життя є вбивати, і, наскільки мені відомо, ніхто й ніколи не застосовував таке створіння за межами Хаосу. Деякі з них мають неабиякий розум та добре розвинуті органи чуття, а ще й паранормальні здібності, тож їх можна використовувати як гончаків і пускати по сліду Тінями. Наскільки знаю, самі вони Тінями не мандрують. Але мандрівника Тінями можна вистежити, а Вогняні Янголи, очевидно, здатні взяти й геть захололий слід, якщо їм у пам’ять вставили відбиток певної особистості. Скажімо, мене перетягли в цей божевільний бар через Козир, і невідомо, чи можуть Янголи простежити Козирний стрибок, але спало на думку, що можливі й інші варіанти. Наприклад, хтось міг визначити, де я перебуваю, відтранспортувати туди Янгола й спустити його з ретязя, аби він виконав свою справу. Тобто, хай які засоби було вжито, мета мала на собі чітке тавро Дворів. Ось тому я й почав уболівати за Курзу-Верзу.

— Що це за фігня? — зненацька запитав Люк, і стіни печери на мить поблякли, й до мене долинув здалеку музичний акорд.

— Одразу не розповіси, — відповів йому. — Послухай, тобі пора прийняти ліки.

Я витрусив на долоню купку вітамінок В-12, які щойно дістав із Тіні, а ще пляшку з водою.

— Які це ліки? — запитав він, коли я простягнув йому піґулки.

— Ті, що лікар прописав, — відказав я. — Швидко поставлять тебе на ноги.

— Ну, добре.

Він вкинув їх собі до рота, усю жменю, і запив великим ковтком води.

— А тепер ці.

Я відкоркував слоїк із торазином. Він містив піґулки по 200 мг кожна, і я не знав, скільки йому дати, тому вирішив зупинитися на трьох. Дав йому ще й трохи триптофану та фенілаланіну[90].

Люк витріщився на піґулки. Стіни знову почали танути, повернулася музика. Повз нас пропливла хмарка блакитного диму.

— Та це ж клуб! — вигукнув Люк. — Вертаймося, старий! Схоже, вечірка тільки набирає обертів.

— Спочатку прийми ліки.

— Від чого вони?

— Ти десь підхопив якусь заразу. Вони тобі допоможуть.

— Але у мене нічого не болить. Якщо чесно, почуваюся просто чудово...

— Ковтай!

— Гаразд, гаразд!

Люк знову вкинув собі до рота всю жменю.

Тепер утрачали чіткість Курзу-Верзу та Вогняний Янгол, а я, роздратовано змахнувши рукою в бік шинквасу, уже цілком помітного, натрапив на певний опір, хоча ця штуковина ще й не затверділа остаточно. Раптом помітив Кота, чия постійна гра з явленням та зникненням призвела до того, що він наразі видавався матеріальнішим за будь-що в цьому місці.

— Ви сюди чи звідси? — поцікавився Кіт.

Люк спробував підвестися. Світло стало яскравішим, хоч і розсіянішим.

— Агов, Люку, подивися сюди! — сказав я, показуючи вбік.

— Куди? — запитав той, повертаючи голову.

Я знову вмазав йому.

Коли він вирубався, бар почав розчинятися в повітрі. Натомість знову позначилися стіни печери. Я почув голос Кота.

— Звідси, — сказав він.

Шум сутички повернувся на повну, тільки цього разу домінувало пронизливе виття, схоже на звук волинки. Його видавав Курзу-Верзу, якого Вогняний Янгол притиснув до землі та дер пазурами. Тут я вирішив застосувати Закляття Четвертого Липня[91], що залишилось у мене невикористаним після нападу на Вежу. Піднявши руки, я проказав слова. Став попереду Люка, щоб затулити його, а сам повернув голову вбік та міцно стиснув повіки. Навіть крізь стулені очі я помітив сліпучий спалах світла. Почув, як Люк сказав: «Гей!», але всі інші звуки різко урвалися. Розплющивши очі, я побачив, що обидві істоти лежать нерухомо, наче приголомшені, біля протилежної стіни печери.

Потягнувши Люка за руку, я ривком підняв його й підсадив собі на спину, як роблять пожежники. Тоді швидко пробіг печерою, тримаючись біля стіни, прямуючи до виходу й лише раз послизнувшись на калюжі крові, що натекла з монстрів. Чудовиська почали ворушитися, коли ми були ще в печері, але радше рефлекторно, ніж цілеспрямовано. На мить зупинившись в отворі печери, я побачив перед собою просторий сад, усіяний квітами[92].

Ще за мить розчув явніші рухи у себе за спиною й озирнувся. Це Курзу-Верзу помалу підводився. Вогняний Янгол усе ще не міг відліпитися від землі й лише видавав нутряні трубні звуки. Курзу-Верзу похитнувся, розправив крила, тоді раптом розвернувся, змахнув крилами й вилетів з печери крізь широку розколину в задній стіні. Непогана думка, вирішив я і поспішив до саду.

Тут аромат квітів був ще міцнішим, бо квіти, переважно повністю розцвівши, утворювали фантастичний килим, яким я вчесав щосили. Дуже швидко помітив, що у мене паморочиться в голові, але не збавляв кроку. Люк був важкенький, нівроку, але я хотів віддалитися від печери на якнайбільшу відстань. Беручи до уваги, наскільки стрімко може пересуватися наш переслідувач, я не був упевнений, що у мене достатньо часу на фокуси з Козирем.

Поспішаючи уперед, я все сильніше почувався одурманеним, і моє становище вже не здавалося таким критичним. Мені спало на думку, що аромат цих квітів може бути дещо наркотичним.

Чудово. Тільки цього мені й не вистачало — заморочитися від наркотику, водночас намагаючись, щоб Люка попустило. Десь удалині я побачив якийсь просвіт, наче галявинку на пагорбі, й узяв курс на неї. Я сподівався, що ми зможемо тут трохи відпочити, доки впорядкую думки й вирішу, що робити далі. Цієї миті я не чув звуків, що свідчили б про переслідування.

Під час шаленого бігу второпав, що мене починає хитати з боку на бік. Щось не так було з рівновагою. Раптом відчув страх упасти, такий сильний, наче я страждав на акрофобію[93]. Бо мені засіло в голові, що, впавши, я, може, й не підведуся, на мене спаде наркотичний сон, і в такому стані мене заскочить той виходець із Хаосу, заскочить — та й покінчить зі мною. Над головою барви квітів зливалися, плинули, спліталися, перевиваючись, наче світлий струмок підхопив та й поніс безліч кольорових стрічок. Я намагався не дихати надто глибоко, аби не наковтатись одурманливих міазмів. Але це було не так просто, бо голова вже починала паморочитися.

Та я не знепритомнів, хоч й упав без сил посеред галявинки поруч із Люком, опустивши попередньо його. Він не прийшов до тями, і на обличчі зберігався вираз блаженного спокою. Пагорб, де ми отаборилися, продувався легеньким вітром, який проникав з того боку, де буяли гидкі на вигляд колючі рослини, що не мали квітів. Тому дурманливий аромат квітів з гігантського квітника більше не паморочив мені голову, і в ній помалу почало яснішати. З іншого боку, я розумів, що цей самий вітер наразі несе наші власні запахи до отвору печери. Я не знав, чи здатний Вогняний Янгол розрізнити їх серед міцніших чманливих ароматів, але хоч якою малою була така ймовірність, вона мене неабияк жахала.

Багато років тому, ще студентом останнього курсу, я одного разу проекспериментував із ЛСД. Це настільки мене злякало, що відтоді жодного разу не мав справи з будь-якими галюциногенами. То був не банальний випадок бед-трип. Ця кислота вплинула на мою здатність пересуватися Тінями. Загальновідомо, що амберити можуть відвідати будь-яке місце, котре вони здатні уявити, або будь-що перебувати десь тут — у Тіні. Поєднуючи свою уяву та рух, ми можемо налаштуватися на ту Тінь, у якій хочемо опинитися. На жаль, під дією наркотику я втратив здатність контролювати свою уяву. Ще більша прикрість полягала в тому, що перенісся до тих місць, які намалювала моя уява. Я запанікував, а це тільки погіршило справу. Я міг загинути, легко, бо мандрував джунглями своєї підсвідомості, що стали реальними, отож інколи опинявся в таких місцях, де мешкало зло. Після того, як мене попустило, я знайшов шлях додому й опинився на порозі квартири Джулїї, спроможний не говорити, а лише скиглити, і ще кілька днів боровся з наслідками нервового зриву. Згодом розповівши про це Рендомові, дізнався, що він має схожий досвід. Спочатку той нікому про таке не казав, бо збирався в разі потреби використати це як секретну зброю проти решти родичів, але пізніше, коли всі вони певним чином порозумілися, вирішив поділитися з іншими інформацією, бо вважав її важливою для виживання родини. І тоді він із подивом довідався, що Бенедикт, Джерард, Фіона та Блейз про це знали, бо теж попадалися, хоча й клювали на інші галюциногени, і, дивна річ, лише Фіона зрозуміла, що то може бути зброя проти інших членів родини. Але вона тільки зробила собі про це позначку на гіпотетичне майбутнє, бо така зброя була надто непередбачуваною. Це все сталось уже давненько, й інші проблеми, що навалилися на Рендома впродовж останніх років, витіснили інформацію з його свідомості; йому й на гадку не спало, що новоприбулий, як оце я, теж має бути попереджений.

Люк сказав мені, що він спробував напасти на Вежу Чотирьох Світів за допомогою загону командос на дельтапланах, але зазнав нищівної поразки. Оскільки я під час свого візиту бачив потрощені дельтаплани всередині фортечних стін, логічним було припустити, що Люк потрапив у полон. Тоді видавалося цілком імовірним, що це чаклун Маска спричинив стан, у якому Люк наразі перебуває. Схоже, він просто додав галюциноген до Люкової пайки та звільнив його, аби той міг мандрувати й сам собі влаштовувати світлові шоу. На щастя, такі уявні мандрівки не привели його до небезпечніших середовищ, ніж найяскравіші сцени з Льюїса Керрола. Можливо, його думки були чистішими за мої. Але вся ця справа хоч як, а залишалася геть незрозумілою. Маска міг його вбити, або залишити у в’язниці, або ж додати до колекції вішаків. Натомість він удався до ризикованих заходів, які з часом мусили припинити діяти, і Люк опинився б на волі, хоча й отримавши урок. Це було схоже на те, що йому легенько дали по руках, а не помстилися по-справжньому. І це представник дворів, який раніше володів Вежею та, ясна річ, хотів би заволодіти нею знову? Невже Маска настільки впевнений у собі? Чи він не бачить у Люкові справжньої загрози?

А ще залишається той факт, що наша здатність мандрувати Тінями походить зі схожих джерел — Лабіринту та Лоґрусу. Можливо, маніпулюючи одним із них, ти входиш у контакт і з іншим. Це могло б пояснити те, що Люкові дивовижним чином удалося викликати мене до себе начебто потужним контактом крізь Козир, хоча насправді жодного Козиря не було: його здатність до візуалізації, ще й посилена дією наркотиків, виявилася настільки потужною, що фізичне зображення моєї особи на карті стало непотрібним. А спотворена наркотиком магічна сила Люка спричинила все, що сталося до того, ті химерні надприродні ефекти, котрі я спостерігав ще перед тим, як ми з Люком справді встановили контакт. Звідси випливало, що будь-хто з нас може бути дуже небезпечним у стані наркотичного сп’яніння. Мені варто це запам’ятати. Я сподівався, що Люк не прийде до тями розлюченим на мене за те, що я його вдарив, і я зможу з ним трохи погомоніти. З іншого боку, транквілізатор, сподіваюся, підтримає його хороший настрій, доки інші ліки працюватимуть на його детоксикацію.

Помасажувавши затерплий м’яз на лівій литці, я підвівся. Ухопив Люка під пахви й відтягнув його галявинкою ще кроків на двадцять далі. Тоді зітхнув і повернувся назад, на те місце, де відпочивав раніше. Часу на подальшу втечу не залишалось. І коли трубне виття залунало голосніше, а гігантські квітки заколихалися в моєму напрямку, виказуючи між стебел темну постать, я в цьому переконався. Тепер, коли Курзу-Верзу втік, Вогняний Янгол знову взявся виконувати своє завдання, й, оскільки сутичка здавалася неминучою, ця прогалина на схилі годилася для неї не гірше, ніж будь-яке інше місце, а можливо, і краще за більшість інших місць.

2

Я відстебнув зі свого пояса яскраву штуковину і почав її розгортати, а вона раз у раз клацала. Сподівався, що зробив правильний вибір, а не, скажімо, серйозну помилку.

Аби пробратися між кущами, чудовиську знадобилося більше часу, ніж я гадав. Це могло означати, що через екзотичні аромати йому не так легко взяти мій слід. А я ще сподівався й на те, що монстра поранено під час сутички з Курзу-Верзу і він утратив у силі та швидкості.

Але ось загойдалися, зламалися, впали й останні стеблини. Кутаста істота незграбно висунулась із заростей та зупинилася, не кліпаючи, утупивши в мене нерухомий погляд. На зап’ястку запанікувала Фракір, і я її заспокоїв. Цей супротивник був не з її категорії. У мене ще лишалось одне закляття Вогняного Фонтана, однак я не став навіть морочитись із ним. Знав, що воно не зупинить чудисько, а повестися непередбачувано може.

— Хочеш, покажу тобі шлях назад до Хаосу? — гукнув я. — Якщо, звісно, ти скучив за рідним домом!

Потвора, не зупиняючись, відповіла неголосним виттям. Схоже, вона не була сентиментальною.

Вогняний Янгол наближався поволі, й із доброї дюжини його ран цебеніла кров. Хотів би я знати, чи він усе ще міг кинутися на мене, чи ця його швидкість — усе, на що він наразі здатний. Розсудливість підказувала мені, що краще припускати найгірше, тому намагався триматись якомога далі й бути готовим до чого завгодно.

Але він не кинувся. Він просто продовжував перти вперед, наче портативний танк із купою відростків. Я не знав, де у нього вразливі місця. Анатомія Вогняних Янголів ніколи не була в топі моїх інтересів. Утім, я спробував терміново з нею ознайомитись, оглядаючи від маківки до п’ят монстра, що наближався до мене. На жаль, це обстеження лише підтвердило, що всі важливі точки у нього добре захищені. Не щастить мені.

Я не хотів нападати першим, бо не знав, чи не задумав звір якийсь підступ. Не був обізнаний з його бойовими прийомами і не мав бажання занадто розкриватись, аби ознайомитися з ними. Казав собі, що розумніше буде залишатися в обороні й дозволити йому зробити перший крок. Але він лише насувався на мене ближче й ближче. Я розумів, що незабаром доведеться щось зробити, хай навіть це буде просто відступ...

Одна з його передніх, згорнутих кільцем, кінцівок раптом блискавично метнулась у мій бік, я відскочив і рубанув по ній. Раз! Відрубана кінцівка й лежачи на землі продовжувала ворушитися. Тож і я не стояв на місці. Раз мечем! Два штричем!

Чудовисько повільно накренилося вліво, бо я відтяв усі його кінцівки з того боку.

А тоді, надміру знахабнівши, я надто наблизився до нього, огинаючи його голову, бо хотів зайти з іншого боку й повторити свій фокус, поки воно не отямилося від травм. Раптом монстр стрімко викинув у мій бік ще один відросток. Добре, що я був дуже близько, а він перехнябився: тож замість підчепити мене кігтями, чудовисько вдарило мене тим, що, певно, слугувало йому за гомілку, вціливши в груди. Я впав на спину.

Саме тоді, коли я швидко відкочувався, групуючись, аби скочити на ноги, почув, як Люк пробелькотів:

— І що це таке робиться?

— Не зараз! — відказав я, не оглядаючись на нього.

— Ти мені зацідив! — не вгавав Люк.

— По-дружньому, — пояснив я. — Це частина лікування. — Із цими словами я скочив на ноги й знову був готовий битися.

— Отакої, — почув коментар Люка.

Істота тепер лежала на боці й шалено намагалася раз у раз дістати мене найдовшою кінцівкою. Мені вдалось ухилитися й водночас прикинути розмах та кут її ударів.

Раз мечем, два штричем. Відтята кінцівка упала на землю. А я впритул наблизився до потвори.

Ударивши тричі, навідліг, під різними кутами, я нарешті відрубав монстрові голову. Проте він продовжував чимось клацати, а тулуб смикався та вперто сунув уперед на решті кінцівок. Не знаю, скільки ударів я ще зробив після цього. Люк узявся вигукувати: «Піддай ще!» — на кожний мій удар. На той час я трохи зопрів, а також помітив, що теплові хвилі чи щось таке застилало мені очі й квіти на певній відстані наче бралися брижами. Я почувався до біса завбачливим, бо не забув прихопити у барі Меча-штрича, й він виявився чудовою зброєю. Змахнувши мечем високо над головою, помітив, що при цьому він став абсолютно чистим, і почав знову згортати його в тугий сувій. Меч був м’який та ніжний, наче пелюстки квітів, і ледь мерехтів, мов найтонший пилок.

— Браво! — вигукнув знайомий голос. Я роззирнувся і помітив усміх, а слідом за ним і Кота, який м’якенько плескав у лапи. — Славний день! Ти чудодець! — додав.

Задній план миготів сильніше й сильніше, а небосхил темнішав. Я почув, як Люк вигукнув: «Нумо!», і, озирнувшись, побачив, що він звівся на ноги й чалапає вперед. Подивившись на Кота, я помітив, що за спиною у нього вимальовується шинквас, а десь уже зблиснули металеві бильця. Голова в мене йшла обертом.

— Зазвичай за Меча-штрича треба вносити заставу, — продовжував Кіт, — але, оскільки ти повертаєш його неушкодженим...

Люк був уже поруч зі мною. Я знову чув музику, а він мугикав, підспівуючи. Тепер накладеним зображенням здавалася галявина з розчленованим Вогняним Янголом посередині, а бар, навпаки, додавав у матеріальності, проступаючи все яскравіше та об’ємніше.

Але приміщення наче поменшало — столики купчилися тісніше, музика грала тихіше, фреска зсілась, а художника взагалі не було видно. Навіть Гусінь на своєму грибі перемістилась у темний куточок і зменшилася разом з ним, а блакитний дим збляк. Я вирішив вважати це більш-менш добрим знаком, бо якщо наша присутність тут була наслідком Люкового психічного стану, можливо, це вказувало на те, що манія потроху залишає його.

— Люку! — звернувся я до нього.

Він уперто пробирався повз мене до шинквасу.

— М-мм? — відповів.

— Ти знаєш, що ти в ульоті, адже так?

— Я... Ні... Не впевнений, що я тебе розумію, — сказав Люк.

— Гадаю, коли Маска взяв тебе у полон, він підкинув тобі трохи кислоти, — пояснив я. — Таке можливо?

— Хто це — «Маска»? — запитав той.

— Новий головний начальник у Вежі.

— А, ти маєш на увазі Шару Ґаррула... — второпав Люк. — Пам’ятаю, що він натягував на себе блакитну маску.

Я не бачив сенсу пояснювати, чому Маска не міг бути Ґаррулом. Хоч як, а Люк нічого не пам’ятатиме. Я просто кивнув і сказав:

— Бос.

— Так... так, гадаю, він міг щось мені підсунути, — погодився Люк. — Тобто, ти хочеш сказати, що все це..? — він обвів рукою кімнату.

Я кивнув.

— Звісно, воно реальне, — сказав я. — Але ж ми можемо перенести себе до галюцинацій. Усі вони також реальні в якомусь місці. Це могла зробити кислота.

— Чорти б мене ухопили!..

— Я дав тобі ліки для посадки, — продовжив я. — Але вони подіють за якийсь час.

Облизавши губи, він обвів поглядом бар.

— Ми ж нікуди не поспішаємо, — зауважив Люк. Здалеку долинув пронизливий вереск, бо демони на фресці почали виробляти брудні штуки з палаючою жінкою, і він посміхнувся. — Мені це місце здається кльовим.

Я поклав згорнуту зброю на шинквас, а Люк постукав поряд з нею і замовив іще пива. Я позадкував, заперечливо покрутивши головою.

— Мені треба йти, — сказав я йому. — Хтось і надалі полює на мене, й наразі він підібрався близько.

— Тварин не беремо до уваги, — сказав Люк.

— Ту, яку я щойно порубав, — враховуємо, — заперечив я. — Її послали.

Я подивився на зламані двері, намагаючись уявити, що може посунути крізь них наступного разу. Відомо, що Вогняні Янголи полюють удвох.

— Але я маю з тобою поговорити, — продовжив я.

— Не зараз, — сказав Люк, відвертаючись.

— Ти сам знаєш, що це важливо.

— У мене в голові каша, — пояснив Люк.

— Ти пам’ятаєш, що твоя мати наразі ув’язнена в Амбері? — запитав я.

— Так.

— Виклич мене, коли збереш голову докупи. Нам треба поговорити.

— Так і зроблю.

Я розвернувся і, пройшовши крізь двері, опинився в суцільному тумані. Я почув віддалений спів Люка, тепер він виконував якусь скорботну баладу. Для переміщення Тінями туман майже такий самий незручний, як і суцільна темрява. Якщо ти не бачиш жодних орієнтирів уздовж свого шляху, то як тобі застосовувати свою здатність вислизати звідки завгодно? З іншого боку, я просто хотів трохи побути на самоті, тепер, коли знову міг мислити логічно. Якщо я нікого не можу побачити в цьому тумані, то й мене ніхто не побачить. І я не чув жодних інших звуків, окрім власних кроків бруківкою.

Отож, які у мене здобутки? Коли я прокинувся після короткого перепочинку, бо Люк примудрився дивним чином дістати мене і в Амбері, то був страшенно виснажений після надзвичайного напруження сил. Мене перетягли в присутність Люка, я дізнався, що він у наркотичному ульоті, згодував йому ліки, котрі, як я сподівався, допоможуть йому швидше очуняти, покришив Вогняного Янгола й залишив Люка там, де він і був.

Простуючи крізь повстяний туман, я думав про те, що ця пригода має для мене два наслідки: якщо Люк усе ще замишляв щось проти Амбера, я загнав його в глухий кут. Тепер він знає, що його мати — у полоні в нас, тож навряд чи за таких обставин розпочне якісь агресивні дії. І це, на додаток до технічних проблем, пов’язаних із транспортуванням Люка та його утримуванням, було ще однією причиною, чому я хотів би залишити його так, як він є. Не сумнівався, що Рендом волів би бачити його зв’язаним по руках та ногах у камері в підвалі, але я був певний: він задовольниться і тим, що Люк буде на волі, але знешкоджений. А надто, якщо зрозуміє, що Люкові рано чи пізно доведеться звернутися до нас через Джасру. Мені здавалося, буде краще, якщо Люк прийде до тями і сам звернеться до мене зручної для себе миті. У моїй залі очікування вже товпилося багацько власних проблем: Колесо-Привид, Маска, Вінта... а тепер іще цей новий невідомий, хто щойно отримав номерок та й зайняв своє місце.

Імовірно, це Джасра стоїть за самонавідними камінцями, використовуючи їх, аби пускати моїм слідом кілерів. Вона має змогу, має і мотив. Це може бути й Маска, бо, наскільки я можу судити, він теж має змогу й мотив, хоча мені цілковито незрозумілий. Утім, Джасру тепер прибрано зі шляху, і, хоча ще й треба буде свого часу з’ясувати усе з Маскою, мітки блакитних каменів мені, гадаю, вдалося позбутися. Крім того, я сподівався, що трохи налякав Маску під час нашої недавньої сутички у Вежі. До того ж було дуже й дуже малоймовірно, аби Маска чи Джасра, хай якою силою вони володіють, могли б розпоряджатися Вогняним Янголом. Ні, Вогняні Янголи походять лише з одного місця, а там у списку клієнтів нема жодних чаклунів із Тіней.

Подих вітру на якусь хвильку розсунув туман, і я помітив темні абриси будівель. Добре. Я перемістився. Туман знову зімкнувся, практично тієї ж миті, й це вже були не будівлі, а темні скелі. Туман знову розійшовся, і я мигцем уздрів шматочок світанкового, а може, вечорового неба — хтозна. Небосхил був забризканий великими яскравими зірками. Ще трохи, і вітер розігнав туман, тож я побачив, що йду скелястим схилом, а в небі горять такі яскраві зірки, що в їхньому сяйві можна читати. Я йшов уперед темною стежиною, що вела аж до самого краєчка світу...

Усі ці загадки з Люком, Джасрою, Далтом і Маскою були схожі в одному — дещо було ясно як день, а дещо продовжував застеляти туман. Якщо мати трохи часу та добряче попобігати, усе це можна було б скласти докупи. Люк і Джасра були наразі поза грою. Маска становив своєрідну загадку: він, безперечно, мав щось проти мене, але, схоже, це не загрожувало Амберу. З іншого боку, Далт був небезпечним для Амбера, а надто зі своєю химерною новою зброєю; але Рендом знав про цю загрозу, та й Бенедикт наразі був у місті. Отже, я не сумнівався, що проти цієї небезпеки вжито належних заходів.

Я стояв на краю світу та дивився у бездонну розколину, повну зірок. Гора під моїми ногами не прикрашала поверхню планети, але ліворуч простелявся міст, ведучи до іншої темної громади, що затуляла собою зірки, — найімовірніше, до ще однієї плавучої гори. Підійшовши ближче, я ступив на міст. Такі подробиці, як повітря, сила тяжіння, температура нічого не важили тут, де я міг створювати реальність, у певному сенсі, мимохідь. Пройшовши мостом ще трохи далі, я під якимось кутом помітив ще один міст, що виходив з того боку цієї темної громади та вів до наступної.

Зупинився посеред мосту. Звідси відкривалася широка перспектива в обох напрямках. Місце видалося мені безпечним та зручним. Я витягнув свою колоду Козирів і, перекидаючи карти, дістав потрібну, якою не користувався дуже давно.

Тримаючи її перед собою, відклавши вбік інші, уважно дивився на сині очі та виразні, трохи жорсткі риси молодого обличчя під копицею чисто білого волосся, на постать у блискучому, щільно обтислому чорному камзолі з вузеньким білим комірцем та білими манжетами сорочки. Рука в рукавичці тримала три темні сталеві кульки.

Іноді буває не так легко подолати весь шлях до Хаосу, тому я зосередився, сфокусувався, а тоді точно надіслав запит. Контакт виник майже миттєво. Хлопець сидів на балконі під небосхилом, розцвіченим неймовірними смугами, а ліворуч від нього пропливали Мінливі Гори. Ноги він примостив на столик, що вільно висів у повітрі, й читав. Опустивши книжку, краєчком губ усміхнувся мені.

— Мерліне, — вимовив. — Маєш натомлений вигляд.

Я кивнув.

— А ти, бачу, добре відпочив, — сказав йому.

— Так і є, — відказав той, згорнувши книжку й відклавши її на столик. — У тебе проблеми?

— Ще й які, Мандоре.

Він підвівся.

— Ти хочеш пройти сюди?

Я похитав головою.

— Якщо маєш під рукою Козирі, аби повернутися, краще ти йди сюди.

Він простягнув руку і сказав:

— Гаразд.

Я теж простягнув руку, й наші долоні зустрілися. Він зробив крок до мене, й ось уже стояв поряд, на мосту. Ми коротко обнялись. А тоді він обернувся і подивився вниз, у розлом.

— Небезпека десь тут? — запитав Мандор.

— Ні. Я обрав це місце, бо воно видається дуже безпечним.

— А ще — мальовничим, — докинув він. — Що з тобою відбувається?

— Упродовж років я був звичайним студентом, потім розробником деяких спеціальних машин, — відповів йому. — Життя моє до останнього часу минало без жодних подій. А тоді все полетіло шкереберть, наче пекло розверзлося. Та більшою частиною я розумію, що відбувається, і можу дати цьому раду. В цій частині все заплутано, і воно не варте твоєї уваги.

Він поклав руку на бильця і запитав.

— А інша частина?

— Донині вороги мої були з Амбера чи мали до нього певну причетність. Та раптом, коли здавалося, що проблеми майже розв’язано, хтось пустив по моєму сліду Вогняного Янгола. Я щойно примудрився його знищити. І гадки не маю, хто це зробив і чому, але ніхто з Амбера не міг таке утнути.

Він присвиснув, повернувся до мене спиною, зробив кілька кроків, а тоді знову повернувся до мене.

— Звісно, ти маєш слушність, — промовив Мандор. — Я й уявити не міг, що до цього може дійти, інакше поговорив би з тобою раніше. Але дозволь мені не погодитися з твоїм визначенням пріоритету певних проблем і самому дійти висновків стосовно того, що з тобою відбувається. Тому я хотів би почути все, і послідовно.

— Не розумію, навіщо?

— Бо ти іноді буваєш неймовірно наївним, мій малий братику, і я не довіряю твоїм оцінкам, важливі чи неважливі ті або інші проблеми.

— Можу померти від голоду, перш ніж закінчу розповідати, — поскаржився йому. Іронічно посміхнувшись, мій зведений брат Мандор підняв руки. Якщо Юрт та Деспіл — мої єдиноутробні брати, яких наша спільна мати, Дара, народила від Принца Савалла, лорда Обода, то Мандор — син Савалла від його попереднього шлюбу. Мандор значно старший за мене, і тому він нагадує мені моїх амберських родаків. Я завжди почувався певною мірою аутсайдером серед дітей Дари і Савалла. Оскільки Мандор також тримався осторонь від цієї компанії, та ще й задовго до мене, у нас виявилося щось спільне. Загалом, хай з яких причин, він одразу ж засимпатизував мені, а з часом ми почали дуже добре ладнати і стали ближчими один одному, ніж, мабуть, бувають інколи рідні брати. Мандор навчив мене багато чого корисного, і ми чудово проводили час разом.

Повітря між нами викривилося, Мандор опустив руки, й раптом серед мосту без жодного звуку з’явився стіл, засланий вишитою скатертиною, а за мить — і два стільці. Стіл був сервірований блюдами з накривками, вишуканою порцеляною, кришталем та столовим сріблом. На ньому навіть красувалося мерехтливе відерце з льодом із зануреною у нього фігурною пляшкою темного скла.

— Приємно вражений, — визнав я.

— Останніми роками приділяв багато часу гастрономічній магії, — відказав він. — Прошу за стіл.

Ми зручно повсідалися на мості, що з’єднував дві темряви. Я накинувся на їжу й схвально замугикав, і минуло кілька хвилин, перш ніж зміг розпочати стисло переповідати ті події, внаслідок яких опинився в цьому місці, сповненому зоряного світла та тиші.

Мандор слухав мене, жодного разу не перервавши, а коли я закінчив розповідати, кивнув і запитав:

— Повторити десерт?

— Так. Дуже смачно.

Підвівши очі трохи згодом, побачив, що він усміхається.

— Що смішного? — запитав я.

— Ти смішний, — відповів Мандор. — Пригадуєш, коли збирався вирушати до університету, я казав тобі не довіряти всім без розбору.

— Що хочеш цим сказати? Я нікому не розповідав, хто я й звідки. Якщо ти збираєшся читати мені лекції через те, що я заприятелював із Люком, не дізнавшись те ж саме про нього, то я це вже чув.

— А як щодо Джулії?

— Тобто? Я їй ніколи не казав...

— Саме так. А втім, здається, їй ти міг би довіритись. А натомість перетворив її на свого ворога.

— Гаразд, схоже, тут я припустився помилки.

— Ти розробив унікальну машину, але тобі й на гадку не спало, що вона потенційно може стати зброєю. А Рендом помітив це негайно. І Люк також. На цій арені все не закінчилося для тебе катастрофою тільки тому, що машина стала розумною й не захотіла коритися вказівкам.

— Твоя правда. Мене більше цікавили технічні проблеми. Я не обміркував усі можливі наслідки...

Він зітхнув.

— Що з тобою робити, Мерліне? Ти ризикуєш, навіть не усвідомлюючи, в чому полягає ризик.

— Вінті я не довірився, — поспішив нагадати йому.

— На моє переконання, ти міг би витягнути з неї більше інформації, — сказав брат, — якби так не квапився рятувати Люка, хоча йому на той час не загрожувала небезпека. Наприкінці ваших перемовин вона готова була розбалакатися.

— Можливо, мені треба було покликати тебе.

— Якщо зустрінеш її знову, так і вчини. З нею я з’ясую усе.

Я витріщився на нього. Він не жартував.

— Ти знаєш, що вона таке?

— Я її розгадаю, — він повертав у пальцях келих з яскравим помаранчевим напоєм. — Але маю до тебе пропозицію, елегантну своєю простотою. У мене є новий заміський будиночок, дуже комфортабельний. Чому б тобі не повернутися до Дворів разом зі мною, замість вештатися деінде, потрапляючи з халепи в халепу? На рік чи два заляжеш на дно, насолоджуватимешся життям, засядеш за книжки. Я подбаю, щоб ти мав надійний захист. Хай усе вщухне, а тоді, за сприятливіших обставин, повернешся до своїх справ.

Я відсьорбнув вогнистого напою.

— Ні, — відповів я. — А що ти казав раніше про якісь речі, тобі відомі, а мені — ні?

— Навряд чи це важливо, якщо ти погодишся на мою пропозицію.

— Навіть якби я погодився, то хотів би це почути.

— Краще не чіпати, аби не смерділо.

— Ти вислухав мою історію. Я хочу послухати твою.

Він здвигнув плечима, відкинувся на стільці та втупився у зоряне небо.

— Свейвілл помирає, — промовив.

— Тільки це він і робить, роками.

— Воно то так, але йому стало значно гірше, — похитав головою Мандор. — Дехто вважає, що це пов’язане зі смертним прокляттям Еріка Амберського. Хай там як, а я гадаю, йому справді небагато залишилося.

— Починаю розуміти...

— Так, боротьба за наслідування престолу загострюється. Люди повсюдно валяться, мов снопи, — отрута, дуелі, замовні вбивства, дивні нещасні випадки, підозрілі самогубства... Багато хто залишає Двори з невідомих причин чи з таких, що здаються невідомими.

— Розумію, але не можу второпати, до чого тут я.

— Раніше був ні до чого.

— А тепер?

— Ти не в курсі, що Савалл усиновив тебе, формально, уже після твого від’їзду?

— Що?!

— Так. Не можу сказати, що розумію його мотиви. Але ти — законний спадкоємець. У черзі за спадщиною — за мною, але попереду Юрта та Деспіла.

— Хай там як, але я однаково збіса далеко у тому списку.

— Це правда, — протягнув він. — Зазвичай конфлікт інтересів спостерігається у його верхній частині...

— Ти кажеш, «зазвичай»?

— Бо завжди бувають винятки, — відказав Мандор. — Ти маєш розуміти: така ситуація, як тепер, — слушна нагода, щоби поквитатися з кимось. Ще на одну смерть після усіх інших ніхто й бровою не поведе, не так, як у мирні часи. Навіть у порівняно високих колах.

Зустрівшись із ним поглядом, я похитав головою.

— Але мого випадку це не стосується, — заперечив йому. Він не відводив очей, і я відчув якусь невпевненість. — Чи стосується? — запитав урешті-решт.

— А ти подумай, — порадив він.

Я подумав. І саме, коли мене осяяло, Мандор кивнув, наче він бачив, що робиться у мене в голові.

— Юрт, — сказав він, — зустрів час змін зі змішаними почуттями: у ньому боролися захват і страх. Він постійно торочив про ті останні вбивства і про те, з якою легкістю та елегантністю було скоєно деякі з них. Говорив про це напівголосно, але підхихикуючи. Його страхи й бажання збільшити власну здатність творити зло дійшли, нарешті, до такої точки, де пересилили інший його острах...

— Лоґрус...

— Так. Урешті-решт, він наважився спробувати пройти Лоґрус, і йому це вдалося.

— Мабуть, він дуже радів з цього приводу. Пишався. Адже Юрт мріяв про це довгі роки.

— О, так, — відказав Мандор. — І я впевнений, що він відчув і купу іншого...

— Свободу, — припустив я. — Силу, — і, оскільки він продовжував дивитися на мене трохи здивовано, змушений був додати: — А ще — здатність грати у власну гру.

— Ти не безнадійний, — сказав Мандор. — А тепер чи не доведеш ти це до його логічного завершення?

— Гаразд, — погодився з ним, уявляючи ліве вухо Юрта, а ще хмару краплинок крові, коли я відлітав після удару. — Ти вважаєш, що це Юрт напустив на мене Вогняного Янгола.

— Найімовірніше, він, — не заперечив Мандор. — Але чи не продовжиш ти логічний ланцюжок трохи далі?

Я пригадав зламану гілку, що проштрикнула око Юрта, тоді, під час сутички на галявині...

— Добре, — сказав я. — Він полює на мене. Можливо, це частина боротьби за спадок, бо я трохи випереджаю його, а може, це просто ворожість і жадоба помсти. Можливо, і те, й інше.

— Не важливо, що саме спонукає його діяти, — зауважив Мандор. — Важливі наслідки. А я думаю про того карнавухого вовка, який напав на тебе. Здається, він був ще й кривий на одне око?

— Так, — підтвердив я. — А як виглядає Юрт наразі?

— О, він відростив уже майже половину вуха. Воно криве, косе, взагалі, має жахливий вигляд. Зазвичай він ховає його під волоссям. Очне яблуко відживилось, але він ще не бачить на те око. Ходить із пов’язкою.

— Може, це й пояснює останні події, — сказав я. — Але з біса гарний час він обрав для цього, якщо зважити на все, що відбувається. Каламутить воду, ще і як.

— Саме тому я й пропоную тобі на певний час відійти вбік. Хай пристрасті трохи вгамуються. Тепер надто гаряче. Надто багато стріл у повітрі, одна з них може легко влучити тобі в серце.

— Я можу подбати про себе, Мандоре...

— Хотів би я бути впевненим.

Я стенув плечима, підвівся, підійшов до поручнів, узявся за них і задивився на зорі у себе під ногами.

Після тривалого мовчання він озвався до мене: «Маєш кращі ідеї?», але я не відповів, бо саме над цим розмірковував. Думав про те, що сказав Мандор про обмеженість мого кругозору, про недостатній захист, і готовий був уже визнати, що він має слушність, що й насправді майже увесь час, за винятком хіба мого рейду по Джасру, я лише реагував на запропоновані виклики. Був радше об’єктом дії, а не діяв сам. Може, тому, що події відбувалися дуже швидко, одна за одною. Справді, я не розробив надійних планів, як прикрити себе, як вивчити своїх ворогів та ударити у відповідь. Схоже, я мав дещо зробити й не зробив.

— Якщо тебе турбують так багато різних речей, — сказав Мандор, — може, тобі краще попрацювати над ними у безпеці?

Можливо, він мав слушність, із погляду здорового глузду, безпеки, обережності. Але Мандор належав тільки до Дворів, а я мав ще інші обов’язки, чужі для нього. Була можливість, хоча б через мій контакт із Люком, що від мене залежало зробити щось таке, що зміцнить Амбер, підвищить його безпеку. А доки залишався такий шанс, я почувався зобов’язаним діяти відповідним чином. Окрім того, суто в особистому плані, моя цікавість була надто великою, аби я міг усунутися від пошуку розгадок, тим більше, що загадок ставало дедалі більше.

Обмірковуючи, як найкращим чином висловити свою відповідь, я відчув, що до мене знову намагаються дістатися. Наче хтось прагне достукатися до мене, чи, радше, мовби кішка легенько скреблась у двері мого розуму. Запит наростав, відсуваючи вбік усі інші думки, і я усвідомив, що це спроба вийти на контакт через Козир, тільки дуже здалеку. Подумав, що то Рендом, стривожений тим, що коїться зі мною після висмикнення з Амбера. Тому налаштувався на сприйняття, погоджуючись на контакт.

— Мерліне, що таке? — запитав Мандор, а я підняв руку, показуючи йому, що зайнятий. Уздрів, що він поклав серветку на стіл та підвівся з місця.

Мій зір повільно розкрився, і я побачив Фіону. Вона мала суворий вигляд, за її плечима виднілися скелі, а над головою — ясно-зелений небосхил.

— Мерліне, ти де? — запитала.

— Далеко, — відповів я. — Це довго пояснювати. Що трапилось? А де ти?

Вона похмуро посміхнулася.

— Далеко, — сказала.

— Схоже, ми обрали дуже мальовничі місця, — зауважив я. — Зокрема ти — небо під колір свого волосся?

— Досить, — обірвала Фіона. — Я викликала тебе не для того, щоб обмінюватися враженнями про наші подорожі.

Цієї миті Мандор підійшов і став поруч зі мною, поклавши руку мені на плече. Це було на нього не схоже, а до того ж втрутитись у чийсь контакт через Козир вважається безтактністю, так само, як, наприклад, узяти паралельну слухавку та й устряти в чужу розмову. Проте так він і зробив.

— Оце сюрприз! — сказав Мандор. — Мерліне, познайом нас, будь ласка...

— Що то за один? — запитала Фіона.

— Це мій брат Мандор, — відрекомендував я його, — з Дому Савалла у Дворах Хаосу. Мандоре, це моя тітка Фіона, Принцеса Амбера.

Мандор уклонився.

— Я чув про вас, Принцесо, — мовив він. — Дуже приємно познайомитися з вами.

Очі її на мить розширилися.

— Мені відомо про цей Дім, — сказала вона, — але я не знала, що Мерлін перебуває з ним у родинних стосунках... Дуже приємно зустрітися з вами.

— Я так розумію, що виникла якась проблема, Фі? — поцікавився я.

— Так, — відповіла вона, дивлячись на Мандора.

— Я вас залишу, — сказав він. — Для мене честь познайомитися з вами, Принцесо. Шкода, що ви живете так далеко від Обода.

Вона усміхнулася.

— Зачекайте, — сказала. — Я не збираюся говорити про жодні державні таємниці. Ви пройшли ініціацію Лоґрусом?

— Так, — підтвердив він.

— І, наскільки зрозуміла, ви двоє зібралися тут не заради дуелі?

— Та начебто ні, — відповів я.

— У такому разі мені цікаво було б почути, і що скажете про цю проблему ви, Мандоре. Ви не проти перейти сюди, до мене?

Він знову вклонився. Як на мене, трохи перегравав.

— Куди накажете, Ваша Високосте, — відповів.

Фіона сказала: «Тоді прошу», — простягнула ліву руку, і я взявся за неї. Мандор теж торкнувся її зап’ястка. Ми ступили вперед.

Опинилися перед нею на уступі серед скель. Тут було вітряно і прохолодно. Звідкись здалеку долинуло приглушене ревіння, наче від загорнутого у щось двигуна.

— Ти спілкувалася недавно з кимось в Амбері? — поцікавився я.

— Ні, — відказала вона.

— Твій від’їзд був дещо несподіваний...

— На те мала причини.

— Наприклад, те, що ти впізнала Люка?

— Тепер ти знаєш, хто він такий?

— Так.

— А інші?

— Я розповів Рендому, — сказав я, — і Флорі.

— Тоді це відомо всім, — відреагувала вона. — Я залишила Амбер негайно і прихопила зі собою Блейза, бо ми з ним були наступні у списку Люка. Хай там як, а я намагалась убити його батька, і мені це майже вдалося. Ми з Блейзом були найближчими родичами Бранда і виступили проти нього.

Вона гостро зиркнула на Мандора, бо помітила, що той посміхається.

— Як я розумію, — прокоментував він, — цієї миті Люк пиячить у товаристві Кота, Додо, Гусені та Білого Кролика. А ще гадаю, що доки його мати перебуває в Амбері полонянкою, він нічого не може вам заподіяти.

Вона знову подивилася на мене.

— Ти часу не гаяв, — констатувала.

— Робив, що міг.

— ...тому, вважаю, вам буде безпечно повернутися, — продовжив Мандор.

Вона усміхнулася йому, тоді поглянула на мене:

— Твій брат, схоже, добре інформований, — промовила.

— Він також у родині, — сказав я, — а ми звикли все життя допомагати одне одному.

— Усе твоє життя? Чи його? — уточнила вона.

— Моє, — відповів я. — Він старший за мене.

— Кілька віків у той чи інший бік — яка різниця? — зауважив Мандор.

— Я відчула певну зрілість духу, — мовила Фіона. — Мабуть, мені варто довірити вам більше, ніж я збиралася.

— Це дуже ризиковано з вашого боку, — відказав він, — і я високо ціную таке ставлення...

— ...але воліли б, щоб я не переходила певну межу?

— Це дуже точно сформульовано.

— Я не збираюся перевіряти вашу вірність Дому і Трону, — сказала вона, — щойно познайомившись із вами. Справа стосується Амбера та Дворів, але не бачу тут конфлікту інтересів.

— Не сумнівався у вашій розсудливості. Просто хотів прояснити свою позицію.

Вона знову звернулася до мене:

— Мерліне, гадаю, ти мені збрехав.

Я відчув, як лоб збирається зморшками у намаганні пригадати ситуацію, коли міг увести її в оману. Заперечливо похитав головою.

— Може, це й було, — сказав я, — але не пам’ятаю.

— Так трапилося кілька років тому, — уточнила вона, — коли я попросила тебе спробувати пройти Лабіринтом твого батька.

— А, це... — промимрив я, відчуваючи, що зашарівся, та сподіваючись, що така зміна залишиться непоміченою при цьому незвичному освітленні.

— Ти скористався тим, що я тобі розповіла — про те, що Лабіринт опирається, — вела вона далі, — і прикинувся, наче він не дає тобі поставити на нього ногу. Але явних ознак опору, таких, які виникали, коли я намагалася на нього ступити, не було.

Вона подивилася на мене, наче чекаючи підтвердження.

— І що? — запитав я.

— І, — відрізала вона, — тепер це стало ще важливішим, аніж було того часу; отже, маю знати: ти тоді шахраював?

— Так, — зізнався я.

— Чому?

— Якби я ступив на нього, — пояснив, — то мусив би йти до кінця. Хто знає, куди він міг би завести й що з цього могло б вийти... У мене тоді саме закінчувалися канікули, і я поспішав повернутися до університету; не мав часу на подорож, яка могла виявитися тривалою. Тому сказати тобі, ніби я відчуваю якісь труднощі, було найввічливішим способом ухилитися.

— Гадаю, справа була не тільки в цьому, — мовила вона.

— Тобто?

— Гадаю, Корвін розповів тобі щось таке, чого не знаємо ми, всі решта. А може, він залишив для тебе послання. Гадаю, ти знаєш про цю штуку більше, ніж кажеш.

Я здвигнув плечима.

— Мені шкода, Фіоно. Я не можу нічого вдіяти з твоїми підозрами, — відказав я. — Хотів би бути кориснішим тобі.

— Ти можеш бути кориснішим.

— Яким чином?

— Ходімо зі мною до нового Лабіринту. Хочу, щоб ти його пройшов.

Я похитав головою.

— Маю значно нагальніші справи, — пояснив їй, — ніж задовольняти твою цікавість стосовно чогось такого, що татусь утнув багато років тому.

— Це більше, ніж звичайна цікавість, — заперечила вона. — Я вже казала тобі, що, на мою думку, саме через цей Лабіринт дедалі частішають Тіньові бурі.

— А я пояснив тобі, чому, на мою думку, він не є причиною. Гадаю, бурі виникають через часткове зруйнування та відновлення старого Лабіринту.

— Ходи сюди, якщо ти не проти, — покликала вона, повернувшись до мене спиною та почавши підійматися скелями.

Я подивився на Мандора, стенув плечима та попрямував за нею. Мандор ішов поруч зі мною.

Ми простували до зубчастої стіни скель. Фіона дісталася туди першою й пішла карнизом, що нависав над безоднею. Вона йшла так до того місця, де стіну скель прорізала клинчаста щілина. Тут зупинилася, не повертаючись до нас, а проміння, що падало із зеленого неба, химерно підсвічувало її волосся.

Я підійшов, став поряд з нею і подивився туди, куди був спрямований її погляд. Далеко внизу, трохи ліворуч від нас, на рівнині крутився дзиґою велетенський чорний розтруб. Схоже, ревіння, яке ми чули, виходило саме з нього. Ґрунт під ним був укритий суцільними тріщинами. Я дивився на це кілька хвилин, але вихор не змінив ані форми, ні положення. Нарешті я прокашлявся.

— Схоже на величеньке торнадо, — зауважив, — яке нікуди не рухається.

— Ось чому я хочу, щоб ти пройшов новим Лабіринтом, — відказала мені Фіона. — Гадаю, він упорається з нами, якщо ми не впораємося з ним першими.

3

Якби ви мали вибір між здатністю викривати брехню і здатністю знаходити істину, що б обрали? Досі я вважав, що це лише різні способи назвати одне й те ж, але тепер змінив свою думку. Більшість моїх родичів, наприклад, так само добре бачать наскрізь усілякі хитрощі, як і вдаються до них. Проте я жодним чином не впевнений, що вони надто переймаються істиною. З іншого боку, я завжди відчував, що є щось шляхетне, особливе, почесне в пошуках істини, і зробити це спробував, створюючи Колесо-Привид. Мандор, утім, змусив мене засумніватися. Невже я насправді ганяюся за протилежністю істини?

Звісно, усе не так просто й чітко. Я розумів, що це не та ситуація, де стоїть питання «або-або», і третього не дано; це, радше, питання намірів. Проте раптом мені захотілося визнати, що, можливо, я впав у крайнощі, дійшовши до безглуздя, до ризику заради ризику, водночас дозволивши надто довго дрімати своєму логічному мисленню.

Тому до пропозиції Фіони я поставився вдумливо.

— А чому ця штука є такою вже загрозою? — поцікавився.

— Це Тіньова буря, що набула форми торнадо, — відповіла вона.

— Такі явища спостерігались і раніше, — заперечив я.

— Це правда, — визнала вона, — але вони мали тенденцію переміщатися Тінями. Цей торнадо також може сягати Тіні, одначе він стоїть на місці. Він уперше з’явився кілька днів тому й відтоді абсолютно не змінився.

— А скільки це за амберським часом? — запитав я.

— Десь пів доби. Чому запитуєш?

Я здвигнув плечима.

— Не знаю. Просто поцікавився. Але хай там як, а я не бачу, щоб він становив загрозу.

— Я вже казала тобі, що таких бур значно побільшало після того, як Корвін намалював зайвий Лабіринт. Тепер змінюється не лише кількість бур, а й характер цих бур. Ми маємо невідкладно з’ясувати все щодо того Лабіринту.

Мені вистачило миті, аби збагнути, що той, хто зможе контролювати татків Лабіринт, стане володарем жахливих сил. Чи володаркою.

Тому сказав:

— Припустімо, я пройду. І що? Наскільки зрозумів з того, що розповідав тато, я просто опинюся у його центрі, так само, як і в тому Лабіринті, що вдома у нас. І що це нам дасть?

Я уважно спостерігав за її обличчям, шукаючи тінь якоїсь емоції, але мої родичі надто добре володіють самоконтролем, аби виказати себе так просто.

— Наскільки я розумію, — відповіла вона, — коли Корвін був усередині Лабіринту, Бранд зумів козирнутися до нього.

— Це мені теж відомо.

— ...отже, коли ти дійдеш до центру, я зможу перенестися до тебе через Козир.

— Гадаю, так. Тоді ми стоятимемо в центрі Лабіринту вдвох.

— ...а звідти зможемо перенестися до того місця, куди не можна потрапити більше зі жодної точки у світі.

— І що це за місце? — запитав я.

— Первинний Лабіринт, який лежить за всіма іншими.

— Ти певна, що він є?

— Він має бути. Сама природа такого конструкта обумовлює його наявність на глибшому рівні реальності.

— І навіщо ж ми туди помандруємо?

— Саме там заховані всі таємниці Лабіринту, й там можна опанувати його найпотужнішу магію.

— Зрозуміло, — сказав я. — І що далі?

— Що за питання? Тоді ми зможемо дізнатися, як протистояти шкоді, яку робить ця штука, — відповіла Фіона.

— І це все?

Очі її звузилися.

— Звісно, ми розкриємо всі таємниці, які тільки зможемо. Сила — це сила, вона є загрозою, поки її не зрозумієш.

Я повільно кивнув.

— Але наразі є інші сили, що явно загрожують набагато більше, — сказав я. — Тож цьому Лабіринтові доведеться зачекати своєї черги.

— Навіть якщо за ним стоять ті ж сили, що й за іншими твоїми проблемами? — уточнила вона.

— Хоч би й так, — відказав я. — Це може виявитися довготривалим проектом, а я зараз навряд чи маю доволі часу.

— Але ж ти не знаєш, тривалий це проект чи ні!

— Твоя правда. Та щойно я поставлю ногу на Лабіринт, — зворотного шляху не буде.

Я промовчав про те, що брати її зі собою до первинного Лабіринту і залишати там саму аж ніяк не входить у мої наміри. Адже Фіона одного разу вже намагалася посадити на трон свого протеже. А якби Бранд сів тоді на троні Амбера, вона стояла б поруч із ним, хай як би це зараз заперечувала. Гадаю, вона й збиралася попросити мене перенести її до первинного Лабіринту, але зрозуміла, що я вже все прорахував і відмовлю їй. Щоб не втратити обличчя через мою відмову, вона повернулася до своїх попередніх аргументів.

— Гадаю, тобі краще знайти на це час зараз, — сказала, — якщо ти не хочеш бачити, як світи навколо тебе руйнуються вщент.

— Я не повірив у це, коли ти сказала мені вперше, — пояснив їй, — не вірю й тепер. Як і раніше, гадаю, що активність Тіньових бур зростає, аби врівноважити ті зміни, що відбулися тоді, коли було усунуто пошкодження оригінального Лабіринту. А ще вважаю: що якщо ми маніпулюватимемо з новим Лабіринтом, про який нічого не знаємо, то можемо не поліпшити стан справ, а тільки погіршити...

— Я не збираюся з ним маніпулювати! — перервала мене Фіона. — Хочу лише дослідити...

Зненацька між нами зблиснув образ Лоґрусу. Мабуть, вона теж, невідомим чином, побачила чи відчула його, бо шарпнулася назад водночас зі мною.

Я повернув голову, знаючи точно, що побачу.

Мандор зайняв позицію на скелястому парапеті й, піднявши руки, стояв там так, наче був частиною цієї кам’яної стіни. Я придушив перше імпульсивне бажання крикнути йому припинити. Він знав, що робить. До того ж я не сумнівався, що він не зверне на мене жодної уваги.

Підійшовши ближче до западини між зубцями, де влаштувався Мандор, я подивився повз нього на стовп, що вирував на розтрісканій рівнині далеко внизу. Крізь образ Лоґрусу побачив темну жахливу силу, звільняти яку під час останнього уроку вчив мене Сухай. Наразі Мандор викликав її і спрямовував на Тіньову бурю. Чи він не розуміє, що сила Хаосу, яку вивільняє цієї миті, буде розширюватись, і ніщо не зупинить її руйнівного руху? Чи Мандор не бачить: якщо цей смерч — породження Хаосу, то він зараз перетворює його на справді жахливе явище?

Чорний стовп зріс і заревів іще гучніше. На нього було лячно дивитися.

Я почув, як у мене за спиною зойкнула Фіона.

— Сподіваюся, ти розумієш, що робиш?! — гукнув я Мандорові.

— За хвилину дізнаємося, — відказав той, опускаючи руки.

Образ Лоґрусу миготів переді мною.

Ми дивилися на диявольський смерч, а він крутився, зростаючи, й ревів дедалі оглушливіше.

Не витримавши, я запитав Мандора:

— І що ти цим довів?

— Що ти не маєш терпіння, — почув у відповідь.

У явищі, що розгорталося перед нашими очима, не було нічого аж такого повчального, проте я продовжував уважно за ним спостерігати.

Раптом ревіння стало уривчастим. Темна воронка смикнулася, стислася, розкидаючи навколо уламки, які засмоктала у себе раніше. Але незабаром вона набула своїх попередніх розмірів та швидкості обертання, і гуркіт відновився на тому ж рівні.

— Як ти це зробив? — запитав я Мандора.

— Я нічого не робив, — відповів той. — Ця штука сама себе налаштувала.

— Але цього не мало статися.

— Саме так, — відповів він.

— Я тебе не розумію, — зауважив йому.

— Ревіння мало лише наростати, після того, як Мандор збільшив торнадо, — пояснила Фіона. — Але те, що його контролює, має інший план. Тому смерч повернувся до попередніх параметрів.

— І це явище походить із Хаосу, — додав Мандор. — Це можна зрозуміти з того, як воно стало черпати звідти силу, коли я створив відповідні умови. Але внаслідок цього згадана штука перейшла певну межу, і відбулося переналаштування. Хтось тут грає з первісними силами. Хто чи що, — не можу сказати, так само, як і навіщо. Але, на мою думку, це переконливо свідчить, що Лабіринт тут ні до чого. Він не може мати нічого спільного з грою Хаосу. Тому Мерлін, очевидно, має слушність. Ця штука має абсолютно інше походження.

— Добре, — визнала Флора. — Хай так. Тоді що ж ми маємо?

— Загадку, — відповів Мандор. — Але навряд чи безпосередню загрозу. Так мені здається.

У мене в голові метеликом затріпотіла здогадка. Може, й абсолютно помилкова, хоч я не поділився нею з присутніми з цілком іншої причини. Здогадка ця вела за собою логічні міркування, що потребують більше ніж хвилини на обдумування, а я не люблю видавати незавершені ідеї.

Тепер Фіона втупилася поглядом у мене, але на моєму абсолютно спокійному обличчі їй не було що читати. Тоді, переконавшись, що її намагання марні, вона різко звернула на інше:

— Ти сказав, що залишив Люка у дещо незвичних обставинах. Де саме він тепер?

Найменше за все у світі я хотів розлютити тітку по-справжньому. Але й напустити її на Люка в його теперішньому стані теж не міг. Я цілком припускав, що Фіона могла запросто його вбити, розглядаючи це як підстрахування власного життя. А я не хотів, аби Люка вбили. Мав відчуття, що, можливо, у нього зараз змінюються певні його погляди та цілі, тож хотів дати йому на це якомога більше часу. Нас усе ще багато пов’язувало, і хорошого, і поганого, й тут важко рахувати, хто перед ким у боргу; та й роки приятельства не так просто відкинути. Зважаючи на те, в якому Люк був стані, коли я його залишив, він іще не так скоро оговтається, а тоді маю обговорити з ним купу речей.

— Вибач, — сказав я, — але наразі це моя справа.

— Гадаю, я теж маю в ній власний інтерес, — відрізала вона.

— Звісно, — погодився з нею, — але мене вона зачіпає більше, і, боюся, ми з тобою можемо одне одному перетнути шлях.

— Це вирішувати мені, а не тобі, — пирхнула Фіона.

— Гаразд, — сказав я. — Він наковтався ЛСД. Наразі ти можеш отримати від нього дуже розмаїту інформацію, але не дуже корисну.

— Як це сталося? — запитала вона.

— Чаклун на ім’я Маска, певно, підсунув йому наркоту, коли тримав його в ув’язненні.

— Де це все відбувалося? Ніколи не чула про такого чаклуна!

— У фортеці, що зветься Вежа Чотирьох Світів, — пояснив я.

— Давно не чула жодної згадки про цю Вежу... — задумливо протягнула вона. — Нею володів чарівник, якого звали Шару Ґаррул.

— Наразі він перебуває вішалкою для пальт, — повідомив я.

— Як це?!

— Довго розповідати; але цієї миті Вежею заправляє Маска.

Тітка не зводила з мене очей, і я міг присягтися, що до неї почало доходити, наскільки вона не в курсі останніх подій. Гадаю, Фіона саме обирала, з якого з очевидних запитань почати, але я вирішив, що пора перейти в наступ, поки вона не зібралась із думками.

— А як там Блейз? — запитав я.

— Йому значно краще. Я сама займаюся його лікуванням, і він швидко внормовується.

Тут я хотів запитати її, де він зараз перебуває: знав, що на це питання вона не відповідатиме, і сподівався на обмін посмішками, коли Фіона зрозуміє, навіщо я це запитав: тітка не скаже, де Блейз, а я не скажу, де Люк; ми збережемо наші таємниці й залишимося друзями.

— Агов! — почув я вигук Мандора, і ми з Фіоною повернулися та поглянули туди, куди дивився він, — у розщілину між скелями.

Темний конус торнадо згорнувся чи не вдвічі й надалі зменшувався у нас перед очима. Він наче втягувався всередину, зсідався, збігався, і за пів хвилини його взагалі не стало. Зовсім.

Я не міг приховати посмішку, але Фіона цього навіть не помічала. Вона дивилася на Мандора.

— Ви гадаєте, це через те, що ви зробили? — запитала у нього.

— Не можу знати напевне, — відповів той, — але цілком можливо.

— Але це про щось вам говорить? — не вгавала вона.

— Можливо, тому, хто за цим стоїть, не сподобалося, що я намагався підправити його експеримент.

— Ви й насправді вважаєте, що за цим стоїть розумна істота?

— Так.

— Хтось із Дворів?

— Радше хтось із вашого боку світу.

— Я теж так думаю... — погодилася Фіона. — А чи маєте якісь припущення щодо особи, яка за цим стоїть?

Він посміхнувся.

— Розумію, — поквапливо сказала вона. — Ваші справи — то ваші справи. Але загальна загроза стосується кожного. Саме це маю на увазі.

— Це так, — погодився Мандор. — Ось чому я запропонував узятися за розслідування. Наразі не маю термінових справ. А це може бути весело.

— Мені незручно просити вас тримати мене в курсі ваших знахідок, — промовила вона, — коли я навіть не знаю, чиї інтереси тут наявні.

— Вдячний за таку вашу позицію, — відказав він, — але, наскільки мені відомо, угода ще діє, і ніхто у Дворах не вибудовує планів, спрямованих проти Амбера... Втім... Якщо ваша ласка, ми можемо зайнятися цією справою разом, хоча б на перших стадіях.

— У мене знайдеться для такого час, — сказала вона.

— А в мене — ні, — поквапився втрутитись я. — Маю невідкладні справи.

Мандор переніс свою увагу на мене:

— Так ось, щодо моєї пропозиції...

— Не можу, — сказав я.

— Гаразд. Але нашу розмову не закінчено. Зв’яжуся з тобою згодом.

— Добре, — сказав я.

Фіона також подивилася на мене:

— Ти маєш повідомляти мені, як триває Люкове одужання та які у нього плани.

— Звісно.

— Тоді до побачення.

Мандор із посмішкою легенько відсалютував мені, я відповів йому так само.

Залишивши їх, я пішов геть, а тільки-но щезнув з їхніх очей, почав переміщатися.

Я перенісся на скелястий схил, а там зупинився і витягнув Козир Амбера. Підніс його до очей, сконцентрував увагу і, щойно відчувши шлях, перенісся туди. Я сподівався, що не зустріну нікого в головному залі, але, насправді, це було не так уже й важливо.

Я з’явився неподалік від Джасри, якій на витягнуту ліву руку почепили ще одне пальто. Прошмигнувши крізь двері ліворуч, пройшов порожнім коридором і дістався задніх сходів. Кілька разів чув голоси та змінював курс, аби уникнути зустрічі. Мені вдалося дістатися до своїх покоїв непоміченим.

Мені здавалося, що я не спав уже вічність, якщо не брати до уваги той перепочинок хвилин на п’ятнадцять, з якого мене висмикнув Люк своєю магією, посиленою дією наркотиків, і запроторив до бару в Задзеркаллі крізь Козир-галюцинацію. Коли це було? На мою думку, це могло статися вчора, а вчорашній день і до цієї пригоди був дуже насичений.

Я замкнув двері, дошкандибав до ліжка й бухнувся на нього, навіть не скинувши чоботи. Так, мусив негайно зробити купу речей, але був неспроможний узятися хоч до чогось. Я повернувся додому, бо й досі почувався в Амбері найбезпечніше, навіть попри те, що Люкові вдалося дістати мене й тут.

Людина з розвинутою підсвідомістю, побувавши у такій січкарні, як ото я останнім часом, може, бачила б якісь яскраві пророчі сни та прокинулася б осяяною, з відповідями на всі запитання і розробленим аж до подробиць планом дій. Але не я. Бо я прокинувся у холодному поту, не розуміючи, де я і що зі мною коїться. Втім, розплющивши очі, мені вдалося з’ясувати хоча б це питання, і, заспокоєний, я заснув знову. Згодом... як мені здалося, минуло багато часу... почав повертатися до реальності потроху... наче плавуче сміття, яке виносить на берег хвиля за хвилею... поки, нарешті, опинився тут. Першим відчуттям, що затримало мене на березі, став біль у ногах. Тоді я сів у ліжку, стягнув зі себе чоботи, і, цілком можливо, це стало однією з шістьох найбільших насолод у моєму житті. Я швиденько зірвав шкарпетки та жбурнув їх у найдальший кут. Чому в інших чарівників ноги, здається, ніколи не болять, я навіть не знаю. Я наточив води у миску й занурив туди ноги, вирішивши наступні кілька годин ходити босоніж.

Нарешті покинув ліжко, зняв брудний одяг, помився й натягнув на себе джинси та фіолетову фланелеву сорочку — вбрання, в якому почуваюся комфортно. До бісової матері ті мечі, кинджали, плащі... хоча б на деякий час. Розчинивши віконниці, визирнув у вікно. Надворі було темно. І через хмари я не міг навіть зрозуміти, чи вечір лише починається, чи вже ніч, а можливо, ось-ось світатиме?

У холі стояла тиша, і, спускаючись сходами, я теж не почув жодного звуку. В кухні теж не було ні душі, дрова в печах майже прогоріли й ледь жевріли. Мені треба було лише розігріти воду на чай, тому вогонь я не роздував. Мені вдалося розшукати хліб і трохи консервованих фруктів, а в коморі-холодильнику — глек з якимось соком, схожим на грейпфрутовий.

Сидячи перед піччю, я грів ноги, вгризався в окраєць хліба і відчував, як мене охоплює незрозуміле почуття тривоги. А сьорбаючи чай, зрозумів і характер свого неспокою. Справа полягала в тому, що я мусив негайно щось робити, але не знав, що саме. Мені випав перепочинок, і від цього я почувався незручно. Тому вирішив повернутися до перерваних роздумів.

Коли закінчив їсти, то вже спланував кілька перших своїх кроків. І розпочав з того, що пішов до головного вестибюля, там звільнив Джасру від капелюхів та плащів, котрі встигли на неї понавішувати, і підхопив її під пахву. Коли ніс задерев’янілу фігуру коридором другого поверху до своєї кімнати, одні з дверей трохи відхилились, і Дроппа втупився у мене олов’яними очима.

— Я — твій дублер! — гукнув він услід мені. — Ця дама нагадує мою першу дружину, — додав, зачиняючи двері.

Встановивши Джасру в себе у кімнаті, я підтягнув стілець ближче й усівся навпроти неї. Її блазенський прикид, який, очевидно, мав посилити злий жарт, що з нею утнули, нітрохи не применшив її жорсткої краси. Одного разу їй мало не вдалося мене уколошкати, тож я не мав жодного бажання просто зараз звільнити її і дати шанс для ще однієї спроби. Проте накладені на неї чари заслуговували на увагу з багатьох причин, і я хотів ретельно їх дослідити.

Тому почав обережно з’ясовувати, як побудоване те закляття, що утримувало її нерухомою. Воно було не надто складним, але я бачив, що на те, аби дослідити всі його відгалуження, піде чимало часу. Хай буде так. Я не збирався зупинятися. Тому заглибився у вивчення зайняття, подумки роблячи необхідні нотатки.

Пропрацював кілька годин. Розгадавши закляття, вирішив накласти на неї ще й свої чари, враховуючи обставини. Працюючи, я чув, як навколо мене прокидається палац. Трудився без перепочинку, а день минав своєю чергою, і нарешті все стало на свої місця, і я був задоволений власною роботою. А ще — вмирав із голоду.

Засунувши Джасру в куток, я натягнув чоботи, вийшов зі свого приміщення і попростував до сходів. Мені здавалося, що має бути обідній час, проте поткнувся до кількох їдалень, де зазвичай трапезувала родина, але в них нікого не було, і не було ознак, що в якійсь із них збираються сервірувати стіл. Не схоже було також, що в одній з кімнат недавно обідали.

Можливо, у мене досі не відновилося відчуття часу, і зараз було надто пізно чи надто рано? Але ж розвиднилося вже давно, і день хоч як, а мав рухатися до обіду... Дивно, невже я міг помилитись у припущеннях?

І нарешті до мене долинув звук, на який я чекав, — легенький дзвякіт столового срібла об порцеляну. Схоже, стіл до обіду накрили не у звичному місці. Я повернув ліворуч, потім праворуч. Так, сьогодні вирішили обідати у вітальні. Байдуже.

Увійшовши до кімнати, я побачив, що на червоній канапі, поруч з Віаллою, дружиною Рендома, сидить Левелла, а перед ними на низенькому столикові сервіровано обід. Майкл, який працював на кухні, стояв неподалік за візком, заставленим стравами. Я кашлянув.

— Мерліне, — озвалася Віалла, і мене вкотре вразила її чутливість — аж холодок перебіг поза спиною. Не вірилося, що вона абсолютно сліпа. — Як приємно!

— Привіт, — сказала Левелла. — Приєднуйся до нас. Нам кортить якнайшвидше дізнатися, що ти поробляв.

Я присунув стілець до столика і сів навпроти них. Майкл поставив для мене столовий набір і подав мені страви. Я швидко оцінив ситуацію. Все, що почує від мене Віалла, вона, безперечно, переповість Рендому. Отже, я викладу їм дещо відредаговану версію подій, упустивши те, що стосується Мандора, Фіони, і все, пов’язане з Дворами. У такому вигляді оповідка буде значно коротшою, і я зможу скоріше взятися до обіду.

— Останнім часом усі мають стільки клопоту, — зауважила Левелла, коли я закінчив розповідати. — Почуваюся майже винуватою.

Я подивився на її обличчя, ніжно-зеленкувате, оливкове, на її повні вуста та величезні кошачі очі.

— Але не зовсім, — додала Левелла.

— А куди всі поділися, до речі? — поцікавився у неї я.

— Джерард, — відповіла Левелла, — поїхав перевіряти укріплення в гавані, Джуліан, як командувач, виїхав до війська, котре тепер озброєне чимось таким вогнепальним і зайняло позиції, аби захищати підступи до Колвіра.

— Тобто, Далт уже розпочав якісь дії? Він неподалік?

Левелла заперечно похитала головою.

— Ні, це запобіжні заходи, — пояснила вона, — через інформацію, отриману від Люка. Головорізів Далта поки що ніде не видно.

— А хтось знає, де він зараз? — спитав я.

— Поки що ні, але незабаром маємо отримати інформацію від нашої розвідки, — вона пересмикнула плечима. — Може, Джерард уже одержав повідомлення...

— А чому командування перебрав Джуліан? — запитав я, проковтнувши черговий шматок. — Мені здавалося, це мав би бути радше Бенедикт.

Левелла зиркнула вбік, на Віаллу, а та, здавалося, відчула її погляд.

— Бенедикт на чолі невеликого загону своїх ратників супроводжує Рендома до Кашфи, — лагідно сказала вона.

— До Кашфи? — перепитав я. — Навіщо він туди поїхав? До речі, саме навколо Кашфи зазвичай вештається Далт. Там наразі може бути небезпечно.

Віалла ледь помітно посміхнулась і мовила:

— Тому він і взяв зі собою Бенедикта та його гвардійців як ескорт. Може, розвідка також є одним із їхніх завдань, хоча вирушили саме зараз вони не заради розвідки.

— Не розумію, — відказав я, — нащо взагалі знадобилася така подорож?

Вона відпила води з келиха.

— Неочікуваний політичний переворот, — пояснила. — Один з генералів захопив трон, скориставшись відсутністю королеви та кронпринца. Генерала цього недавно вбили, і Рендом спромігся домовитися про те, що трон посяде наш кандидат, літній аристократ.

— Як йому це вдалося?

— Усі зацікавлені в цій справі ще більше зацікавлені в тому, щоб Кашфу прийняли до Золотого Кола, де торгують на пільгових умовах.

— Отже, Рендом купив їх, аби посадити на трон свою людину, — зауважив я. — Хіба угоди з державами Золотого Кола не надають нам право пересувати свої війська їхніми територіями без будь-яких суттєвих попередніх обговорень?

— Надають.

Раптом я пригадав того крутого емісара Корони, якого зустрів у Кривавого Білла. Він розплачувався грошима Кашфи. Я вирішив, що насправді не хочу знати, наскільки це збігається з часом того вбивства, яке зробило можливими останні домовленості. Наразі мене більше вразила картина, що вимальовувалася: схоже, Рендом щойно позбавив Джасру та Люка змоги повернути собі узурпований трон, який у них відібрали. Хоча, чесно кажучи, Джасра, гадаю, й сама захопила цей трон кілька років тому. Через усі ці захоплення я не дуже розумів, хто має правдиві права на трон. Якщо етика Рендома була не кращою за ту, якої дотримувалися до нього, то вона, в усякому разі, була й не гіршою. Але тепер, найімовірніше, спробам Люка повернути собі трон, котрий відібрали у його матері, протистоятиме монарх, який матиме оборонний союз із Амбером. Я готовий був закластися, що умови угоди передбачають допомогу Амбера в разі внутрішніх заворушень, а також у разі нападу зовнішнього агресора.

Неймовірно. Виглядало так, наче Рендом перебирав неабиякий клопіт, аби позбавити Люка політичної підтримки та легітимності в боротьбі за владу в його власній державі. Певно, наступним кроком може стати оголошення Люка претендентом поза законом, небезпечним бунтівником та призначення нагороди за його голову. Чи не є такі дії Рендома надмірними? Люк навряд чи аж настільки небезпечний, а надто наразі, коли Джасра перебуває в нас у полоні. З іншого боку, я не знав, як далеко збирається заходити Рендом: чи він просто заздалегідь відсікає усі загрози, чи вирішив розправитися з Люком раз і назавжди? Остання можливість мене турбувала, бо мені здавалося, що поведінка Люка останнім часом значно поліпшилась, і він, у болісній боротьбі зі самим собою, переглядає свою позицію. Я не хотів бачити, як його віддадуть на поталу без жодної потреби, лише тому, що Рендом перестраховується.

Тому я сказав, звертаючись до Віалли:

— Гадаю, це пов’язано насамперед із Люком.

Вона помовчала якусь мить, а тоді відказала:

— На мою думку, він найбільше непокоїться через того Далта.

Я — подумки — стенув плечима. А в чому полягатиме різниця для Рендома, якщо він усвідомить, що Люк хоче скористатися військовою допомогою Далта, аби повернути собі трон? Тому я лише зронив: «Ось як!» — і продовжив їсти.

Ніхто з нас не володів інформацією, яка допомогла б з’ясувати, що у Рендома на думці, тому ми перейшли від справ політичних до легкої бесіди ні про що, а я тим часом обмірковував своє становище. Воно, як і раніше, полягало в тому, що відчував необхідність діяти негайно, але не знав, як саме. Несподіваним чином, посеред десерту, мені вдалося визначитися з планами.

Посильний на ім’я Рендел, довготелесий, чорнявий, усмішливий, зайшов до кімнати. Я зрозумів: щось трапилося, бо він не посміхався і рухався стрімкіше, ніж зазвичай. Очі його оббігли всіх нас, а тоді Рендел зупинив погляд на Віаллі й, наблизившись до неї, кашлянув.

— Ваша Величносте... — заговорив посланець.

Віалла трохи повернула голову до нього:

— Так, Ренделе. Слухаю тебе.

— Делегація з Беґми щойно прибула з візитом, — повідомив той, — а мені не надано інструкцій щодо протоколу та необхідних приготувань.

— Невже? — Віалла відклала виделку. — Вони мали прибути тільки післязавтра, коли повернеться Рендом. Адже це йому хочуть поскаржитися. Де вони зараз?

— Я запросив їх сісти й почекати у Жовтій Кімнаті, — відповів Рендел, — і сказав, що повідомлю Вашу Величність про їхнє прибуття.

Вона кивнула.

— Скільки їх приїхало?

— Прем’єр-міністр Оркуз, його секретарка Найда, яка водночас є його донькою, та друга донька, Корал. З ними четверо слуг — два чоловіки та дві жінки.

— Розпорядись, аби покоївки приготували все необхідне у гостьових покоях, — наказала Віалла, — та розпорядися на кухні. Можливо, вони ще не обідали.

— Усе буде зроблено, Ваша Величносте, — сказав той, задкуючи до дверей.

— Доповіси мені, коли все буде готово, — продовжила вона. — Я буду в Жовтій Кімнаті. Тоді отримаєш подальші інструкції.

— Вважайте, що все уже зроблено, — відповів Рендел, поспішно зникаючи у дверях.

— Мерліне, Левелло, — підвелася Віалла, — треба, щоб ви пішли зі мною та допомогли мені розважати гостей, поки для них готуватимуть апартаменти.

Я швиденько закинув до рота останній шматочок десерту і підвівся зі стільця; насправді мені не дуже хотілося розмовляти з тим дипломатом та його почетом, але я підвернувся Віаллі під руку, а в житті завжди знайдеться місце дрібним обов’язкам.

— Гм-м... А, до речі, яка мета їхнього візиту? — поцікавився у неї.

— Певно, вони хочуть висловити в якійсь формі протест проти наших дій у Кашфі, — відповіла Віалла. — Вони ніколи не були в дружніх стосунках із Кашфою, і я не певна, чи вони прибули заперечувати можливість приєднання Кашфи до Золотого Кола, чи їх непокоїть наше втручання у внутрішні справи Кашфи. Можливо, бояться втратити свій бізнес із найближчим сусідом, якщо раптом Кашфа отримає такі самі торговельні преференції, що й вони. Може бути також, що вони мали власні плани щодо трону Кашфи, а ми їм перешкодили. Можливо, й те, й інше. Та що завгодно можливе... Але ми не можемо нічого їм сказати, бо нам нічого не відомо.

— Я лише хотів знати, яких тем краще уникати... — пояснив я.

— Усіх щойно згаданих, — відповіла вона.

— Я хотіла запитати те ж саме, — сказала Левелла. — А ще мені спало на гадку, чи не можуть вони володіти певною інформацією щодо Далта. Їхня розвідка мала б пильно стежити за тим, що робиться в Кашфі й навколо неї.

— Не слід торкатися цієї теми, — мовила Віалла, прямуючи до дверей. — Якщо вони про щось прохопляться, випадково або навмисне, так тому й бути. Зверніть на це увагу. Але не виказуйте їм зацікавленості.

Віалла узяла мене під руку, і я провів її крізь двері й далі, коридором, до Жовтої Кімнати. Левелла витягла звідкись люстерко і проінспектувала своє відображення. Задоволена побаченим, вона сховала дзеркальце й зауважила:

— Нам пощастило, що ти тут, Мерліне. У таких випадках ще одне усміхнене обличчя не буде зайвим.

— Чому ж не почуваюся щасливим? — зітхнув я.

Ми зайшли до кімнати, де нас чекали прем’єр-міністр та його дочки. Їхня прислуга пішла на кухню по напої. Офіційну делегацію ще не починали годувати, а це свідчило про те, що протокол занадто суворий, адже потрібний значний час, аби по-парадному сервірувати таці з фуражем. Оркуз виявився чолов’ягою середнього зросту, але кремезним, з мальовничими пасмами сивини у чорному волоссі, а риси його вилицюватого обличчя вказували на те, що для нього звичніше супитися, ніж посміхатись, і сьогодні він теж не відмовився від своєї звички. Обличчя Найди було поліпшеною версією батьківської фізіономії, і, попри те, що в її формах проглядалася тенденція до огрядності, як у батька, фігурка ще не розплилась, а тільки набула привабливої пишності. До того ж вона багато посміхалася, виблискуючи бездоганними зубами. На відміну від батька та сестри, Корал була висока, струнка і мала рудувато-каштанове волосся. Посмішка робила її обличчя не таким офіційним. Я мав дивне відчуття, наче звідкись її знаю. Може, бачив на якомусь нудному прийомі багато років тому? Якщо це так, можливо, мені вдасться пригадати...

Після того, як нас усіх офіційно відрекомендували одне одному і ми отримали келихи з вином, Оркуз, звертаючись до Віалли, стисло виклав своє бачення «останніх прикрих подій» у Кашфі. Ми з Левеллою швиденько стали поруч із Віаллою, аби морально підтримати її, та вона просто сказала, що обговорення таких питань відбудеться в повному обсязі після повернення Рендома, а зараз лише хоче пересвідчитися, що гостям тут зручно і вони мають усе необхідне. Оркуз не заперечував проти такої позиції, навіть майже посміхнувся. Левелла швиденько перевела розмову на те, як їм подорожувалось, а він люб’язно пристав на зміну теми. Політики запрограмовані дуже вдало.

Згодом я довідався, що посол Беґми навіть не знав про візит Оркуза, і це свідчило про те, що Оркуз прибув до Амбера поспіхом, навіть не попередивши власну амбасаду. Він і не збирався завітати туди, а відразу примчав до палацу, уже звідси надіславши до амбасади повідомлення. І коли попросив доправити до посольства звістку, я про це й довідався. Левелла та Віалла майстерно огортали гостей хвилями витонченої пустодзвінної балаканини, а я відчував себе зайвим. Отож узявся добиратися ближче до дверей, обдумуючи, як би вислизнути звідси. Хоч яка гра тут затівалася, вона мене не цікавила.

Корал теж відступила на кілька кроків й зітхнула. Тоді поглянула на мене й усміхнулася, швидко обвела поглядом кімнату і наблизилася до мене.

— Завжди мріяла відвідати Амбер... — сказала.

— І ваше уявлення справдилося? — запитав я.

— О, так! Принаймні поки що. Звісно, я бачила ще не так багато...

Я кивнув, і ми ще трохи віддалилися від решти присутніх.

— Ми з вами раніше не зустрічалися? — запитав її.

— Навряд чи, — відповіла вона. — Я небагато подорожувала, а ви, здається, ніколи у нас не бували. Чи бували?

— Ні, хоч останнім часом мене дуже цікавлять ваші місця.

— А я дещо про вас знаю, — вела далі вона, — просто з пліток. Знаю, що ви народились у Дворах Хаосу: знаю, що вчились у тому Тіньовому світі, який ви, амберити, схоже, відвідуєте дуже часто. Хотіла б подивитися, що в ньому такого особливого?

Я піймався на гачок і заходився розповідати їй про університет, про свою роботу, про ті місця, де бував, та про те, що полюбляв робити. Ми перетнули кімнату й усілися на канапу біля дальньої стіни, де нам здалося зручніше. Здається, Оркуз, Найда, Левелла та Віалла не помітили нашої відсутності, а якщо вже мені довелося тут стирчати, то більше подобалося розмовляти з Корал, аніж слухати розмови інших. Аби не монополізувати її увагу, я запитав Корал про неї.

Вона почала розповідати мені про дитинство, про дівочі літа, що минули переважно в Беґмі, про те, як любить сільське життя, їздити верхи, веслувати на численних річках та озерах своєї країни, про книжки, які читала, про свої дилетантські, невинні спроби займатися магією. Коли вона взялась описувати цікаві ритуали, до яких вдаються місцеві селяни, аби збільшити врожаї, до кімнати зайшов хтось із обслуги, наблизився до Віалли і щось їй сказав. За дверима чекало ще кілька челядинців. Віалла щось сказала Оркузу й Найді, вони кивнули та попрямували до дверей. Левелла підійшла до нас.

— Корал, — звернулася вона до дівчини, — ваша кімната готова. Вас туди проведуть. Можливо, ви захочете освіжитися та відпочити з дороги.

Ми підвелися з канапи.

— Насправді я не втомилася, — сказала Корал, дивлячись радше на мене, а не на Левеллу, і в куточках її губ тремтіла посмішка.

Чорт забирай! Раптом я усвідомив, що мені теж приємно бути в її товаристві. Тому сказав:

— Якщо ви переодягнетесь у щось не таке парадне, я з приємністю покажу вам місто. Чи палац.

Тепер посмішка засяяла сильніше, і на неї варто було подивитися.

— З радістю так і зроблю, — відповіла Корал.

— То чекатиму вас тут за пів години, — сказав я.

Провів її до дверей, а в коридорі вона приєдналася до решти, і ми разом дійшли до головних сходів. На мені все ще були джинси та фіолетова сорочка, і я подумав, чи не варто переодягтись у щось таке, аби не вирізнятися серед місцевих. Якого біса, вирішив я. Ми просто трохи поблукаємо неподалік. Лише причеплю перев’язь, меча, візьму плащ та взую найкращі чоботи. Можна було б і бороду підрівняти, та чи встигну? І манікюр швиденько зробити...

— Агов, Мерліне!..

Це була Левелла. Взяла мене за лікоть, скеровуючи до алькова. Я не пручався.

— Слухаю, що таке? — запитав її.

— Мм-м... — протягнула Левелла. — Вона приваблива дівчина, еге ж?

— Наче так, — сказав я.

— Ти, здається, на неї запав?

— Господи Ісусе, Левелло! Я про це не думав. Ми щойно познайомилися.

— ...і вже встигли домовитися про побачення.

— Припини! Сьогодні я маю трохи відпочити. Ми з нею приємно потеревенили. Я із задоволенням покажу їй палац та місто. Ми трохи прогуляємося. Що тут не так?

— Усе так, — відказала вона, — якщо тільки ти дивитимешся на речі в контексті.

— Який контекст маєш на увазі?

— Мені, наприклад, здалося дуже дивним, що Оркуз прихопив із собою двох своїх гарненьких доньок.

— Найда — його секретарка, — заперечив я, — а Корал давно хотіла побачити Амбер.

— Еге ж, і для Беґми буде справжнім подарунком, якщо одна з них закрутить роман з кимось із амберської королівської родини.

— Левелло, ти підозрілива як сто чортів.

— Таке трапляється, коли довго живеш на світі...

— Я теж збираюся жити довго, проте, сподіваюся, це не змусить мене шукати приховані мотиви за кожним людським вчинком.

Вона посміхнулася.

— Звісно, ні. Забудь, що я тобі сказала, — порадила, розуміючи, що я не забуду. — Бажаю добре погуляти.

Пробурмотівши у відповідь щось невизначено-ввічливе, я попрямував до своєї кімнати.

4

Отже, просто посеред найрізноманітніших погроз, інтриг, небезпек і таємниць я вирішив влаштувати собі вихідний та й прогулятися любенько містом із симпатичною дівчиною. З усіх альтернатив, серед яких міг обирати, ця була, безсумнівно, найспокусливішою. Хоч хто був мій ворог, хай з якою силою я зіткнувся, м’яч зараз опинився на іншій половині поля. Я не мав бажання ні полювати на Юрта, ні ставати на двобій із Маскою, ні переслідувати Люка, доки він сам не з’явиться і не скаже мені, чи й досі хоче отримати скальпи всієї нашої родини. Далтом займались інші, Вінти тут не було, Колесо-Привид мовчало, а проблема з Лабіринтом, що створив мій батько, могла зачекати, доки я матиму дрібку вільного часу. Сонечко пригрівало, віяв лагідний вітерець, хоч о цій порі року погода могла швидко змінитися. Дурістю було б змарнувати, можливо, останній гарний день року на щось інше, крім приємного байдикування. Чепурячись, я наспівував собі під ніс і сходами на призначене для зустрічі місце збіг завчасно.

Корал, утім, впоралася швидше, ніж я очікував, і вже чекала на мене. Я схвально оцінив її консервативні темно-зелені бриджі, сорочку з цупкої тканини кольору міді й теплий брунатний плащ. На ногах у неї були чоботи, зручні для піших прогулянок, а на поясі висів кинджал.

— Я готова, — відрапортувала Корал, побачивши мене.

— Чудово, — посміхаючись, я повів її крізь двері до головного вестибюля.

Вона хотіла простувати до парадного входу, але я спрямував її праворуч, а потім ліворуч.

— Крізь бічні двері можна пройти, не привертаючи зайвої уваги, — пояснив я.

— У вас, дивлюся, на кожному кроці секрети, — відреагувала вона.

— Звичка, — відповів я. — Чим менше відомо стороннім про твої справи, тим краще.

— Які сторонні? Чого ви боїтеся?

— Просто зараз? Та багато чого. Але не хотів би марнувати такий гарний день на складання списків.

Вона похитала головою, і на її обличчі я прочитав суміш благоговіння й відрази.

— То все, про що подейкують, — правда? — запитала Корал. — І ваші справи такі заплутані, що ви маєте носити із собою картонку, щоб записувати очки?

— Останнім часом мені було не до ігор, — відповів я. — Навіть рахунок вести не мав часу. Ані в дуелях, ані в любовних пригодах. Вибачте, — сказав я, помітивши, що дівчина зашарілася. — Моє життя останнім часом не безхмарне.

— Ось як, — відгукнулася вона й подивилася на мене запитально, очевидно, чекаючи, що я розвиватиму тему.

— Розповім колись іншим разом, — видавив із себе смішок, змахнувши плащем і привітавши вартового, який вчасно трапився на дорозі.

Вона кивнула й дипломатично змінила тему:

— Гадаю, пора року не дасть мені помилуватися вашими славнозвісними садами.

— Так, вони дуже залежать від сезону, — відповів я, — крім хіба що японського саду Бенедикта, але він далеко за містом. Може, одного дня ми з вами вирушимо туди попити чаю, а зараз, гадаю, нам варто прогулятися містом.

— Звучить спокусливо, — погодилася вона.

Я звелів вартовому повідомити Гендена, економа Амберського замку, що ми з гостею йдемо до міста і не знаємо, коли повернемося. Він сказав, що зробить так, щойно його змінять з варти, а це має бути незабаром. Досвід, набутий у «Кривавому Біллі», навчив мене залишати такі повідомлення, хоч я й не думав, що ми з Корал можемо наразитися на небезпеку, та й Левеллі було відомо про наші плани.

Листя шурхотіло у нас під ногами, коли ми однією зі стежин простували до бокових воріт. Сонце сяяло з прозорого неба, прикрашеного лише кількома завитками перистих хмаринок. Над західним виднокраєм небосхил темною смужкою прокреслила пташина зграя, що прямувала на південь, до океану.

— У нас уже сніг, — мовила Корал. — А ви тут — наче у раю...

— Це тепла течія нас рятує, — відповів я, пригадуючи, як одного разу чув таке від Джерарда. — Вона значно пом’якшує клімат, якщо порівняти з іншими місцинами, котрі лежать на тій самій широті.

— Вам багато доводиться подорожувати? — запитала вона.

— Останнім часом більше, ніж я хотів би, — відказав я. — А волію хоча б на рік десь осісти й порости мохом.

— Ви подорожуєте у справах чи заради розваги? — поцікавилася вона, коли вартовий відчинив нам ворота і я швиденько оглянув вулицю, перевіряючи, чи нема засідки.

— Точно не заради розваги, — відповів я, притримуючи її за лікоть та скеровуючи на обраний маршрут. Діставшись багатолюдної частини міста, ми пішли Головною алеєю. Я звертав увагу Корал на деякі архітектурні пам’ятки, на будинки визначних мешканців Амбера, показав і будинок Посольства Беґми. Дівчина не проявила жодного бажання туди завітати, хоч і зауважила, що їй треба буде зробити офіційний візит до посла, поки вона перебуває в Амбері. А от до крамнички, повз яку ми простували трохи згодом, завітала й купила там пару блузок, наказавши відіслати рахунок до посольства, а придбаний одяг — до палацу.

— Батько обіцяв поводити мене по крамницях, — пояснила. — Але я знаю, що він забуде. Коли йому скажуть про мої покупки, він принаймні знатиме, що я пам’ятаю.

Ми поблукали по вуличках з крамничками ремісників, а тоді присіли випити щось у вуличному кафе, дивлячись на перехожих та вершників. Я тільки-но повернувся до Корал, щоб переповісти плітки щодо одного з кіннотників, як відчув, що хтось намагається встановити зі мною контакт через Козир. Почекав кілька секунд — відчуття посилилось, але особа, котра здійснювала виклик, себе не виявила. Корал поклала руку мені на передпліччя.

— Що відбувається? — запитала.

Я подумки відгукнувся на контакт, намагаючись йому допомогти, але з того боку, здавалося, не тільки не пішли мені назустріч, а й відступили. Це було не схоже на те, як споглядав за мною спотайна Маска в помешканні Флори у Сан-Франциско. Може, це хтось знайомий намагається дотягтися до мене й не може як слід сфокусуватися? Може, з ним якесь лихо? А може...

— Люку? — сказав я. — Це ти?

Але відповіді не було, й відчуття контакту почало слабшати. Нарешті воно геть зникло.

— Із вами усе в порядку? — запитала Корал.

— Так, мабуть. Хтось намагався зв’язатися зі мною, а потім передумав.

— Зв’язатись? А, ви маєте на увазі оті Козирі, якими користуєтеся?

— Так.

— Але ви сказали «Люк», — продовжила вона задумливо. — А у вашій родині нема нікого з таким ім’ям...

— Ви, можливо, знаєте його як Рінальдо, — відповів я. — Принц Кашфи.

Вона хихикнула.

— Рінні? Звісно. Я його знаю. Хоча йому не подобалося, коли ми кликали його Рінні.

— Тобто ви справді з ним знайомі? Особисто, я маю на увазі?

— Так, — сказала вона. — Хоча востаннє ми бачилися давненько. Кашфа сусідить із Беґмою. Інколи відносини між країнами дружні, іноді не дуже. Ви знаєте, як воно буває. Політика. Коли я була малою, наші країни подовгу перебували в гарних стосунках. Ми часто обмінювалися візитами. А діти політиків під час офіційних заходів бавилися разом.

— І який був Люк у дитинстві?

— О, такий великий, незграбний, рудий хлопчина. Любив задаватися — який він сильний, який меткий. Пам’ятаю, як він одного разу розлютився на мене, коли я обігнала його.

— Ви перемогли Люка в бігу наввипередки?

— Так. Я дуже добре бігаю.

— Не сумніваюся.

— Він кілька разів катав нас із Найдою на своїй яхті, а ще ми ходили разом у піші походи. До речі, а де він зараз?

— Пиячить із Чеширським Котом.

— Що?!

— Це довга історія...

— Я дуже хочу її почути. Коли стався переворот, я почала хвилюватися за нього.

М-м... Я поспіхом розкинув думками, як відредагувати свою оповідку, щоб не виказати доньці прем’єр-міністра Беґми державних таємниць, наприклад, як та, що Люк має родинні стосунки з мешканцями Дому Амбера... Тому почав так:

— Я знаю його чимало літ. А недавно він потрапив під дію закляття чаклуна, котрий ще й накачав його наркотиками, через що він опинився у цьому химерному барі...

Розповідав я довго ще й тому, що мені довелося зупинитися й стисло переказати твір Льюїса Керрола. Також пообіцяв дівчині знайти для неї в бібліотеці палацу примірник «Аліси» в перекладі мовою тарі. Коли я нарешті закінчив розповідати, Корал сміялася.

— Чому ви не забрали його звідти? — запитала.

Отакої! Як їй пояснити, що він навряд чи зможе правильно мандрувати Тінями, поки не оговтається? Тому сказав:

— Це заклинання побудовано так, що воно зачіпає його власні магічні здібності. Його не можна кудись переміщати, доки він перебуває під дією наркотиків.

— Як цікаво! — вигукнула вона. — То, виходить, Люк також чаклун?

— Ну, так, — погодився з нею.

— А як він здобув ці здібності? Коли ми були знайомі, я нічого такого за ним не помічала...

— Чаклуни навчаються свого мистецтва у різний спосіб, — пояснив я. — Утім, переконаний, що вам це відомо.

Я раптом зрозумів, що її невинне усміхнене обличчя приховує геть іншу особу, значно кмітливішу й тоншу. В мене виникла впевненість, що вона намагається спрямувати розмову до того, що магію Люк отримав, пройшовши ініціацію Лабіринтом, а звідси, звичайно, виплило б питання про його походження.

— Його мати, Джасра, теж є видатною чаклункою.

— Справді?! А я й гадки не мала!

Чорт сіпнув мені бовкнути...

— Вона, мабуть, теж цьому десь навчилася.

— А батько у нього також чаклун?

— Не можу точно сказати, — промовив я.

— А ви з ним знайомі?

— Тільки побіжно, — відказав я.

Моя брехня могла її насторожити, якщо вона хоч трохи була обізнана з правдивими фактами. Тому я зробив єдине, що спало мені на думку. За спиною у неї був порожній столик, а далі — стіна. Тож я витратив одне зі своїх запасних заклинань, непомітно змахнувши рукою і пробурмотівши потрібне слово.

Стіл не тільки відлетів назад і вгатився у стіну: він ще й перевернувся. І все це — з ефектним гуркотом. Кілька відвідувачів відреагували відповідними вигуками, і я зірвався на ноги.

— Усі цілі? — гукнув я і роззирнувся, наче шукаючи постраждалих.

— Що сталося?! — запитала Корал.

— Раптовий шквал, а може, й щось інше, — сказав я. — Гадаю, нам не варто тут затримуватися.

— Згода, — вона озирала уламки. — Неприємності мені не потрібні.

Я кинув на стіл кілька монет, підвівся і повів її геть, безустанно базікаючи, аби відвести нас обох якнайдалі від слизької теми. Це спрацювало, і Корал більше не поверталася до попередньої розмови.

Ми пішли далі, й загалом я забирав до Західної Виноградарської. Коли ми вийшли на цю вулицю, я вирішив повернути вниз, до гавані, враховуючи, що Корал цікавлять яхти. Але вона притримала мене за руку.

— Хіба це не десь тут мають бути великі сходи, що ведуть на Колвір? — спитала. — Я чула, що ваш батько одного разу хотів провести ними своїх вояків, але їх перехопили, і йому довелося пробиватися з боєм.

Я кивнув:

— Так, це правда. Ці сходи старі, й тепер ними майже не користуються. Але, гадаю, вони ще в доброму стані.

— Мені б хотілось їх побачити...

— Гаразд.

Я повернув праворуч, і ми пішли вгору, повертаючись до Головної алеї. Назустріч нам ішли два лицарі в одностроях із гербом Левелли. Проходячи мимо нас, вони відсалютували. Цікаво, вояки тут у звичайних службових справах чи отримали спеціальний наказ відстежувати наш маршрут? Схоже, те ж саме спало на думку й Корал, бо вона, здивовано піднявши брову, подивилася на мене. Я здвигнув плечима, і ми пішли далі. Трохи згодом я озирнувся, але лицарів уже не побачив.

Люди на вулиці були одягнені в костюми різних кланів, повітря наповнювали смачні аромати розмаїтих страв, що їх готували на відкритому вогні. Простуючи вгору, ми раз у раз зупинялися перехопити пиріжків з м’ясом, випити йогурту чи поласувати солодощами. Відмовитися від таких смаколиків можна було, хіба що наївшись донесхочу.

Я помітив, як спритно рухалася Корал, оминаючи перешкоди. То була не тільки граційність. Гадаю, це пояснювалося станом повсякчасної сторожкості. Інколи я зауважував, що вона озирається, дивлячись туди, звідки ми йдемо. Я теж дивився, але не бачив нічого незвичного. Одного разу, коли з дверей, повз які ми проходили, раптом виступив незнайомець, я помітив, як рука дівчини блискавично ковзнула до кинджала на поясі, а тоді опустилася.

— Тут так людно, стільки всього відбувається... — прокоментувала вона за хвильку.

— Це правда. А що, в Беґмі тихіше?

— Значно.

— Там безпечно прогулюватися вулицями?

— О, так.

— У вас жінки проходять військовий вишкіл так само, як і чоловіки?

— Зазвичай ні. Чому ви так подумали?

— Просто цікаво.

— Я навчалася бойових мистецтв, а також поводженню зі зброєю, — додала вона.

— На те були певні причини?

— Так хотів батько. Він казав, що і в його становищі корисно мати поруч рідну людину з такими навичками. Може, він мав слушність. Узагалі, гадаю, батько волів би мати сина.

— То ваша сестра також тренувалася з вами?

— Ні, її це не цікавило.

— Ви обрали для себе дипломатичну кар’єру?

— Ні. Я не та сестра.

— Тоді — шлюб із багатієм?

— Такі переважно товсті й нудні.

— То які ж у вас життєві плани?

— Можливо, згодом я вам розповім.

— Добре, я вам нагадаю.

Ми пройшли Головною алеєю, прямуючи на південь, і ближче до її кінця, у просвіті вдалині, показався зимовий океан, синювато-сірий, з білими пінистими гребенями хвиль. Над хвилями, далеко від берега, кружляли зграї птахів, а серед них — хвилястий, наче синусоїда, дракон.

Ми пройшли під Великою аркою і нарешті опинилися на оглядовому майданчику та подивились униз. Звідси розкривався запаморочливий краєвид — чорно-руде узбережжя далеко внизу та круті широкі сходи, що вели до нього. Приплив зоставив на піску звивисті борозни, що нагадували мені зморшки на старечому чолі. Вітер задував тут сильніше, ніж унизу, і вологий солоний подих моря посилився, надаючи повітрю міцності. Корал на мить відсахнулася, тоді знову наблизилася до краю.

— Ці сходи здаються небезпечнішими, ніж я уявляла, — мовила по хвилі. — Але, гадаю, коли йдеш ними, це виглядає не так і страшно.

— Не знаю, — сказав я.

— Невже ви ніколи не підіймалися чи не спускалися цими сходами?

— Жодного разу, — відповів їй. — Не було потреби.

— А я гадала, вони вас вабитимуть. Адже це місце, де ваш батько прийняв ту фатальну битву.

Я здвигнув плечима.

— Узагалі-то я сентиментальний, але це не той випадок.

Вона посміхнулася.

— Спустімося до моря. Будь ласка.

— Як забажаєте, — відповів я. Ми підійшли до краю і почали спускатися. Сходи залишалися широкими, поки ми зійшли футів на тридцять, а тоді різко урвалися. Далі, трохи під іншим кутом, униз вели вузенькі сходинки. Принаймні вони не були мокрими та слизькими — вже добре. Десь далеко під нами я розгледів розширення: з того місця двоє людей знову могли йти поруч. Але поки що ми крокували слід у слід. І мене обурило те, що Корал якимось чином примудрилась опинитися попереду мене.

— Якщо ви трохи відхилитесь убік, я пройду вперед, — звернувся до неї.

— Навіщо? — не зрозуміла вона.

— Щоб я був попереду на той випадок, якщо ви посковзнетеся.

— Усе в порядку, — відповіла Корал. — Я не посковзнуся.

Вирішивши, що сперечатися не варто, я дозволив їй іти попереду.

Там, де серпантин сходів повертав і прямував у інший бік, над прірвою нависали майданчики, розкидані нерівномірно, якщо це дозволяв рельєф гори. Тому деякі спрямовані донизу марші були значно довшими за інші, а наш маршрут петлював усім схилом. Тут пориви вітру були значно сильнішими, ніж нагорі, й ми намагалися йти якомога ближче до кам’яної стіни. Але, мабуть, якби вітру не було, ми чинили б так само. Відсутність будь-яких поручнів змушувала нас триматися далі від краю сходинок. Подекуди гора нависала над нами, наче скеля грота; в інших місцях ми обминали її черево, що випиналося наперед, і почувалися не дуже комфортно. Кілька разів вітер лупонув мені по обличчю полою мого плаща, змусивши мене чортихнутися та пригадати той факт, що тубільці рідко коли відвідують історичні пам’ятки там, де мешкають. Я почав розуміти, що вони вчиняють мудро. Корал швидко прямувала вперед, і мені довелося пришвидшити крок, аби не відстати від супутниці. Попереду неї помітив сходовий майданчик, що позначав собою крутий поворот. Я сподівався, що там вона зупиниться і скаже, що передумала продовжувати цю мандрівку. Але Корал і не подумала зупинитися. Повернувши, дівчина продовжувала спускатися. Вітер підхопив моє зітхання і поніс його до якоїсь казкової печери, наповненої наріканнями нещасних, обманутих у сподіваннях.

Проте я не міг інколи не кидати погляд униз і не уявляти собі батька, який із боєм прокладав собі шлях цими сходами. Не хотів би я повторити цю пригоду; принаймні спочатку спробував би щось не таке відкрите й лобове. Я почав прикидати, наскільки нижче рівня палацу ми вже спустилися.

Коли нарешті опинилися на майданчику, після якого відстань між сходинками ставала трохи ширшою, я поквапився наздогнати Корал, щоб іти поруч із нею. Через поспіх, повертаючи, зачепився підбором за край сходинки і спотикнувся, не дуже сильно. Я похитнувся, мене кинуло вперед, але зумів притриматися за стіну й відновити рівновагу. Але вразило, що Корал відчула: я оступився, лише зі звуку, а ще більше здивувала її реакція. Дівчина блискавично відкинулася назад, водночас розвертаючись усім тілом. Упершись руками мені в плече, вона штовхнула мене на скелю й притиснула до неї.

— Усе нормально, — сказав я, задихаючись, бо вона видавила мені з легенів усе повітря. — Я цілий.

Корал випустила мене й обтрусила одяг. Я помалу отямився.

— Мені почулося... — почала дівчина.

— Розумію. Але просто перечепився каблуком. Я в порядку.

— Звідки мені було знати?

— Усе добре. Дякую.

Ми пішли сходами вниз пліч-о-пліч, але щось змінилося. Зачаїлась у мене в голові підозра, яку і хотів би відкинути, та не виходило. Принаймні поки що. Якщо я правий, то ситуація складалася небезпечна.

Тому й мовив уголос:

— Хитру сороку спіймати морока, а на сорок сорок — сорок морок.

— Перепрошую? — уточнила вона. — Я не зрозуміла...

— Я сказав: «Гарний день для прогулянки із гарною панною».

Вона розчервонілася, мов мак.

Тоді запитала:

— А якою мовою ви це сказали... вперше?

— Англійською.

— Я англійську ніколи не вивчала. Казала ж вам, коли ми розмовляли про ту книжку... про Алісу.

— Пам’ятаю. Просто дурна витівка.

Зблизька узбережжя нагадувало тигра: такі ж смуги, темні та ясні. Хвилі набігали й відкочувались, а біла піна не встигала за ними. Птахи кружляли над хвилями, припадали до них, спостерігаючи за їхнім відступом. На виднокраї поплавцями ходили вгору й униз клаптики вітрил, а десь далеко, на південному сході, розгорталася завіса дощу. Вітер утратив голосистість, хоч і нишком примудрявся щосили шарпати поли наших плащів.

Далі ми спускалися мовчки аж до останньої сходинки. Зійшовши зі сходів, зробили кілька кроків піщаним пляжем.

— Гавань он там, — сказав я, махнувши праворуч, у західному напрямку, — а отам, трохи далі, є церква. — Показав на темну будівлю, де відбувалася відправа за Каїном і куди інколи забрідали моряки — помолитися за безпечне повернення з плавання.

Вона подивилася в обох напрямках, а ще озирнулася назад, на сходи, якими ми зійшли.

— Сюди спускаються ще люди, — зауважила вона.

Задерши голову, я побачив на верхньому майданчику, перед сходами, три постаті, але вони стояли нерухомо, наче просто завернули на хвилинку помилуватися краєвидом. На жодному зі споглядачів не було кольорів Левелли.

— Такі ж любителі цікавинок, як ми, — припустив я.

Корал ще якусь мить уважно стежила за ними, тоді відвела очі.

— А тут поблизу є печери? — запитала.

Я кивнув головою направо.

— Он там, — сказав я. — Справжні підземні галереї. Люди частенько губляться в них. Деякі дуже мальовничі. Інші — просто темні коридори. Є ще неглибокі гроти.

— Хотіла б їх побачити... — сказала вона.

— Звісно, без проблем. Ходімо.

Я пішов у бік печер. Люди нагорі сходів не ворухнулися. Схоже, вони просто стояли й дивилися на море. На контрабандистів не скидалися. Що робити контрабандистам серед білого дня в такому місці, де може гуляти хто завгодно? Але мене втішило, що потроху стаю підозріливішим. У світлі останніх подій це не буде зайвим. Звісно, об’єкт моїх найсильніших підозр наразі простував поруч зі мною, перевертаючи уламки плавнику носаком чобота, скрипочучи галькою, сміючись, одначе з цим я наразі нічого не міг поробити. Але незабаром...

Корал раптом узяла мене під руку.

— Дякую, що привели мене сюди, — мовила. — Мені тут страшенно подобається.

— Мені також. Радий, що ми вибралися на прогулянку. Це я маю вам дякувати.

Її слова змусили мене почуватися трохи винним, але, якщо не помиляюсь у здогадці, я не заподію дівчині шкоди.

— Гадаю, мені сподобалося б жити в Амбері, — зауважила вона, коли ми пройшли ще трохи.

— Мабуть, і мені сподобалося б, — відповів я. — Але поки що ніколи не випадало пожити тут довго.

— Невже?

— Мабуть, я не уточнив, скільки часу мешкав у Тіні Земля, де навчався в університеті й працював... — почав пояснювати, і раптом, несподівано для себе, узявся викладати їй нові й нові подробиці своєї біографії, а зазвичай цього ніколи не роблю. Спочатку не знав, що це зі мною, а потім зрозумів, що давно хотів виговоритися, будь-кому. Навіть якщо моя незвична підозра правдива, це не має значення. Я давно вже не мав співрозмовника, який хоча б здавався дружнім. І, перш ніж усвідомив, що я це роблю, уже розповідав їй про свого батька, про те, як цей чоловік, котрого я майже не знав, розгорнув переді мною разючу історію своєї боротьби, сумнівів, рішень, так, наче хотів виправдати себе в моїх очах, немов то була єдина змога це зробити, і про те, як я його слухав, гадаючи, де він і що прикрашає, що міг забути, що навмисне розповідає не так; а ще намагаючись зрозуміти, які почуття він мав до мене...

— Ось, починаються печери, — перервав я самого себе, бо починав почуватися ніяково через свій раптовий водоспад спогадів. Корал хотіла висловити якісь думки з приводу мого монологу, але я вперто продовжував: — Тут був тільки раз.

Вона зрозуміла, в якому я настрої, й відказала:

— Мені хотілося б оглянути хоча б одну з них зісередини.

Я кивнув. Ці печери здавалися цілком придатними для того, що я надумав.

Обрав третю з печер. Вона мала ширший отвір, аніж дві попередні, тож я бачив її нутро на велику глибину.

— Спробуємо зайти до цієї. Вона здається непогано освітленою, — пояснив свій вибір.

Ми занурились у напівтемну прохолоду. Спочатку в нас під ногами ще був вологий пісок, його шар усе тоншав, і незабаром ми вже крокували запорошеним кам’яним дном. Склепіння печери кілька разів опускалось і знову підіймалося. Повернувши ліворуч, ми опинилися в іншій галереї, яка, схоже, мала вихід на поверхню, бо, подивившись назад, я побачив удалині світлу пляму. Галерея вела у глибини гори, але з того місця, де ми стояли, ще могли чути відлуння морського прибою.

— Ці печери можуть тягнутися насправді далеко... — зауважила Корал.

— Так і є, — відказав я. — А ще вони роблять повороти, перетинаються одна з одною і петляють. Я не радив би заходити далеко під землю без мапи й ліхтаря. Наскільки знаю, вони ще не всі вивчені й нанесені на план.

Дівчина озирнулася, вивчаючи чорні плями, ще темніші за напівтемряву навколо нас, — це відходили в незнану далину бічні тунелі.

— А як далеко, на вашу думку, вони тягнуться? — поцікавилася Корал.

— Гадки не маю.

— Вони лягають під палацом?

— Можливо, — відповів я, пригадавши ті відгалуження, котрі проминав, простуючи до Лабіринту. — Може, вони десь перетинаються з тим великим підземеллям, що тягнеться під палацом.

— А який вигляд воно має?

— Підземелля під палацом? Та просто темне й величезне. Старезне...

— Хочу його побачити...

— Навіщо?

— Там розташований Лабіринт. Він, мабуть, фантастичний!..

— О, безперечно — він сяє та вирує. Але це й загрозливе видовище.

— Як ви можете так казати, якщо пройшли крізь нього?

— Пройти крізь нього — ще не значить його полюбити.

— А я гадала: якщо вам дано його пройти, ви починаєте відчувати певну духовну спорідненість із ним, якусь співзвучність чи кревну близькість.

Я розреготався, і мій сміх луною відбився від склепіння над нами.

— Так, проходячи крізь нього, я знав, що мені дано його пройти, — відказав я. — Але ще не знав цього напевне, коли ступив у Лабіринт. Я був просто наляканий. І він ніколи мені не подобався, ні раніше, ні потім.

— Це дивно.

— Жодним чином. Він — наче море чи зоряне небо. Велика, могутня річ, прекрасна, присутня у світі. Це природна сила, і ви маєте скористатися нею так, як вам потрібно.

Вона знову подивилася в бік коридору, що вів у глиб гори.

— Хочу його побачити, — повторила.

— Не варто намагатися дістатися туди звідси, — сказав я. — До речі, чому ви так бажаєте уздріти його?

— Просто хочу знати, як відреагую на подібне.

— Ви — дивна дівчина, — зауважив я.

— Відведете мене туди, коли повернемося до палацу? Покажете його мені?

Усе тривало не так, як я гадав. Якщо вона була те, що підозрював, це її прохання стало для мене загадкою. Я вже почав схилятися до того, щоб відвести її до Лабіринту й подивитися, що вона надумала. Проте у мене був послідовний план, і я давно пообіцяв собі, як діяти щодо тієї істоти, якою вважав її, і зробив складні приготування.

— Подивимося, — пробурмотів.

— Ну, будь ласка! Я справді прагну його побачити.

Вона здавалася щирою. Але я не сумнівався, що вгадав правильно.

Минуло саме достатньо часу, аби незрозумілий дух, спроможний змінювати тіла, який у багатьох подобах ходив за мною по п’ятах, знайшов собі нове тіло й почав переслідувати мене знову, намагаючись втертись у довіру. Корал чудово підходила на цю роль, вона з’явилася біля мене саме у слушний час, яскраво виявила свою турботу про мою безпеку, рефлекси у неї були блискавичними. Мені хотілося поставити їй купу запитань, але ж я розумів, що вона просто збреше, якщо не матиму доказів або не трапиться надзвичайна ситуація. І я їй не вірив. Тому пригадав те закляття, яке приготував на зворотному шляху з Лісового будинку, закляття, котре сам спеціально створив для того, щоб вигнати духа з людини, якою він заволодів. Але я все ще зволікав. Навіть якщо вона була тим духом, я хотів би спробувати знайти з нею спільну мову, якби тільки розумів її мотиви.

Тому запитав:

— Чого ви насправді хочете?

— Просто подивитися на нього. Чесно, — відповіла.

— Ні, я маю на увазі інше. Якщо я вас розгадав, то питаю про ваші глобальні мотиви. Чого ви хочете?

На моєму зап’ястку запульсувала Фракір.

Корал помовчала. І в паузі було чутно, як вона дихає; тоді сказала:

— Як можна відповісти на це питання?

— Ви себе виказали у незначних штришках, помітних тільки для того, хто віднедавна став параноїком, — сказав я.

— Магія, — мовила вона. — Ви це маєте на увазі?

— Щось таке, — підтвердив я. — За тобою я майже скучив, але довіряти тобі не можу.

Я проказав ключові слова заклинання, і руки мої плавно злетіли у відповідному жесті. Й раптом почулися два жахливі виски, а одразу по тому — ще й третій.

Але кричала не Корал. Кричали за рогом, у тому коридорі, який ми щойно полишили.

— Що за...? — почала вона.

— ...чортівня! — закінчив я. Кинувся повз неї, обігнув ріг, на бігу видобуваючи меча.

Висвітлені слабкими променями, що падали на них із далекого отвору печери, на землі розтяглися три постаті. Дві з них, розпростершись плазом, не ворушились. А третя сиділа, зігнувшись, нахилившись уперед, і брудно лаялась. Я обережно наблизився, наставивши вістря меча на того з трьох, який сидів. Його примарна голова повернулася в моєму напрямку, і він із зусиллям зіп’явся на ноги, але розпрямитися не зміг. Затискаючи ліву руку правицею, він задкував, доки не уперся спиною у стіну печери.

Тут він закляк, бурмочучи собі під ніс щось, чого мені не вдавалося зрозуміти. Я продовжував обережно наближатися, ставши весь увагою. Чув, як у мене за спиною рухається Корал, а коли коридор трохи розширився, побачив її ліворуч, поряд із собою. Вона витягла кинджал і тримала його низько, притиснувши до стегна. У мене не було часу обміркувати, як могло подіяти на неї моє закляття.

Я зупинився біля першого з тіл і копнув його носаком, готовий ударити, якщо він схопиться й атакує мене. Жодної реакції. Людина лежала, мов ганчірка, не виявляючи ознак життя. Я перекинув тіло ногою, і його голова покотилась у напрямку входу. На неї упало світло, і я побачив напівзогниле людське обличчя. Тим часом мій ніс уже підказував мені, що це не ілюзія. Я перейшов до іншого тіла й перевернув і його. Цей мрець теж уже наполовину розклався. У першого трупа в руці був затиснутий кинджал, а другий покійник не мав зброї. Тут я помітив ще один кинджал — він лежав біля ніг живого чоловіка. Я звів на нього очі. Усе, що відбувалося, здавалося фантасмагорією. Я був упевнений, що ті двоє мертві, принаймні кілька днів, то що ж робить тут цей живий, і чого йому треба?

— Агов, не хочеш сказати мені, що тут відбувається? — поцікавився у нього я.

— Будь ти проклятий, Мерліне! — прогарчав живий, і я впізнав цей голос.

Я повільно відійшов убік, по дузі, переступаючи через мертві тіла. Корал трималася поруч зі мною, копіюючи мої рухи. Живий повернув голову, стежачи за нашим наближенням, і, коли йому на обличчя впало світло, я побачив, що Юрт дивиться на мене єдиним оком, а друге око закриває пов’язка. У нього на голові бракувало чи не половини волосся, а безволосу частину густо вкривали рубці та шрами. Картину завершував напівсформований недогризок вуха. Я помітив, що бандана, яку він, очевидно, носив, аби приховувати ці каліцтва, з’їхала йому на шию. З його лівої руки капала кров, і я раптом зрозумів, що на цій руці бракує мізинця.

— Що з тобою сталося? — запитав я.

— Один із цих зомбі вдарив мене по руці кинджалом, — сказав той, — коли ти вигнав тих духів, котрі їх оживляли.

Моє закляття для вигнання духів... ось що! Вони перебували у діапазоні його дії...

— Корал, — запитав я, — з тобою все нормально?

— Так. Але я не розумію...

— Не зараз, — зупинив її.

Я не став питати Юрта, що у нього з головою, бо пригадав свій двобій із однооким вовкулаком у лісі на схід від Амбера, з вовкулаком, чию довбешку я запхнув у вогнище. Я і раніше підозрював, що це міг бути Юрт, який перекинувся на вовка, навіть перш ніж Мандор поділився зі мною інформацією, котра підтверджувала таку гіпотезу.

— Юрте, — сказав йому, — так вийшло, що ти отримав багато ушкоджень через мене, але маєш розуміти, що сам накликав на себе біди. Якби ти не нападав на мене, мені б не довелося боронитися...

Я почув якесь клацання та скрегіт і лише за мить чи дві усвідомив, що то він так скрипить зубами.

— Тому, що твій батько всиновив мене, не надаю жодного значення, — продовжив я. — Ціную тільки те, що він виявив цим свою повагу до мене. Я довідався про це лише недавно.

— Брешеш! — просичав Юрт. — У якийсь спосіб ти ошукав його, щоб випередити нас у черзі!

— Жартуєш, — сказав я. — Ми так далеко в черзі, що це нічого не важить.

— Не на корону, дурню! На старшинство у родині! Батько нездужає!

— Мені прикро це чути, — парирував я. — Та ніколи про це й не думав. І Мандор однаково йде попереду нас.

— А ти тепер другий.

— Я цього не хотів. Припини! Мені ніколи не бачити титулу, і ти це знаєш.

Він випростався, і з першим рухом я побачив, що його абрис обведено невиразним райдужним німбом.

— Не в цьому річ, — продовжував я. — Ти мене завжди ненавидів, але зараз полюєш на мене не заради черги в наслідуванні. Ти щось приховуєш. За всіма твоїми наскоками має критися щось інше. До речі, це ти підіслав Вогняного Янгола?

— Він так швидко тебе розшукав? Я й не розраховував на таке. Втім, вирішив, що спробувати не завадить... Але... Що сталося?!

— Він мертвий.

— Тобі знову пощастило. Занадто пощастило, — підсумував той.

— Чого ти бажаєш, Юрте? Я б хотів вирішити це раз і назавжди.

— Я теж. Ти зрадив дорогу для мене людину, і тільки смерть може поставити на цьому крапку.

— Про кого йдеться? Я не розумію.

Раптом він вишкірився.

— Ще зрозумієш, — кинув. — Я тобі в останні миті твого життя все поясню.

— Тоді, боюся, мені доведеться довго чекати, — відказав йому. — Схоже, ти не дуже вправний у такому. Чому б тобі просто не сказати мені все тут і зараз, й обох нас позбавити великої халепи.

Він розреготався, райдужний ореол навколо нього став виразнішим, і цієї миті я зрозумів, що то таке.

— Це станеться скоріше, ніж ти думаєш, — відповів Юрт, — бо незабаром я набуду такої сили, якої ти ще не бачив.

— Але вона залишиться грубою та незграбною, — заперечив я, адресуючи це не тільки йому, а й тому, хто тримав у руках Козир, спостерігаючи за мною крізь нього, готуючись висмикнути Юрта звідси будь-якої миті...

— Це ти, Маско, еге ж? — додав я. — Забирай його. І не варто тобі знову підсилати його й дивитись, як він сяде в калюжу. Я пересуну тебе нагору в списку своїх термінових справ і скоро вийду на тебе, якщо засвідчиш мені, що це справді ти.

Юрт розкрив рота та щось сказав, але я розчув не його, бо він стрімко розтанув разом зі своїми словами. Щось полетіло до мене тієї миті, коли це трапилося; власне, не було жодної потреби відбивати той потік, але рефлекс спрацював скоріше, ніж голова.

Поруч із двома напівгнилими трупами та мізинцем Юрта на підлогу біля моїх ніг розсипом лягла дюжина троянд, а може, й більше... тут, на кінці веселки[94].

5

Коли ми простували пляжем у напрямку гавані, Корал нарешті заговорила:

— І що, таке трапляється навколо вас дуже часто?

— Ви ще не бачили мого поганого дня, — відповів я.

— Якщо ви не проти, розкажіть, будь ласка, що це було?

— Так, гадаю, ви маєте право почути пояснення, — визнав я, — бо досі був несправедливим до вас, хоча ви, мабуть, цього й не помітили...

— Це жарт?

— На жаль, ні.

— Продовжуйте. Ви мене заінтригували.

— Це довга історія... — розпочав я знову зі звичної вже примовки.

Вона подивилася вперед, де виднілася гавань, тоді на схили Колвіра.

— Шлях попереду теж неблизький, — зауважила вона.

— ...а ви — донька прем’єр-міністра країни, з якою у нас сьогодні дещо натягнуті стосунки.

— До чого ведете?

— Деякі події, про які йтиметься, пов’язані зі засекреченою інформацією.

Вона, зупинившись, поклала руку мені на плече. Подивилася мені в очі.

— Я вмію зберігати таємницю, — мовила. — Урешті-решт, ви знаєте мій секрет.

Я подякував собі, що нарешті опанував родинну здатність зберігати нейтральний вираз обличчя навіть тоді, коли мене цілковито збито з пантелику. Справді, у печері, коли я заговорив до Корал так, наче вона була духом, дівчина сказала щось дивне... наче їй здалося, що я розкрив якийсь її секрет.

Тому я лише стримано усміхнувся й кивнув.

— Саме так, — відповів.

— Ви ж не збираєтеся перетворити нашу країну на руїну чи щось таке? — запитала вона.

— Наскільки знаю, ні. Такі плани видаються мені малоймовірними.

— Добре. Розповідатимете ви тільки про те, що знаєте самі, чи не так?

— Так, — погодився з нею.

— Отже, дайте мені змогу вислухати вашу історію.

Добре.

І ось ми йшли вздовж смуги прибою, а я все говорив під акомпанемент низького гуркоту хвиль, мимохіть пригадуючи довгу розповідь свого батька. Може, це така родинна риса — перебуваючи у скрутному становищі, переказувати автобіографію, якщо трапиться людина, здатна її вислухати? Бо я відчував, що вдаюся навіть у подробиці, котрі не є конче необхідними, щоб Корал зрозуміла суть. І звідки, до речі, я знаю, що вона саме та слухачка, яка спроможна мене зрозуміти?

Коли ми опинилися в районі порту, я відчув, що зголоднів. Мені було потрібно ще багато розповісти. Через те, що досі не споночіло, я сподівався: тут наразі значно небезпечніше, ніж під час мого останнього відвідування цих місць, тож повернув на знайому набережну, яка при денному світлі здавалася ще бруднішою. Дізнавшись, що Корал теж хоче їсти, повів її на той бік бухти, зупинившись лише на хвильку подивитись, як, минаючи дамбу, заходить у гавань багатощоглове судно на золотих вітрилах. Тоді ми, огинаючи бухту, дістались її західного узбережжя, і мені вдалося без проблем знайти провулок Морського бризу. Було ще настільки рано, що нам зустрілися кілька тверезих матросів. Одного разу нам спробував заступити шлях кремезний чорнобородий чолов’яга з неабияким шрамом через праву щоку, але менший чоловічок перехопив його першим і прошепотів щось на вухо, після чого вони обидва розвернулися в інший бік.

— Агов! — гукнув я. — Чого він хотів?

— Нічого, — відповів коротун. — Нічого він не хотів. — Його погляд на мить затримався на мені, й він додав: — Я бачив вас тут минулого вечора.

— Зрозуміло, — сказав я, дивлячись їм услід, доки вони завернули за ріг і зникли.

— Про що це він? — поцікавилася Корал.

— Я ще не дійшов до цього місця у своїй оповідці.

Але проходячи повз те місце, де це сталось, я пригадав усе дуже яскраво. Втім, жодних ознак сутички ніде не залишилося.

Однак я трохи не проминув «Кривавого Білла», бо над дверима красувалася нова вивіска з написом свіжою зеленою фарбою: «Кривавий Енді». Всередині, втім, не змінилося нічого, крім чоловіка за шинквасом: цей був довший та кістлявіший за того волосатого грубуватого бармена, котрий обслуговував мене минулого разу. Його звали, як я довідався, Джек, і він доводився Енді братом. Бармен вручив нам пляшку «Сечі Бейля» і передав на кухню крізь отвір у стіні наше замовлення на дві рибні страви. Столик, за яким я сидів минулого разу, був вільний, і ми розмістилися за ним. Я поклав перев’язь із мечем на стілець праворуч від себе, ще й трохи витягнув клинок із піхов, бо був уже ознайомлений з тутешнім етикетом.

— Мені подобається це місце, — сказала Корал. — Воно... не схоже на інші.

— Еге ж... — визнав я, подивившись на двох відвідувачів, п’яних, як чіп — одного біля вхідних дверей, а другого в глибині залу, і трьох субчиків з верткими очима, що знишка перемовлялися між собою в кутку. На підлозі валялися биті пляшки, темніли підозрілі плями, а стіни прикрашали не надто витончені картини амурного змісту. — Тут смачно готують, — додав я.

— Я ніколи не була в такому ресторані, — зізналася вона, спостерігаючи за чорним котом, який млинком викотився на середину залу, зчепившись на смерть із велетенським пацюком.

— Заклад має своїх прихильників, справжніх гурманів, але вони зберігають це місце в секреті.

За обідом, який був іще смачнішим, аніж минулого разу, я продовжив розповідати. Коли, значно пізніше, двері відчинились, аби впустити кульгавого курдупеля з головою, замотаною брудним бинтом, я помітив, що надворі починає сутеніти. Оскільки саме закінчив оповідати свою історію, то вирішив, що нам пора йти звідси.

Сказав про це Корал, а вона накрила мою руку своєю.

— Тепер ви знаєте, що я не та істота, — мовила, — але якщо вам знадобиться допомога, і я буду в силах її надати, можете на мене розраховувати.

— Ви чудово вмієте слухати, — сказав їй. — Дякую. А тепер нам краще піти.

Ми без жодної пригоди пройшли Смертельним провулком і подалися Портовою до Виноградарської. Шлях забирав угору, сонце стояло на вечірньому прузі, й до сірих і брунатних кольорів бруківки додалися вогняні відблиски. Перехожих та екіпажів на вулицях поменшало. Повітрям плинули пахощі з кухонь; обабіч дороги шерехтіло листя; високо в небі ширяв мініатюрний жовтий дракончик, ловлячи повітряні потоки; північний небосхил над палацом струменів веселковими полисками. Я очікував від Корал нових і нових запитань, але вона нічого не питала. Якби мені довелося почути таку розповідь, гадаю, я б вибухнув запитаннями, хіба що історія ця мене просто розчавила б, або була б зрозумілою, ясною як день, або...

— Коли ми повернемося до палацу... — раптом промовила вона.

— Так? — відгукнувся я.

— ...поведіть мене подивитися на Лабіринт. Будь ласка, — завершила вона.

Я розсміявся.

...чи моя голова була цілковито забита геть іншим.

— Щойно повернемося? Прямо туди й підемо?

— Так.

— Домовилися, — відповів я.

Тоді, заспокоєна щодо цього, вона заговорила про інше.

— Те, що ви мені розповіли, — сказала, — перекинуло моє уявлення про світ. І я не наважилася б давати вам поради...

— ...проте... — продовжив я.

— ...проте все виглядає так, наче відповіді на всі ваші питання заховані у Вежі Чотирьох Світів. Коли ви дізнаєтеся, що там відбувається, все інше може стати на місце. Мені тільки незрозуміло, чому б вам просто не створити карту для цієї фортеці й не козирнутися туди?

— Хороше питання. У Дворах Хаосу є місця, куди неможливо потрапити за допомогою Козирів, бо вони постійно змінюються, і тому їх не вдасться зобразити. Те ж стосується і того місця, де я розмістив Колесо-Привид. Територія навколо Вежі також коливається, але я не впевнений, що блокування обумовлене саме цим. Це місце є осередком сили, і, на мою думку, можливо, хтось витратив частину цієї сили на закляття-щит. Достатньо майстерний чаклун може пробитися крізь закляття, використавши Козир, але, боюся, що зусилля, котрі знадобляться, подіють як спусковий механізм для певних надприродних явищ, унаслідок чого здійметься тривога й ефект раптовості не спрацює.

— До речі, як виглядає це місце? — поцікавилася вона.

— Ну... — я замислився. — Ось. — Витягнув з кишені сорочки записник та механічний олівець «Скрипто»[95] й узявся начеркувати малюнок. — Дивіться, це вулканічна місцевість. — Я накидав кілька фумарол[96] і пасем диму. — А цю частину займає льодовик. — Іще кілька карлючок олівцем. — Океан тут, а гори — он там...

— Тоді, схоже, вам краще знову скористатися Лабіринтом, — сказала вона, вивчаючи мій малюнок та похитуючи головою.

— Так.

— Збираєтеся скоро цим зайнятися?

— Можливо.

— Як ви їх атакуєте?

— Над цим іще працюю.

— Якщо я можу вам якимсь чином допомогти, моя пропозиція залишається в силі.

— Ви не зможете допомогти.

— Не будьте таким упевненим. Я маю добру підготовку. Спритна. Навіть знаю кілька заклинань.

— Дякую, — відказав я. — Але — ні.

— Це не підлягає обговоренню?

— Саме так.

— Якщо ви передумаєте...

— Я не передумаю.

— ...то дайте мені знати.

Ми дісталися Головної алеї і рушили нею. Тут задував пронизливий вітер, і щось холодне торкнулося моєї щоки. Потім ще... і ще...

— Сніг! — повідомила Корал саме тієї миті, коли я зрозумів, що повз нас пролетіли кілька клаптів снігу. Вони розтанули, щойно торкнувшись землі.

— Якби ваша делегація не прибула передчасно, — зауважив я, — вам, можливо, і не довелося би прогулятися містом.

— Іноді мені щастить, — відказала вона.

Коли ми дісталися парку навколо палацу, сніжило вже густо. Знову скористалися потайною хвірткою, а на стежці зупинилися на хвильку подивитися назад, на місто, що вже світилося цятками ліхтарів крізь напівпрозору снігову завісу. Я знав, що Корал дивилася довше за мене, бо я повернувся й поглянув на неї. Вона виглядала... щасливою, так мені здалося; наче зберігала цю сцену в пам’яті, мов у альбомі для наліпок. Я нахилився до неї і поцілував її у щоку, бо це здалося мені на ту мить цілком доречним.

— Ой!.. — вирвалось у неї, і вона повернулася до мене. — Ви здивували...

— От і добре, — відповів я. — Не сповіщати ж про таке телеграмою. А тепер нам варто розквартирувати війська по зимових квартирах.

Вона усміхнулася й узяла мене під руку.

Коли ми зайшли всередину, вартовий повідомив:

— Пані Левелла хоче знати, чи ви двоє плануєте приєднатися до решти панства за обідом.

— Коли почнеться обід? — запитав я.

— Приблизно за півтори години, — відповів охоронець.

Я подивився на Корал, та стенула плечима.

— Гадаю, так, — відповів я.

— Перша їдальня, нагорі, — відрапортував вартівник. — Чи маю повідомити сержанта — той скоро проходитиме тут — аби він передав вашу згоду пані Левеллі? Чи хочете самі...

— Можеш повідомити, — кинув я.

— Чи не бажаєте вмитися, переодягтися..? — почав я, коли ми відійшли від охоронця.

— Лабіринт, — сказала Корал.

— Це означатиме ще купу сходинок, — зауважив я.

Вона з напруженим обличчям розвернулася до мене, тоді побачила, що я посміхаюся.

— Сюди, — запропонував я, вказуючи їй на двері до головного вестибюля і проводячи її крізь нього.

Я не впізнав вартівника, який стояв у кінці короткого коридорчика, що вів до сходів. Але той знав, хто я такий, і, поглянувши зацікавлено на Корал, відчинив нам двері, знайшов для нас ліхтар та запалив його.

— Маю попередити, що там є хитка сходинка, — сказав охоронець, передаючи мені ліхтар.

— Котра?

Він похитав головою:

— Принц Джерард кілька разів повідомляв про неї, але, здається, крім нього, ніхто її не помітив.

— Добре, — сказав я. — Дякую.

Цього разу Корал не заперечувала, щоб я йшов першим. Якщо порівнювати, то спускатися цими сходами виявилося страшніше, ніж тими, з Колвіра, головно тому, що тут не було видно дна, і, зробивши кілька перших кроків, ти не бачив узагалі нічого, крім світлової плями, в якій рухався, виток за витком, униз. А ще це загрозливе відчуття необмеженої порожнечі навколо тебе. Я ніколи не бачив цього місця освітленим, але гадаю, що таке відчуття не було помилковим. То була дуже простора печера, і ти намотував посеред неї коло за колом, спускаючись усе нижче, і міг тільки гадати, коли ж дістанешся дна.

Трохи згодом Корал відкашлялась і мовила:

— Ми можемо зупинитися на хвилинку?

— Звичайно, — відповів я, зупиняючись. — Дух перехопило?

— Ні, — відказала вона. — Скільки ще залишилося?

— Не знаю, — сказав я чесно. — Щоразу, коли йду цими сходами, відстань здається то більшою, то меншою. Якщо ви хочете повернутися назад і взяти участь в обіді, ми можемо піти подивитися на Лабіринт завтра. У вас нині був напружений день.

— Ні, — відповіла вона. — Але я не проти б на хвилинку притулитися до вас.

Мені здалося, що це місце не дуже пасує до романтичного настрою, але я зрозумів, що вона мусить мати іншу причину для такого прохання, й підкорився.

Минув якийсь час, перш ніж я усвідомив, що Корал плаче.

Вона дуже добре це приховувала.

— Що з вами сталося? — запитав я врешті-решт.

— Нічого, — відповіла вона. — Можливо, нервова реакція. Примітивний рефлекс. Темрява. Клаустрофобія. Щось таке.

— Вертаймося.

— Ні.

Отже, ми знову продовжили спускатися.

Приблизно за пів хвилини я помітив, що кількома сходинками нижче щось біліє, і завмер. Тоді зрозумів, що це лише носовичок. Наблизившись, побачив, що його прибито до сходинки встромленим кинджалом. І на носовичку були якісь позначки. Я зупинився, дотягнувся до нього, розгладив та прочитав: «ЦЯ, ЧОРТ ЗАБИРАЙ! ДЖЕРАРД».

— Тут обережно, — попередив я Корал.

Уже збирався ступнути на цю сходинку, але, підкоряючись раптовому імпульсу, я спочатку обережно випробував її, легенько торкнувшись ногою. Нічого. На дотик вона здавалася нормальною. Я став на неї. Те ж саме. Я стенув плечима.

— Обережно, хай там як, — застеріг я.

Коли Корал ступнула на сходинку, теж нічого не трапилось, і ми рушили далі. Трохи згодом я помітив далеко внизу слабке мерехтіння. Вогник рухався, і я здогадався, що хтось там патрулює. Цікаво, навіщо? Чи там є в’язні, за якими треба наглядати та яких доглядати? Чи певні входи до печер вважаються уразливими місцями? І що має знаменувати ця дивна процедура замикати зал, котрий містить Лабіринт, на замок та вішати ключ на стіну біля дверей? Чи може бути, що з цього боку Амберу загрожує небезпека? Яка? Чому? Я знову сказав собі, що одного дня маю знайти відповіді на ці запитання.

Утім, коли ми дісталися найнижчої сходинки і ступили на долівку, то вартівника не побачили. Стіл, стійки для зброї, кілька шафок — типове умеблювання поста, скрізь ліхтарі... Але охоронця ніде не було видно. Шкода. Цікаво було б дізнатись, які дії визначені статутом на випадок надзвичайної ситуації, а можливо, й почути, які саме надзвичайні ситуації в статуті передбачені. Я вперше помітив, що з темряви у напівосвітлений простір перед стійкою звисає мотузка. Дуже обережно потягнув за кінчик, вона подалась, а за мить я почув десь високо над головою слабкий металевий дзвін. Цікаво. Схоже, це була сигналізація.

— Куди далі? — запитала Корал.

— Еге ж, ходімо, — стрепенувшись, я взяв її під руку і спрямував праворуч.

Коли ми йшли, прислухався, сподіваючись почути відлуння. Проте нічого не почув. Раз у раз я підіймав ліхтар, але до кола світла потрапляв хіба ще один сегментик долівки.

Корал, здавалося, сповільнювала кроки, і я відчував, як напружується її рука, як підсвідомо дівчина опирається руху вперед. Одначе просувався вперед, і вона теж не зупинялася.

Нарешті я сказав:

— Тепер уже близько, — бо почув, що луна повернулася, хоч і негучна.

— Добре, — відповіла вона, але не прискорила кроку.

Нарешті попереду засіріла стіна підземелля, а далеко ліворуч я розрізнив темний отвір тунелю, який шукав; змінивши напрямок, рушив до нього. Коли ми нарешті дісталися тунелю й увійшли до нього, я відчув, що дівчина тремтить.

— Якби я знав, що це схвилює вас аж так сильно... — почав я.

— Я в порядку, правда, — відказала вона. — І хочу його побачити. Просто не могла припустити, що шлях до нього буде теж таким... непростим.

— Найгірше вже позаду, — підбадьорив я її. — Тепер уже скоро.

Ми швидко порівнялися з першим бічним коридором і проминули його. Незабаром за ним відкрився наступний, я призупинився й освітив вхід до нього ліхтарем.

— Можливо, — прокоментував, — якщо піти цим коридором, він якимось незбагненним чином виведе нас знову на узбережжя.

— Як на мене, краще не перевіряти.

Пройшовши певну відстань, ми побачили третій тунель. Я вдивився у його глибину. Трохи далі від входу тягнулась уздовж стіни жила невідомого мені блискучого мінералу.

Я прискорив ходу, і далі ми йшли не зупиняючись, а наші кроки тепер чітко лунали в тиші. Четверте відгалуження... П’яте... Звідкись долинули ледь чутні звуки музики, але я не був упевнений, чи чую їх насправді.

Коли ми наблизилися до шостого коридору, вона подивилася на мене запитливо, але я продовжував іти. Мені був потрібний сьомий, і коли дісталися до нього, я повернув, зробив кілька кроків, зупинився та підняв ліхтар. Ми стояли перед великими дверима, оббитими металом.

Узявши ключ з гака на стіні праворуч, я вставив його в замок, повернув, витягнув і знову повісив туди, де він був. Після цього уперся плечем у двері й із силою натиснув. Довгу мить відчував спротив, потім двері подалися, рухаючись повільно, і тугі петлі відізвалися жалісним стогоном. У мене на зап’ястку поворушилася й напружилася Фракір, але я все налягав на двері, доки вони не розчахнулися широко. Тоді зробив крок убік і пропустив у вхід Корал.

Вона зробила кілька перших кроків цим химерним залом і зупинилася. Відійшовши від дверей, я дав їм зачинитись і приєднався до Корал.

— Ось він який... — вимовила вона.

У підлозі біло-блакитним полум’ям світилися безкінечно складні завитки Лабіринту, утворюючи овал чи неправильний еліпс. Я відставив ліхтар. У ньому не було потреби, бо сяйво Лабіринту освітлювало все приміщення. Погладивши Фракір, я заспокоїв її. У найдальшому від нас кінці величної фігури снопом зметнулись іскри, розсипалися, тоді знову злетіли, уже ближче до нас. Здавалося, усе приміщення наповнювала якась пульсація, напівзнайома, але тут я її ніколи раніше не відчував. Під впливом раптового імпульсу, а також підкоряючись цікавості, яку так довго стримував, я викликав образ Лоґрусу.

Це було помилкою.

Щойно переді мною зблиснув образ Лоґрусу, іскри злетіли над усією поверхнею Лабіринту і невідомо звідки пролунав пронизливий крик — так може волати хіба що банші. Фракір на моєму зап’ястку оскаженіла, я відчув, наче мені у вуха встромили крижані бурульки, а сяйво коливного Лоґрусу боляче вдарило мене по очах. Я негайно відіслав Лоґрус, і катастрофічні наслідки мого вчинку почали вщухати.

— Що це було?! — запитала Корал.

Я спробував посміхнутись, але мені це не дуже вдалося.

— Невеличкий експеримент, який давно хотів поставити, — відповів.

— І ви дізналися багато корисного?

— Так, хоча б те, що не варто намагатися його повторити, — пояснив я.

— Принаймні в присутності іншої людини, — сказала вона. — Це було жахливо.

Корал підійшла трохи ближче до Лабіринту, який знову повернувся до звичайного стану.

— Він лякає своєю потойбічністю, — зауважила Корал. — Наче світло, що бачиш уві сні. Але він грандіозний. І ви усі маєте пройти крізь нього, аби обійняти свій спадок?

— Так.

Вона повільно рушила праворуч, обходячи Лабіринт по периметру. Я йшов за нею, спостерігаючи, як вона проводила очима по розлогих арках та поворотах, коротких прямих ділянках, довгих округлих кривих.

— Гадаю, це непросто зробити?

— Так. Штука полягає в тому, щоби проштовхувати себе крізь нього, не припиняючи докладати зусиль, навіть у мить зупинки, — відгукнувся до Корал.

Ми просувалися далі, увесь час забираючи праворуч, наближаючись до стіни, протилежної вхідним дверям. Візерунок Лабіринту, здавалося, був не на поверхні долівки, а всередині неї, наче ми дивилися на нього крізь товщу скла. Проте поверхня не була ковзкою, аж ніяк.

Ми зупинилися, і дівчина хвилину чи дві розглядала візерунок під іншим кутом.

— То яке він справляє на вас враження? — поцікавився трохи згодом я.

— Вражена його красою, — зізналася вона.

— Відчуваєте ще щось?

— Силу, — сказала Корал. — Мені здається, він випромінює силу.

Вона нахилилася й змахнула рукою над найближчою лінією.

— Я відчуваю практично фізичний тиск, — додала.

Ми пішли далі, вздовж іншого боку велетенського візерунка. Крізь сяйво Лабіринту я смутно бачив, як світиться ліхтар, біля вхідних дверей, там, де я його поставив. Світло його здавалося мізерним порівняно з тим величним сяйвом, на яке ми дивилися наразі.

Незабаром Корал зупинилася знову. Вона вказала рукою на Лабіринт.

— А що це за окрема пряма, котра, здається, закінчується просто тут? — запитала.

— Це не закінчення, — пояснив я. — Це — початок. Те місце, з якого починають рухатися Лабіринтом.

Вона впритул наблизилася до вогняного візерунка, провела рукою і над цим місцем.

— Так, — мовила, помовчавши якусь мить. — Я відчуваю, що він починається саме тут.

Не можу сказати точно, скільки ми так стояли. Тоді Корал повернулася до мене і взяла мене за руку.

— Дякую, — сказала, — за все.

Я хотів спитати її, чому вона мовить це так, наче прощається зі мною, але дівчина раптом розвернулась і поставила ногу на лінію.

— Ні! — заволав я. — Зупинися!

Але було надто пізно. Вона вже стояла ногою на Лабіринті, й підошву її чобота окреслив вогняний обвід.

— Не рухайся, — сказав я. — Тільки не рухайся!

Вона й не рухалася, просто стояла в одній позі. Я провів язиком по губах, відчуваючи, що в роті пересохло.

— А тепер спробуй підняти ногу, яку ти поставила на лінію. Можеш?

— Ні, — відповіла вона.

Я опустився біля неї на коліна, уважно придивляючись. Теоретично, якщо ти поставив ногу на Лабіринт, вороття нема. Ти не маєш іншого вибору, ніж продовжувати, і або пройти крізь нього до кінця, або бути знищеним десь у його глибинах. З іншого боку, Корал уже мала бути мертвою. Знову ж таки теоретично, бо ніхто, в чиїх жилах не тече амберська королівська кров, не може ступити на Лабіринт і лишитися живим. Ось і довіряй теорії.

— Не той час, аби запитувати, — проказав я, — але якого біса ти це зробила?

— Там, у печері, ти дав мені зрозуміти, що моя здогадка правильна. Сказав, що знаєш, хто я така.

Я пригадав, що саме говорив, але ж мав на гадці геть інше: гадав, що вона — та істота, котра може заволодівати чужими тілами. Чому приплела до цього Лабіринт? І, хоч я й гарячково підшукував якесь закляття, здатне звільнити її і дати змогу залишити Лабіринт неушкодженою, очевидна відповідь на це питання навернулася мені на думку.

— Ти пов’язана з королівською родиною... — тихо сказав я.

— У короля Оберона був роман з моєю матір’ю до мого народження, — відповіла вона. — Час збігається. Хоча це лише чутки. Ніхто не хотів ділитися зі мною подробицями. Тому я ніколи не була цілком упевненою. Проте мріяла, щоб це виявилося правдою. Я хотіла, щоб це було правдою. Сподівалася знайти якийсь тунель, що приведе мене до палацу. Бажала прокрастися всередину, пройти Лабіринт, аби Тіні розгорнулися переді мною. Але я і боялася також, бо знала, що помру, якщо помиляюсь у здогадках. А ти, сказавши те, що сказав, підтвердив мою мрію. Та я все одно боялась. І зараз боюся. Тільки тепер я боюся, що мені не вистачить сили зробити це.

Ось звідки у мене виникло те відчуття. Коли я щойно її побачив... наче був із нею знайомий раніше... Раптом зрозумів, що то родинна схожість спричинила це відчуття. Її ніс та лоб трохи нагадували Фіону, підборіддя і вилиці — Флору. Волосся, очі, зріст, фігура у неї були її, неповторні. А от на своїх офіційних батька та сестру вона не скидалась анітрішки.

Я знову уявив зловісний на вигляд портрет свого діда, який часто роздивлявся. Він висів із західного боку залу на другому поверсі. Цей старий розпусник таки погуляв по всіх усюдах. Хоча треба віддати йому належне: він був справжнім красенем...

Зітхнувши, я випростався. Поклав руку дівчині на плече.

— Слухай, Корал, — сказав. — Нас усіх готували до того, що чекає, перш ніж ми пройшли ініціацію. Зараз теж розповім тобі дещо, перед тим, як ти зробиш наступний крок. Коли говоритиму, можеш відчути, як від мене до тебе перетікає енергія. Хочу, щоб ти мала якомога більшу силу. Після того, як зробиш наступний крок, важливо, щоб ти не зупинялася, поки не дістанешся середини. Якщо буде треба, я вигукуватиму тобі інструкції на ходу. Тоді роби, що говоритиму, негайно, не роздумуючи. Отже, спочатку розповім тобі про Запони, місця опору...

Не знаю, скільки часу я говорив.

Відтак спостерігав, як вона наблизилася до Першої Запони.

— Не звертай уваги на холод та поштовхи, — сказав я. — Вони тобі не зашкодять. Не відволікайся на іскри. Зараз ти зіткнешся з головним опором. Дихай розмірено.

Я пильнував, як вона зі зусиллям прокладає собі шлях.

— Добре, — промовив, коли Корал вийшла на простіший відрізок, вирішивши не казати їй, що наступну Запону пройти значно важче. — До речі, не думай, що ти втрачаєш глузд. Незабаром Лабіринт візьметься жартувати із твоєю свідомістю...

— Уже почав, — озвалася вона. — Що маю робити?

— Це, найімовірніше, спогади, головним чином. Хай собі спливають, а ти пильнуй маршрут.

Вона йшла далі, а я підказував їй, що робити, і так вона проминула Другу Запону. Коли долала цей відрізок, іскри майже сягали їй плечей. Я спостерігав, як вона пробиває собі шлях, арка за аркою, тоді долає карколомні криві, й круті, й розлогі, проходить повороти праворуч та ліворуч, повертає і йде у зворотному напрямку. Іноді вона рухалася стрімко, іноді сповільнювала кроки майже до зупинки. Але увесь час вона йшла та йшла вперед. Мала таке бажання і, схоже, й волю також. Я бачив, що тепер мої поради їй уже навряд чи потрібні. Розумів, що більше нічого не можу їй дати і тепер результат залежить лише від неї самої.

Тому я замовк і тільки спостерігав. Мене дратувало, що я мимоволі пригинаюся, повертаюся, докладаю зусиль, так, наче сам ішов Лабіринтом, угадуючи, що чекає на мене та реагуючи на виклики; це дратувало, але я нічого не міг удіяти.

Коли вона вийшла на Велику Криву, то, здавалося, перетворилася на живе полум’я. Просувалася Корал дуже повільно, але в цьому поступі була невблаганність. Попри те, чим це мало закінчитись, я знав, що вона вже змінилася, що Лабіринт наразі вкарбовується в неї, і його відбиток уже майже закінчений. Коли мені здалося, що вона зупинилась, я мало не закричав, але слова застигли в горлі, коли вона здригнулася всім тілом і рушила далі. Коли ж дісталася Останньої Вуалі, я витер лоба рукавом сорочки. Яким би не був фінал, дівчина довела, що не помилилась у здогадці: тільки дитя Амбера може зробити те, що вчинила вона.

Не знаю, скільки часу забрала у неї Остання Запона. Зусилля її стали позачасовими, і я теж опинився всередині цих сповільнених миттєвостей. Вона рухалася Лабіринтом, повільно, страшенно повільно, й німб, який сяяв навколо неї, освітлював увесь зал, наче ясно пломеніла блакитна свіча.

І раптом це опинилося позаду, і вона вже була на тій останній короткій арці, три останні кроки якою могли виявитися найважчим випробуванням на усьому маршруті. Коли до виходу залишається майже нічого, раптом стикаєшся з якимсь психологічним поверхневим натягом, що до того ж іще поєднується з фізичною інерцією.

І знову я подумав, що вона зупинилась, але так тільки здалося. Це було наче дивитися на когось, хто виконує вправи тай-чи — ось що нагадувала болісна повільність її останніх трьох кроків. Але Корал їх зробила і рушила далі. Якщо останній крок її не вб’є, то вона вийде звідти вільною, щасливою, впевненою у собі. Тоді ми зможемо поговорити...

Остання мить тривала й тривала. Нарешті я побачив, як дівчина зробила ще крок, ступнувши ногою за межі ліній. Інша нога... І ось Корал уже стояла в центрі, намагаючись відновити дихання.

— Вітаю! — гукнув я.

Вона кволо помахала мені правицею, а ліву підняла й прикрила собі очі. Так стояла хвилину, не менше, і той, хто проходив Лабіринтом, розумів, що вона відчувала. Тож я більше не смикав її, даючи час оговтатися, не порушуючи тишу, в якій вона могла наодинці зі собою насолодитися власним тріумфом.

Тепер Лабіринт палав, здавалось, яскравіше, ніж будь-коли, як це зазвичай буває, коли хтось щойно пройде крізь нього. Через це підземелля набуло казкового вигляду — блакитне сяйво й тіні, а невеличкий ставок у дальньому кутку, де в нерухомій воді плавали сліпі риби, перетворився на дзеркало. Я намагався подумки прорахувати, які могли бути наслідки з того, що сталося, для Корал, для Амбера... Раптом дівчина випросталася.

— Я житиму далі, — виголосила вона.

— Добре, — відповів я. — Тепер у тебе — широкий вибір.

— Що маєш на увазі? — запитала вона.

— Тепер можеш наказати Лабіринтові перенести тебе, куди завгодно, — пояснив я. — Тобто можеш просто вийти з нього чи уникнути довгого тупцювання сходами і просто звідси перенестися до своїх покоїв. Хоча мені й приємно бути у твоєму товаристві, я б рекомендував останній варіант, бо ти, гадаю, неабияк утомилась. А так устигаєш відмокнути у приємній теплій ванні й, не поспішаючи, переодягтися до обіду. Зустрінемося в їдальні. Домовилися?

Я помітив, що вона усміхалася, коли хитнула головою.

— Не збираюся змарнувати таку можливість, — відповіла.

— Послухай, я розумію, що ти відчуваєш. Але, на мою думку, тобі варто опанувати себе. Вирушити зараз до якогось химерного місця — значить, наражатися на небезпеку, а повернутися буде не так просто, оскільки ти ще не маєш навичок мандрувати Тінями.

— Там уся справа у бажанні та вмінні чекати на певні речі, хіба ні? — сказала вона. — Треба наче накладати образи на те, що оточує тебе під час мандрівки, так?

— Усе не настільки просто, — заперечив я. — Потрібно навчитися виокремлювати певні відправні точки. Зазвичай під час першої мандрівки поруч із новачком перебуває якась досвідчена особа.

— Гаразд, я зрозуміла головну ідею.

— Але цього замало, — я не погодився. — Ідея — то, звичайно, добре, проте є ще така річ, як зворотний зв’язок. Коли він починає працювати, у тебе виникає особливе відчуття. Такого неможливо навчитися. Це треба відчути, а поки ти ще не маєш відповідного досвіду, тобі необхідний поряд хтось, хто тебе скеровуватиме.

— Мені здається, метод спроб та помилок може згодитися...

— Може, й так, — відказав я. — Але, припустімо, ти зіткнешся із небезпекою. Тоді буде вже пізно вчитися. Не дуже слушний для цього момент.

— Добре. Ти висловив свої зауваги. На щастя, я не планую робити нічого такого, що може становити небезпеку для мене.

— А що плануєш?

Корал зробила невизначений жест рукою.

— Відколи я дізналася про Лабіринт, — сказала вона, — хотіла випробувати одну штуку, якщо мені вдасться пройти крізь нього.

— А саме?

— Хотіла попросити його перенести мене туди, куди маю піти.

— Не розумію...

— Хочу залишити вибір за Лабіринтом.

Я похитав головою.

— Він так не працює, — сказав їй. — Ти маєш наказати йому, куди тебе перенести.

— Звідки знаєш?

— Це принцип його функціонування.

— А ти колись пробував зробити так, як я щойно сказала?

— Ні. Не вийде нічого.

— А тобі відомо, щоби хтось таке пробував?

— Це б означало даремно гаяти час. Послухай, ти кажеш так, наче Лабіринт розумний, здатний приймати рішення на свій розсуд та виконувати їх.

— Саме так, — відповіла Корал. — І він має знати, яка я насправді, тепер, коли щойно пройшла крізь нього. Тому збираюся попросити його поради та...

— Чекай-но! — сказав я.

— Так?

— У тому разі, якби з цього щось вийшло, як плануєш дістатися назад?

— Гадаю, я йтиму пішки. Отже, ти визнаєш, що може щось вийти?

— Так, — відповів я. — Можна припустити, що ти маєш підсвідоме бажання відвідати певне місце, і що він може це бажання прочитати й зрозуміти це як наказ тебе туди перенести. Це не доведе, що Лабіринт має розум, а лише засвідчить те, що він володіє чутливістю. Але, чесно, якби наразі я стояв на твоєму місці, то не ризикнув би робити таку штуку. А раптом маю, скажімо, схильність до самогубства, про яку навіть не підозрюю? Або...

— Ти починаєш нарешті доганяти, — зауважила вона.

— Лише раджу тобі не наражатися на небезпеку. Для експериментів ти маєш попереду все життя. Було б нерозумно...

— Годі! — вигукнула Корал. — Для себе я все вирішила, і цього достатньо. Мені моє рішення подобається. Побачимося, Мерліне.

— Зачекай! — знову гукнув я. — Гаразд. Зроби це, якщо ти мусиш. Але спершу дозволь мені щось тобі дати.

— Що саме?

— Засіб швидко забратися з небезпечного місця. Ось, маєш.

Я витягнув свою колоду Козирів, відшукав серед них власний. Потім я відстебнув із пояса кинджал разом з піхвами. Обернув руків’я картою і закріпив її своїм носовичком.

— Ти уявляєш, як користуватися Козирем?

— Просто втупитись у нього і думати про ту людину, що на ньому зображена, доки не відбудеться контакт. Так?

— Годиться, — підтвердив я. — Це — мій Козир. Візьми його зі собою. Викличеш мене, коли захочеш повернутись, і я перенесу тебе назад.

Я перекинув Козир з кинджалом через Лабіринт, знизу, вона легко його упіймала й повісила на пояс із правого боку, бо зліва мала свій.

— Дякую, — сказала, випростуючись. — Гадаю, мені пора спробувати те, що я задумала.

— Якщо воно, попри все, спрацює, не залишайся там довго. Домовилися?

— Гаразд, — відгукнулася вона й заплющила очі.

Наступної миті Корал зникла. От так-так!

Наблизившись до краю Лабіринту, я витягнув над ним руку і тримав її доти, доки відчув, як усередині нього вирує сила.

— Сподіваюся, ти знаєш, що робиш, — мовив я. — Хочу, щоб вона повернулася.

Злетіла іскра, і моя долоня відчула лоскітливий дотик.

— Хочеш довести мені, що ти й насправді розумний?

Усе навколо закрутилось у вихорі. За мить запаморочення минуло, й перше, що я побачив, отямившись, був ліхтар, який стояв на підлозі впритул до моєї правої ноги. Роздивившись навколо, зрозумів, що опинився на іншому боці Лабіринту, поруч із дверима.

— Я був у твоєму полі, а налаштований на тебе, — зауважив я. — Ти відчув моє підсвідоме бажання піти звідси.

Сказавши так, я підхопив ліхтар, замкнув за собою двері та повернув ключ на його місце, на гак. Як і раніше, вважав Лабіринт підступною штуковиною. Якби він насправді хотів бути корисним, то відіслав би мене просто до моїх апартаментів, аби мені не довелося тягтися цими сходами.

Я швидко пішов тунелем. Щойно я побував на найхимернішому побаченні у своєму житті.

6

Тільки-но я вийшов з головної зали і попрямував уздовж чорного ходу, що міг привести мене до будь-яких із безлічі сходів, як несподівано з правого коридору намалювався тип у чорному шкіряному одязі, обвішаний різноманітними іржавими та блискучими ланцюгами. Він зупинився і витріщився на мене. Його руде волосся виглядало, як стрижка панка зі золотої молоді, тобто на голові стирчав ірокез[97], а в лівому вусі теліпалося кілька срібних кілець і щось схоже на химерну електричну розетку.

— Мерліне! — вигукнув той. — З тобою все гаразд?

— Наразі цілком, — відгукнувся я, наближаючись до нього і намагаючись у напівтемряві впізнати, хто це. Нарешті це вдалося.

— Мартіне, — мовив я. — Ти так змінився...

— Я щойно повернувся з дуже цікавої Тіні, — хихотнув Мартін. — Пробув там понад рік. Це одне з таких місць, де час збігає до біса швидко.

— Мені здається — дай-но вгадаю — це була дуже високотехнологічна, урбанізована Тінь...

— Точно.

— Я пам’ятаю тебе таким собі сільським хлопцем...

— Із цим покінчено. Тепер розумію, чому мій батько любить міста й гамір.

— Ти що, теж музикант?

— У певному сенсі. Хоча продукую цілком інші звуки. Ти будеш на обіді?

— Планував бути. Тільки вмиюся та перевдягнуся.

— Тоді там і побачимося. Нам є про що потеревенити.

— Авжеж, кузене.

Він потиснув мені руку й відпустив, а я попрямував далі. Його потиск був міцним, як і колись.

Я продовжив свій шлях. Але не встиг відійти далеко, як відчув початок контакту через Козир. Зупинившись, я швидко потягнувся назустріч, вважаючи, що це Корал хоче повернутися додому. Натомість мій погляд зустрівся з усміхненими очима Мандора.

— Ага, дуже добре, — сказав той. — Ти сам, і тобі ніщо не загрожує.

Коли картинка трохи прояснилась, я побачив Фіону, яка стояла дуже близько до нього.

— Зі мною все чудово, — запевнив їх. — Я повернувся до Амбера. А з вами все гаразд?

— Ми цілі, — відповів Мандор, дивлячись повз мене, хоча там не було у що втупитись, окрім стіни та краєчка гобелена.

— Не бажаєте пройти сюди? — запропонував я.

— Я дуже хотів би побачити Амбер, — зізнався він. — Але цю приємність доведеться відкласти до іншої нагоди. Наразі ми дещо зайняті.

— Ви знайшли джерело тих збурень? — запитав я.

Він подивився на Фіону, потім знову на мене.

— І так, і ні, — відповів Мандор. — Ми натрапили на деякі цікаві сліди, але поки що достатньої впевненості немає.

— У такому разі, що можу для вас зробити?

Фіона виставила вперед вказівний палець, і раптом я став бачити її набагато чіткіше. Зрозумів, що вона, мабуть, потягнулась і торкнулася мого Козиря для поліпшення контакту.

— У нас відбулася зустріч з тією машиною, що ти створив, — сказала вона. — Із Колесом-Привидом.

— Справді? — мовив я.

— Ти маєш слушність, це розумне та соціальне створіння, так само, як і технічний пристрій.

— Я не сумнівався, що він може пройти тест Тюрінґа[98].

— Безсумнівно, — підтвердила вона. — Бо, за визначенням, для тесту Тюрінґа потрібна машина, яка була б здатна брехати людям і вводити їх в оману.

— До чого хилиш, Фіоно? — здивувався я.

— Це не просто соціальне створіння. Воно не на жарт антисоціальне, — відповіла вона. — На мою думку, твоя машина божевільна.

— Що вчинив Привид? — жахнувся я. — Напав на вас?

— Ні, жодних фізичних дій. Він чокнутий, брехливий і хамовитий, але ми тепер надто зайняті, щоби вдаватися до подробиць. Хоча, на мою думку, він може стати дуже загрозливим. Не знаю. Ми просто хотіли застерегти тебе, що йому не можна довіряти.

Я посміхнувся.

— Це все?

— Наразі — так, — відповіла вона, опускаючи палець і тьмяніючи. Я перевів погляд на Мандора і хотів пояснити, що вмонтував у цю штуковину безліч запобіжників, аби ніхто не міг отримати до неї доступ. Особливо кортіло розповісти йому про Юрта. Але наш зв’язок раптово перервався, і я відчув, що хтось іще намагається дістатися до мене.

Це відчуття зацікавило. Мені вже траплялося замислюватися над тим, що ж буде, якщо хтось спробує зв’язатися зі мною через Козир тієї миті, коли я вже перебуваю на зв’язку з кимось іншим. Чи перетвориться цей зв’язок на конференцію? Чи отримає цей «хтось» сигнал «зайнято»? Чи не буде він поставлений у режим чекання? Я не сумнівався, що ніколи цього не з’ясую. Бо це здавалося просто малоймовірним із погляду статистики. Однак...

— Мерліне, малий, я в нормі.

— Люку!

Мандор та Фіона зникли, тепер я знаю, як це відбувається.

— Наразі я справді в нормі, Мерлю.

— Ти впевнений? — Абсолютно. Тільки-но почавши викарабкуватись, я пішов швидким шляхом. У цій Тіні минуло лише кілька днів відтоді, як я тебе бачив.

На ньому були сонячні окуляри та зелені плавки. Він сидів за маленьким столиком біля басейну в затінку величезної парасольки, і перед ним ще лишалися рештки розкішного ланчу. Дівчина у блакитному бікіні пірнула в басейн і зникла з мого поля зору.

— Чудово, я радий це чути й...

— То що ж таки зі мною сталося? Пригадую, ти казав щось на кшталт того, що хтось хлюпнув мені кислоти в напій, коли я був бранцем у Вежі. Так?

— Це виглядає дуже ймовірним.

— Ось що буває, коли п’єш воду, — задумливо промовив Люк. — Ну, гаразд. А що взагалі коїлося, поки я видряпувався зі всього цього?

Для мене завжди було проблемою вирішити, що йому можна розповідати, а що ні. Тому спитав:

— А що ти вирішив стосовно своєї позиції?

— А, це... — мовив він.

— Так.

— Що ж, я мав змогу все ретельно обміркувати, — відповів він, — і схиляюся до думки, що всі рахунки сплачено. Честь відновлено. Нема сенсу продовжувати переслідувати решту. Але не маю наміру віддавати себе в руки Рендома і проходити судовий фарс. Тепер слово за тобою. Які в Амбера плани щодо мене? Чи я приречений увесь час озиратися через плече?

— Досі ні від кого не чув ані підтвердження, ані заперечення загрози. Рендома тепер нема в місті, а я сам щойно повернувся. Ще не мав нагоди дізнатися, що думають з цього приводу інші.

Люк зняв темні окуляри й пильно подивився на мене.

— Той факт, що Рендома нема в місті...

— Ні, я знаю, що він полює не на тебе, — запевнив його, — бо Рендом у Каш... — тут я спробував зупинитись, але було вже пізно: спізнився на один склад.

— Кашфа?

— Наскільки знаю.

— Якого дідька він там робить? Амбер ніколи не цікавився тими краями.

— Там відбулася... кончина, — пояснив я. — Це викликало певні збурення.

— Ха! — вигукнув Люк. — Цей сучий син нарешті отримав своє. Чудово! Але... Агов! Чому це Амбер так раптово втрутився, га?

— Не знаю, — промимрив я.

Він хмикнув.

— Риторичне запитання, — сказав Люк. — Тепер бачу, що відбувається. Мушу визнати, що Рендом має стиль. Послухай, коли ти дізнаєшся, кого Рендом садить на трон, повідом мене, гаразд? Хочу бути в курсі того, що коїться у моєму старому рідному містечку.

— Будь певен, — відказав я, марно намагаючись визначитися, чи може ця інформація бути шкідливою. Дуже скоро вона стане відомою широкому загалу, якщо вже не стала.

— Так, а які ще події на порядку денному? Та особа, колишня Вінта Бейль...?

— Зникла, — відповів я. — Невідомо куди.

— Дуже дивно, — мовив Люк. — Думаю, ми її ще побачимо. І не раз. Це вона була також і в тілі Ґейл. Я впевнений у цьому. Дай мені знати, якщо вона повернеться. Гаразд?

— Гаразд. Вирішив знову запросити її на побачення?

Він здвигнув плечима й посміхнувся.

— Не найгірший спосіб провести час.

— Тобі, без перебільшення, пощастило, що вона не вирішила запросити тебе на той світ.

— Та не вважаю, що вона так учинила б, — заперечив Люк. — Ми з нею чудово ладнали. Втім, я зв’язався з тобою з цілком іншої причини...

Я кивнув, уже здогадуючись, про що йтиметься.

— Як моя матуся? — запитав він.

— І пальцем не поворухнула. Вона в безпеці.

— Це вже щось, — сказав Люк. — Знаєш, королеві трохи не личить перебувати в такому стані. Вішалка для пальт. Боже ти мій!

— Згоден. Але що ти пропонуєш?

— Ну, я хотів би бачити її вільною. Що для цього потрібно?

— Це дуже непросте питання, — зауважив я.

— Чомусь я так і здогадувався.

— Маю сильну підозру, Люку, що то вона стояла за цією історією з помстою, що це саме вона нацькувала тебе на нас усіх. Підіслала тебе з тією ж бомбою. Підбурила тебе зібрати приватну армію зі сучасною зброєю та й виступити проти Амбера. Змушувала тебе щовесни влаштовувати на мене замах. А ще...

— Добре, добре. Твоя правда. Я цього не заперечую. Але все змінилося...

— Еге ж. Бо її плани провалились, а вона опинилась у наших руках.

— Я не це мав на увазі. Я змінився. Тепер розумію її і краще розумію себе самого. Їй більше не вдасться примусити мене скакати так, як вона каже.

— Чому?

— Ця пригода, що зі мною сталася... Вона перекинула мої думки. Про неї, про мене. Я кілька днів роздумував над цим усім, і, гадаю, більше вона не зможе підступитися до мене з таким лайном, як раніше.

Я згадав рудоволосу жінку, що її прив’язали до стовпа й катували демони. Якщо подумати, певна подібність там спостерігалася.

— Але вона хоч як, а моя мати, — вів далі він, — і я не хочу залишати її у тому становищі, в якому вона перебуває наразі. Що ти захотів би за те, аби її відпустити?

— Навіть не знаю, Люку, — відповів я. — Це питання ще не поставало.

— Але ж вона насправді твоя бранка.

— Але вона мала намір усунути не мене одного, а всіх нас.

— Це правда, однак тепер я не допомагатиму матері здійснювати свої наміри. А їй потрібний хтось такий, як я, хто може втілювати їх у життя.

— Так, але якщо ти більше не підсоблятимеш королеві, що завадить їй знайти для цього когось іншого, когось такого, як ти, кажучи твоїми словами? Якщо ми її відпустимо, вона й надалі становитиме загрозу.

— Але тепер ви про неї знатимете. Це завадить їй діяти так, як вона звикла.

— А може, це змусить її діяти хитріше, та й по всьому.

Він зітхнув.

— Гадаю, ти маєш слушність, почасти, — визнав Люк. — Але її можна купити, як і більшість людей. Треба тільки визначити правильну ціну.

— Не можу уявити, щоб Амбер відкуповувався від когось таким чином.

— А я можу.

— Але ж не від особи, яка й без того перебуває в нас у полоні.

— Ця обставина трохи ускладнює справу, — погодився він. — Але не думаю, що вона стане непереборною перешкодою. А надто, якщо вам більше користі від неї вільної, ніж від предмета інтер’єру.

— Щось я упустив нитку розмови... І що ти пропонуєш?

— Поки нічого. Просто тебе промацую.

— Досить відверто. Але отак, навкидь, не бачу, як може виникнути ситуація, про яку кажеш: корисніша для нас звільненою, ніж ув’язненою... Гадаю, ми б обрали те, що для нас краще. Але ж це лише слова.

— Я просто намагаюся під час нашого обговорення заронити іскру чи дві. Яку наразі маєш найбільшу проблему?

— Я? Ти насправді хочеш це знати?

— Ще і як.

— Гаразд. Мій скажений братик Юрт, схоже, заприятелював із чаклуном Маскою з Вежі. Вони вдвох намагаються дістати мене. Юрт зробив чергову спробу лише сьогодні вдень, але, гадаю, за цим стоїть Маска. Збираюся незабаром помірятися з ними силами.

— Ого-го! Я й не знав, що у тебе є брат!

— По матері. Маю ще двійко. Але з тими ладнаю. А Юрт уже давно хоче зі мною розправитися.

— Ти мене здивував. Ніколи про них не згадував.

— Ми ж ніколи не говорили про наші родини, хіба ти забув?

— Так. Але ти мене ошелешив. Хто цей Маска? Пригадую, ти наче вже називав це ім’я. Але насправді ж це Шару Ґаррул, хіба ні?

Я заперечно похитав головою.

— Коли я забирав із фортеці твою матусю, вона стояла там у товаристві старигана, теж остовпілого, й у нього на нозі було викарбувано «РІНАЛЬДО». А з Маскою я тоді саме обмінювався закляттями.

— Украй дивно, — проказав Люк. — Отже, цей Маска — узурпатор. І це він підсипав мені кислоту?

— Схоже на те.

— Тоді у мене до нього є власний рахунок, окрім того, що він накоїв моїй матусі. А цей Юрт, він крутий?

— Як сказати... Він підступний. Але й незграбний. Принаймні кожне місце, де нам з ним доводилося здибатись у двобої, він залишав, ставиш на черговий шматок меншим.

— Проте він міг і чогось навчитися на своїх помилках — таке трапляється.

— Це правда. До речі, він сьогодні варнякав щось дуже загадкове: нібито ось-ось стане до біса могутнім.

— О-о-о, — протягнув Люк. — Скидається на те, що цей Маска використовує його як піддослідного кролика.

— З якою метою?

— Через Фонтан Сили, приятелю. Ти ж знаєш, що у Вежі є джерело, в якому постійно пульсує енергія. Міжтіньова матерія. Фонтан цей виник у місці злиття чотирьох світів.

— Знаю. Бачив його в дії.

— У мене таке відчуття, наче той Маска намагається накласти на нього лапу.

— Коли я з ним зустрічався, склалося враження, що він уже міцно за нього ухопився.

— Так, але там справа складніша, ніж запхати штепсель у розетку. Є маса нюансів, і він, схоже, тільки починає підступатися до них та щось досліджувати.

— Наприклад?

— Якщо хтось, подбавши про належний захист, скупається у Фонтані, він чудово підвищить свою силу, стійкість, магічні здібності. Цьому неважко навчитися після відповідної підготовки. Я через таке пройшов. Однак у лабораторії старого Шару я знайшов його нотатки, і в них ішлося ще й про інше — як замінити якусь частину свого тіла на енергію, котру містить Фонтан. Це дуже небезпечна процедура. Вона може мати фатальні наслідки. Але якщо спроба виявиться вдалою, ти перетворишся на унікальну істоту — на супермена, на живий Козир.

— Я чув цей термін раніше, Люку...

— Можливо, — відказав той. — Мій батько випробував цей процес на собі...

— Так! — вигукнув я. — Корвін стверджував, що Бранд перетворився на щось подібне до живого Козиря.

Люк скрипнув зубами.

— Вибач, — сказав я. — Просто пригадав, де я це чув. Отже, в цьому полягала таємниця сили Бранд а...

Люк кивнув:

— У мене складається враження, що Маска вважає, нібито він розгадав секрет, як це робиться, і хоче випробувати фокус на твоєму братові.

— От лайно! Лише цього мені й бракувало. Юрт — магічна істота, чи сила у чистому вигляді, чи хай йому біс що таке. Це серйозно. Що тобі відомо про цей процес, Люку?

— Теоретично знаю все, до кінця. Але я б у це не встрявав. На мою думку, цей процес позбавляє певних людських якостей. Коли пройдеш цю процедуру, то вже начхати на інших людей і на людські цінності. Гадаю, саме це, певною мірою, сталося з моїм батьком...

Що я міг на це сказати? Може, він мав слушність, а може, ні. Я був упевнений, що Люкові хотілося б вірити, ніби віроломство його батька пояснюється зовнішніми факторами. Я знав, що ніколи не доводитиму йому протилежне, навіть якщо знатиму, що він помиляється. Тому просто розсміявся.

— Якщо брати Юрта, — сказав я, — помітити різницю було б неможливо.

Люк посміхнувся, але зауважив:

— Ти можеш загинути, виступивши проти особи з такими можливостями, яка діятиме спільно з чаклуном, та ще й на їхній власній території.

— Хіба маю вибір? — сказав я. — Вони полюють на мене. Краще вирішити все негайно, поки Юрт іще не пройшов крізь процедуру. До речі, вона тривала?

— Ну, ця процедура непростих підготовчих дій, але їх можна здійснювати без присутності претендента. Усе залежить від того, як далеко просунувся Маска у своїх дослідженнях.

— Тому мені краще поквапитися.

— Я б не хотів, аби ти вирушав туди сам, — сказав Люк. — Це просто самогубство. Я знаю це місце. А ще маю невеличкий загін найманців. Тримаю їх у Тіні й можу швидко перекинути куди треба. Якщо ми їх залучимо, вони затримають вартових, а може, і приберуть їх.

— А ті незвичайні кулі там працюють?

— Ні. Ми випробували їх під час атаки на планерах. Там доведеться битися рукопаш. Може, знадобляться обладунки і мачете. Я над цим іще подумаю.

— Дістатися туди можемо за допомогою Лабіринту, але військо нам так не перекинути... І Козирі в цьому місці працюють ненадійно.

— Знаю. Я щось вигадаю і з цим.

— Тоді проти Юрта й Маски можемо виступити тільки ми з тобою. Якщо я покличу зі собою когось із амберитів, вони можуть спробувати затримати мене, доки повернеться Рендом. А тоді може бути запізно.

Він посміхнувся.

— Знаєш, а моя мати могла б виявитися тут дуже корисною. Вона знає про Фонтан більше за мене.

— Ні! — відрізав я. — Вона намагалася мене вбити!

— Спокійніше, старий, — сказав Люк. — Спокійніше. Вислухай мене.

— До того ж Маска переміг її під час їхнього останнього поєдинку. Тому вона тепер — вішалка.

— Це тільки змусить її бути обережнішою. У будь-якому разі її могли перемогти тільки обманом, а не майстерністю. Вона — вправна чаклунка. Мабуть, Маска заскочив її несподівано. Вона цінне надбання, Мерлю.

— Ні! Вона бажає загибелі для всіх нас!

— Дивися, — заперечив він. — Коли Каїна не стало, ви решта є тільки символічними ворогами. А Маска — ворог реальний, він забрав те, що належить їй, і досі це утримує. Якщо вона матиме вибір, то виступить проти Маски.

— А здобувши перемогу, виступить проти Амбера.

— А ось і ні, — сказав Люк. — У цьому й полягає краса мого плану.

— Навіть чути про нього не хочу.

— Бо ти вже знаєш, що погодишся, так? Я щойно знайшов шлях розв’язати всі твої проблеми. Звільни її, віддай їй на знак примирення її Вежу, і вона забуде всі свої претензії до тебе й усіх ваших хлопців.

— Просто віддати їй до рук цю жахливу силу?

— Якби вона збиралася використати її проти вас, то уже давно зробила б це. Вона боїться застосовувати її сповна. Тепер, коли Кашфа була та й загула, вона вхопиться за соломинку, аби врятувати хоч щось. Ось у чому штука.

— Ти насправді так вважаєш?

— Краще бути Королевою Вежі, ніж вішаком в Амбері.

— Бодай тебе чорти вхопили, Люку! Ти завжди подаєш найбезглуздіші речі так, що вони видаються привабливими.

— Це мистецтво, — відказав той. — Ну, що ти на це скажеш?

— Мені треба це обміркувати, — мовив я.

— Тоді краще міркуй швиденько. Може, Юрт купається в тому сяйві просто зараз.

— Не тисни на мене, старий. Я сказав, що подумаю. Це тільки одна з моїх проблем. Зараз за обідом я все обмізкую.

— Може, розповіси мені й про решту твоїх проблем? Ану ж я зможу щось придумати, аби вони йшли в пакеті з першою?

— Ні, чорт забирай! Я зв’яжуся з тобою... незабаром. Домовилися?

— Домовились. Але мені краще бути поруч, коли ти вишпортуватимеш мамусю з її стану. Аби трохи загладити гострі кути, розумієш? Ти ж уже вирахував, як зламати закляття?

— Так.

— Радий це чути. Я ще не впевнений, що на правильному шляху, а тепер можу припинити це з’ясовувати. Я збираюся закінчити свої справи тут і вирушати готувати військо, — продовжив Люк, дивлячись на дівчину в блакитному бікіні, яка саме виходила з басейну. — Викличеш мене.

— Добре, — відповів я, і він зник.

Прокляття! Це просто приголомшливо! Не дивно, що Люк завжди отримував усі премії як кращий комівояжер. Попри те, що я відчував до Джасри, мусив визнати, що подачу він мені дав гарну. І Рендом не наказував мені тримати її ув’язненою. Звісно, коли ми з ним бачилися востаннє, він мав небагато можливостей щось мені наказати. Чи буде реакція Джасри насправді такою, як каже Люк? Це видається розумним, але люди рідко дружать із розумом у своїх вчинках...

Я пройшов вестибюлем, а тоді повернув до чорних сходів. І відразу побачив, що тут, на одній з найвищих сходинок, хтось стоїть. Це була жінка у довгій вечірній сукні, червоній із жовтим, і дивилася вона в інший бік. Темне волосся спадало на дуже гарні плечі...

Почувши мої кроки, жінка повернулася до мене, і я побачив, що це Найда. Вона уважно подивилася на мене.

— Лорде Мерлін, — заговорила, — чи можете ви мені сказати, де моя сестра? Наскільки розумію, вона вирушила прогулятися з вами?

— Вона милувалася картинами і статуями тут, у палаці, а тоді раптом згадала про якусь невідкладну справу, — відповів я. — Не можу сказати напевне, куди вона подалась, але у мене склалося враження, що це ненадовго.

— Добре, — сказала Найда. — Просто я хвилююся, бо незабаром пора йти на обід, і ми чекали, що вона приєднається до нас. Їй сподобалася прогулянка?

— Думаю, що так, — відповів я.

— Останнім часом вона часто впадала у меланхолію. Ми сподівалися, що ця подорож її розважить. І вона чекала на неї.

— Коли ми з нею розставалися, вона, як на мене, була в чудовому настрої, — зауважив я.

— А де це було?

— Тут, неподалік, — сказав я.

— А куди ви з нею ходили?

— Ми гуляли містом і за містом, — пояснив я. — Також трохи поводив її палацом.

— То вона наразі в палаці?

— Ми розсталися з нею тут. Але, може, вона знову кудись вийшла.

— Розумію, — сказала Найда. — Я шкодую, що ми з вами раніше не поговорили довше. У мене таке відчуття, наче ми з вами давно знайомі.

— Невже? — я здивувався. — І чим це можна пояснити?

— Я кілька разів перечитала ваше досьє. Воно просто захопливе.

— Досьє?

— Це не таємниця, що ми збираємо інформацію про людей, з якими нам, вірогідно, доведеться зустрічатись у справах. Досьє маємо на всіх членів королівської родини Амбера, навіть на тих, хто прямо не пов’язаний з дипломатичними колами.

— Ніколи над таким не замислювався, — сказав я, — але це слушно.

— Звісно, ваші юні роки всі у глянсі, а ваші теперішні проблеми просто збивають із пантелику.

— Мене теж, — сказав я. — А оце зараз ви намагаєтесь оновити досьє?

— Ні, просто цікавлюсь. Якщо ваші проблеми якось зачіпають Беґму, то вони цікаві й для нас.

— А як узагалі ви про них довідалися?

— Наша розвідка має добрі джерела інформації. Це типово для малих королівств.

Я кивнув.

— Не намагатимуся випитати у вас, хто ваші джерела, але ми не практикуємо розпродажів секретної інформації.

— Ви мене не зрозуміли, — сказала Найда. — Я нічого не намагаюсь у вас вивідати. Тільки хотіла збагнути, чи не зможу запропонувати вам допомогу.

— Дуже вдячний за ваші наміри, — відказав я. — Але не бачу, як ви могли б мені допомогти.

Вона посміхнулася, блиснувши бездоганними зубами.

— Не можу відповісти предметніше, оскільки не знайома з вашою ситуацією в подробицях. Але, якщо іще вирішите, що допомога вам не завадить, або якщо просто захочете з кимось поговорити, — приходьте, і ви знайдете в мені уважну слухачку.

— Матиму на увазі, — сказав я. — Побачимося на обіді.

— Сподіваюся, й пізніше також, — проказала Найда, коли я проминув її і пішов коридором.

Я запитував себе, що вона хотіла сказати цією останньою фразою. Просто натякала на побачення? Але це було б надто відверто. Чи підкреслювала, що дуже зацікавлена в інформації? Я не був упевнений у жодній з відповідей.

Простуючи коридором до своїх кімнат, я помітив попереду незвичний оптичний феномен: обома стінами та стелею тягнулася смуга яскравого білого світла, спускаючись на підлогу. Сповільнив кроки: невже, поки мене тут не було, хтось додумався запровадити в палаці нову систему освітлення?

Я переступив смугу на підлозі, й одразу ж усе навколо зникло, лишилося саме світло, яке стислося в абсолютно правильне коло, блимнуло, пірнуло вниз і вляглося мені навколо ніг так, що я опинився точнісінько у його центрі. Тієї ж миті за межами кола виникла інша реальність: складалося враження, що навколо мене купол, утворений із зеленого скла. Червонувата поверхня, на якій я стояв, у цьому тьмяному світлі видавалася шершавою та вологою. І лише коли повз мене проплила велика рибина, я збагнув, що, схоже, перебуваю під водою, а під ногами у мене кораловий риф.

— Усе це з біса гарно, — сказав я, — але хотів би дістатися своїх дверей.

— Що, уже не можна й трошки повипендрюватися? — знайомий голос лунав наразі примарно, огортаючи магічну сферу з усіх боків. — Ну, що, бог я чи ні?

— Можеш називатись, як тобі заманеться, — сказав я. — Ніхто не дискутуватиме з тобою.

— Мабуть, богом бути прикольно...

— Якщо так, то хто я такий? — поцікавився я.

— Це складне теологічне питання.

— Яке, до дідька, теологічне? Я — інженер-комп’ютерник, і ти знаєш, що це я тебе зібрав, Привиде.

Мій підводний відсік наповнився зітханням.

— Важко відриватися від свого коріння.

— А навіщо відриватися? Що не таку тому, щоб мати коріння? Всі нормальні рослини мають коріння.

— Еге ж, нагорі гарний квіт, а внизу — багнюка та сміття.

— У твоєму випадку це метал та оригінальний набір кріогенних елементів. І ще деякі деталі, але всі вони дуже чисті.

— Тоді, можливо, багнюка та сміття — це те, чого мені не вистачає.

— Ти почуваєшся нормально, Привиде?

— Я все ще намагаюся знайти себе.

— Усі крізь це проходять. Це минеться.

— Правда?

— Правда.

— Коли? Як? Чому?

— Точно цього ніхто не скаже. У всіх це відбувається по-різному. Повз мене пропливла зграйка рибок — гарненькі створіння в чорну та червону смужку.

— Я все ще не можу довести до кінця цю справу зі Всевіданням, — помовчавши хвилинку, мовив Привид.

— Ну, і добре. Кому воно здалося? — сказав я.

— ...І я все ще працюю над Усемогутністю.

— Це теж нелегка справа, — погодився з Привидом.

— Ти все розумієш, Татку...

— Намагаюсь. У тебе ще якісь конкретні проблеми?

— Окрім екзистенціальних, ти хочеш сказати?

— Ну, так.

— Ні, таких нема. Я переніс тебе сюди, аби попередити щодо такого собі типа на ім’я Мандор. Він...

— Він мій брат, — сказав я.

Запало мовчання. А тоді Привид спитав:

— То, виходить, він мій дядько, так?

— Гадаю, так.

— А як щодо жінки з ним? Вона...

— Це Фіона. Моя тітка.

— Тобто, моя двоюрідна бабуся. О боже!

— Що тебе турбує?

— Про родичів погано не говорять, хіба не так?

— Тільки не в Амбері, — сказав я. — В Амбері ми постійно так робимо.

Світлове коло блимнуло ще раз. Ми знову опинилися в коридорі.

— Оскільки тепер ми в Амбері, — проказав Привид, — хочу сказати про них погано. На твоєму місці я б їм не довіряв. Мені здається, вони трохи шизануті. А ще хамовиті та брехливі.

Я розсміявся.

— Ти стаєш справжнім амберитом.

— Справді?

— Так. Ми всі такі. Не переймайся. Але цікаво, що між вами сталося...

— Я краще сам це владнаю, якщо ти не проти.

— Як вважаєш за краще.

— Тобто мені не треба тебе попереджувати щодо них?

— Ні.

— Гаразд. Це те, що мене турбувало. Тоді, мабуть, я піду, спробую пошукати трохи багнюки та сміття...

— Зачекай.

— Так?

— Ти, здається, останнім часом дуже вправно переміщаєш речі Тінями?

— Так, здається, я вдосконалююся.

— А як щодо того, аби переправити невеличкий загін вояків та їхнього ватажка?

— Гадаю, я міг би впоратися з цим.

— А ще мене.

— Звичайно. Де вони й куди їх треба доправити?

Попорпавшись у кишені, я вивудив звідти Козир Люка і виставив його перед собою.

— Але ж... Це той тип, якому ти звелів не довіряти! — здивувався Привид.

— Тепер можна, — заспокоїв я його. — Але тільки в цій операції. І все. Трохи змінились обставини.

— Я не розумію. Але, якщо так кажеш...

— Можеш його розшукати та все владнати?

— Звичайно, можу. Куди вас усіх перенести?

— Ти знаєш Вежу Чотирьох Світів?

— Так. Але, Тату, це небезпечне місце. Туди важко потрапити й важко забратися звідти. І це саме там руда жінка спробувала заблокувати мені енергопостачання.

— Джасра.

— Не цікавився її ім’ям.

— Вона — Люкова мати, — сказав я, помахуючи Козирем.

— Погана кров, — констатував Привид. — Може, нам краще не мати жодних справ із будь-ким з них.

— А може, вона нас теж супроводжуватиме, — сказав я.

— О ні! Це дуже небезпечна особа. Не варто підпускати її близько до себе, а надто в такому місці, де вона має могутність. Джасра може знову спробувати схопити мене! І цього разу це їй може вдатися.

— Їй буде не до того через інші справи, — сказав я. — А мені вона може знадобитись. Отже, починай вважати її частиною завдання.

— Ти достеменно знаєш, що робиш?

— На жаль, так.

— Коли хочеш туди вирушити?

— Почасти це залежить від того, коли будуть готові Люкові вояки. Тобі краще з’ясувати це самому.

— Добре. Але я й досі вважаю, що ти помиляєшся, мандруючи до такого місця в такому товаристві.

— Мені потрібні помічники, і розклад мене влаштовує, — відказав я.

Привид коалесціював у точку, наостанок мигнув і зник.

Я набрав повні груди повітря, але зітхати передумав, і попрямував до найближчих зі своїх дверей. Був уже майже на місці, коли відчув, що хтось намагається зв’язатися зі мною через Козир. Корал?

Відкрившись для контакту, я знову побачив перед собою Мандора.

— У тебе все нормально? — запитав той. — Нас так дивно перервали...

— Усе чудово, — відказав я. — Нас перервали так, як це трапляється раз у житті. Не хвилюйся.

— Здається, ти трішечки збуджений.

— Це тому, що я страшенно довго підіймаюся сходами, а всі сили Всесвіту зібралися докупи, аби мені завадити.

— Не розумію...

— Бурхливий день видався, — відказав я. — Побачимося.

— Але я хотів ще поговорити з тобою — про ці камені й про новий Лабіринт, та...

— Не зараз, — сказав я. — Чекаю на виклик.

— Вибач. Нема куди поспішати. Поговоримо згодом.

Він розірвав контакт, а я взявся за ручку дверей, розмірковуючи над тим, чи не краще було б для всіх, якби я перетворив Привида на автовідповідач.

7

Плащ я повісив на Джасру, перев’язь із мечем кинув на ліжко. Почистив чоботи, умився, розшукав у гардеробі нарядну сорочку кольору слонової кістки, розшиту золотом, оздоблену тасьмою, мережками і збірками, й натягнув її та сірі штани. Почистив щіткою пурпуровий камзол, на який я колись наклав закляття, аби той, хто його носить, здавався гарнішим, дотепнішим і надійнішим, аніж насправді. Я подумав, що саме зараз воно може добре мені прислужитися.

Коли розчісувався, у двері постукали.

— Хвилинку! — гукнув я.

Закінчивши чепуритися, готовий іти, а можливо, й бігти, бо вже запізнювався, я підійшов до дверей та відчинив їх.

На порозі стояв Білл Рот, одягнений у коричневе та червоне, схожий на підстаркуватого кондотьєра[99].

— Білле! — промовив я, плескаючи його по руці, по плечу і пропускаючи до кімнати. — Радий тебе бачити. Я щойно повернувся. Вибрався з однієї халепи і збираюся вскочити у нову. Не знав, чи ти тут, чи подався кудись. Хотів зустрітися з тобою, щойно вирвуся з цієї круговерті.

Він посміхнувся і легенько штовхнув у плече.

— Мене запросили на обід, — сказав Білл, — а Гендон сказав, що ти теж там будеш. Отож я й надумав зайти по тебе й трохи побалакати дорогою, якщо там будуть ці гості з Беґми.

— Зрозуміло. То ти маєш якусь інформацію?

— Так. А ти маєш якісь новини від Люка?

— Щойно говорив з ним. Він сказав, що кладе край вендеті.

— То він уже не фігуруватиме у тому слуханні, про яке ти мене питав?

— Судячи з його слів, навряд чи.

— Шкода. Я тут, знаєш, трохи пошукав і знайшов деякі прецеденти у справах про вендету; наприклад, твій дядько Озрік, який пішов війною на всю королівську родину Карми через смерть одного зі своїх родаків з материнського боку. Оберон тоді був у дуже приязних стосунках з Кармою, а Озрік прибрав трьох із королівського дому. Попри це, на слуханні Оберон його виправдав, базуючись у своєму рішенні на попередніх справах, і він навіть пішов ще далі, задекретувавши загальне правило, згідно з яким...

— ...а ще Оберон заслав його на передову, обравши найнебезпечнішу ділянку фронту, й Озрік звідти уже не повернувся, — перервав я його.

— Це я упустив, — зізнався Білл. — Але в суді все закінчилося добре для нього.

— Треба буде розповісти про цей випадок Люкові, — сказав я.

— Про яку його частину?

— Про обидві.

— Але це не головне, що я хотів з тобою обговорити, — промовив Білл далі. — Щось відбувається на військовому рівні.

— Про що це ти?

— Краще тобі самому на це подивитися. Витратиш хвилину, не більше.

— Гаразд. Ходімо, — я пішов через зал слідом за Біллом.

Він попрямував до службових сходів, а біля їхнього підніжжя повернув ліворуч. Ми пройшли повз кухню, тоді ще одним коридором, що вів до задньої частини палацу. Тут я розчув якесь деренчання у себе над головою. Поглянув на Білла, а той кивнув.

— Оце я й почув, — пояснив він, — коли проходив тут раніше. Трохи роздивившись навколо, побачив дивні речі.

Я кивнув на знак того, що поділяю його відчуття. А надто, коли зрозумів, що шум долинає з головної зброярні. Там кипіла робота, а посеред метушні стояв Бенедикт, розглядаючи ніготь великого пальця крізь дуло гвинтівки. Він підвів голову, і наші погляди зустрілися. Навколо з дюжину вояків ганяли туди й сюди, тягли кудись зброю, чистили її, розставляли.

— Гадав, ти у Кашфі, — сказав я.

— Був, — відказав Бенедикт.

Я почекав продовження фрази, але він замовк. Бенедикт ніколи не вирізнявся балакучістю.

— Схоже, ти чекаєш на якусь бучу неподалік, — зауважив я, бо знав, що порох тут неможливо використати, а спеціальні боєприпаси, котрі ми мали, працюють лише в Амбері та деяких сусідніх королівствах.

— Завжди краще бути готовим, — сказав він.

— Ти не міг би трохи розвинути тему? — запитав я.

— Не зараз, — відповів Бенедикт. Відповідь була вдвічі довшою, ніж я очікував, та до того ж давала змогу сподіватися на роз’яснення в майбутньому.

— Можливо, нам усім треба рити шанці? — не вгавав я. — Укріплювати місто? Озброюватися? Підіймати...

— До цього не дійде, — відрізав він. — Візьмися до своїх справ.

— Але ж...

Він відвернувся. Я відчув, що розмову закінчено. А коли Бенедикт проігнорував кілька моїх наступних запитань, переконався в цьому. Я здвигнув плечима й повернувся до Білла.

— Ходімо обідати, — запропонував йому.

Коли ми знову простували коридором, Білл неголосно запитав:

— Маєш якісь ідеї, що це може означати?

— Десь поблизу Далт.

— Бенедикт був у Беґмі разом з Рендомом. Може, Далт розбійничає саме там?

— Відчуваю, що він ближче.

— Якщо Далту вдалося захопити в полон Рендома...

— Цього не може бути, — відказав я, відчуваючи, як на мене повіяло холодом від самої думки. — Рендом може козирнутися сюди будь-якої миті, якщо тільки побажає. Ні. Коли я запитав про оборону Амбера, а Бенедикт відповів: «До цього не дійде», я відчув, що він має на увазі якусь близьку загрозу, але таку, з якою, на його думку, може впоратися.

— Я розумію, про що ти, — погодився Білл. — Але ж він сказав тобі, що нема потреби укріплювати місто.

— Якщо Бенедикт вважає, що укріплювати місто нема потреби, то так воно і є.

— Вальсувати й пити шампанське, коли говорять гармати?

— Якщо Бенедикт так вважає, усе буде в порядку.

— Ви всі справді покладаєтеся на цього хлопця. Що б ви робили без нього?

— Сильніше б нервувалися, — відказав я.

Білл похитав головою і промовив:

— Вибач. Я ще не звик мати серед своїх знайомих живу легенду.

— Тобто, ти мені не віриш?

— Я не мав би тобі вірити, але вірю. Ось у чому проблема, — він замовк. Ми завернули за ріг і попрямували знову до сходів. Тільки тоді він заговорив знову: — Те ж саме я відчував щоразу, спілкуючись із твоїм батьком.

— Білле, — мовив я, коли ми підіймалися сходами, — ти знав мого батька ще до того, як до нього повернулася пам’ять, тоді, коли він був просто добрим старим Карлом Корі. Може, я чогось просто не розумію. Чи не можеш ти пригадати щось із цього періоду його життя, щось таке, що могло б підказати, де він може бути наразі?

На мить призупинившись, Білл подивився на мене.

— Невже гадаєш, що я не думав про це, Мерлю? Безліч разів питав себе, а чи він не мав якихось пригод, коли був Корі, якихось обов’язків, що змусили його повернутися туди та діяти, коли той закінчив свої справи тут. Але він був дуже потайною людиною, навіть у тій своїй інкарнації. А ще — схильною до парадоксів. Він відслужив багато термінів у армії, в різних військах, і це зрозуміло. Але часом він писав музику, і це аж ніяк не вкладалось у образ крутого вояка.

— Він довго жив на світі. Багато чого навчився, багато що бачив.

— Саме так, і саме через це важко навіть припустити, до яких справ він міг долучатись. Інколи, коли ми з ним перепускали по чарці, він згадував людей з мистецьких чи наукових кіл, таких, про яких я й не подумав би, що він із ними знайомий. Він ніколи не був пересічною людиною, цей Карл Корі. Коли я з ним познайомився, він мав спогади про кілька сторіч життя на Землі. Звісно, така особистість є непередбачуваною. Я просто не знаю, куди чи до кого він міг повернутися... якщо він, справді, повернувся.

Ми підіймалися сходами вище й вище. І чому я відчував, що Білл знає більше, ніж каже?

Наближаючись до зали для обідів, я розчув музику, а коли ми зайшли, Левелла розлючено зиркнула на мене. Я побачив, що страви чекають на відсунутому до задньої стіни спеціальному сервірувальному столикові, який не дає їм прохолонути. Ніхто з присутніх ще не сідав до трапези, люди стояли посеред зали, розмовляючи, з келихами в руках, а наша поява у залі змусила більшість із них сфокусувати погляди на нас. Праворуч від мене грав оркестр із трьох музикантів. Обідній стіл стояв теж праворуч од мене, біля великого вікна в найдальшій стіні, крізь яке відкривалася велична картина міста внизу. Ще сніжило, легенько, і це наче накидало примарну завісу на всю яскраву панораму.

Левелла стрімко попрямувала до мене.

— Ти змусив усіх чекати, — прошепотіла вона. — Де дівчисько?

— Корал?

— А хто ж іще?

— Не знаю, куди вона вирушила, — відказав я. — Ми розійшлись уже години дві тому.

— А на обід вона збиралася чи ні?

— Точно не знаю.

— Ми не можемо більше чекати, — проказала Левелла. — І тепер треба міняти схему розсаджування за столом. Що ти таке витворяв з нею? Геть її заїздив?

— Левелло...

Вона пробурмотіла щось шепелявим Ребмійським діалектом, але що саме, я не розібрав. Може, воно й на краще. Тоді вона розвернулася, киплячи від обурення, і попрямувала до Віалли.

— Так, устряв ти в халепу, хлопче, — прокоментував Білл, стоячи поряд. — Пішли, зазирнемо до бару, поки вона переставляє картки з іменами.

Але до нас уже поспішав офіціант із тацею з двома напоями.

— Найкраще вино Бейля, — наголосив, коли ми взялися за келихи.

Зробивши ковток, я переконався, що офіціант не збрехав, і це мене трохи розрадило.

— Я знаю не всіх присутніх, — звернувся до мене Білл. — Хто цей тип із червоною стрічкою через плече, який стоїть біля Віалли?

— Це Оркуз, прем’єр-міністр Беґми, — пояснив я, — а приваблива леді в жовтій з червоним сукні, що розмовляє з Мартіном, — його донька Найда. Корал, за яку я щойно отримав прочухана, — її сестра.

— Угу... А хто ця білява здоров’ячка, що грає очима до Джерарда?

— Не знаю, — відповів я. — І оту парочку, котра праворуч від Оркуза, теж уперше бачу.

Ми змішалися з рештою товариства, і Джерард, який, схоже, почувався не дуже комфортно у пінних хвилях гофрованої вишуканості, відрекомендував нас своїй співрозмовниці. Леді виявилася Дретою Ґаннелл, радником посла Беґми. А послом була, виявляється, висока жінка, котра стояла поруч з Оркузом, — на ім’я Ферла Квіст. Молодик, який тримався біля неї, був її секретар, і звали його, наскільки я почув, Кейд. Поки ми всі дивилися в тому напрямку, Джерард спробував зіслизнути, залишивши нас із Ферлою. Але вона притримала його за рукав і запитала щось про флот. Я посміхнувся, вклонився і відчалив. Білл пішов зі мною.

— Боже правий! Як змінився Мартін! — зауважив зненацька він. — Тепер має такий вигляд, наче рок-музикант з відео. Я його ледь упізнав! А лише минулого тижня...

— Це було більше ніж рік тому, — сказав я, — для нього. Упродовж цього часу він шукав себе на якійсь вуличній сцені.

— Цікаво, чи знайшов?

— Не мав нагоди у нього запитати, — відказав я, і тут у мене виникла дивна думка. Я відклав її, аби обміркувати згодом.

А тим часом музика обірвалася, Левелла, відкашлявшись, зробила знак Гендону, а той узявся розсаджувати гостей згідно з новою схемою. Мені випало місце в нижньому торці столу, і, як я дізнався пізніше, Корал мала сидіти ліворуч від мене, а Кейд — праворуч. Також я дізнався, що Левелла намагалася терміново зв’язатись із Флорою, щоб та сіла на місце Корал, але Флора не відповідала на виклики.

Отже, у голові столу сіла Віалла, Левелла — праворуч від неї, а Оркуз — ліворуч. За Левеллою місця зайняли Джерард, Дрета й Білл, а за Оркузом мали сидіти Ферла, Мартін, Кейд і Найда. Я повів до столу Найду, бо вона виявилася моєю сусідкою з правого боку, а Білл усівся по ліву руку від мене.

— Суєта суєт, — пробубонів собі під ніс Білл. Я кивнув, погоджуючись, а потім відрекомендував його Найді як юридичного радника королівського дому Амбера. Здавалося, це справило на неї враження, й вона заходилася розпитувати Білла про його роботу. Він узявся зачаровувати її історією, як одного разу захищав інтереси собаки у справі про власність на нерухоме майно. Ця історія не мала нічого спільного з Амбером, проте була дуже дотепною. Вона змусила сміятися Найду, а заразом і Кейда, який теж слухав оповідь Білла.

На стіл подали першу страву, й музиканти заграли знову, неголосно, але музика трохи заглушала віддалені голоси, тож спілкування за столом набуло більшої інтимності. Білл подав знак, що має мені щось сказати. Але його на мить випередила Найда, і я вже слухав, що каже вона.

— Я про Корал, — мовила тихенько. — Ви впевнені, що з нею все гаразд? Може, вона зле почувалася, коли ви з нею розставалися, чи щось таке?

— Ні, — відказав я, — не було ознак, щоб вона зле почувалася.

— Дивно, — сказала Найда. — Мені здавалося, що Корал ніколи не пропустить таку подію, як цей обід.

— Очевидно, на те, чим зайнялася Корал, пішло часу більше, ніж вона очікувала, — зауважив я.

— А чим саме вона зайнялася? — спитала Найда. — Де ви її залишили?

— Тут, у палаці, — відповів я. — Показував їй цікаві місця. Деяким з них вона хотіла приділити більше уваги, а я, на жаль, не мав часу, тому пішов, а вона залишилася.

— Не вірю, щоб Корал могла забути про обід.

— Гадаю, вона потрапила у полон до якогось витвору мистецтва...

— Тобто, ви впевнені, що вона зараз перебуває у цих стінах?

— На це питання важко відповісти. Як я уже казав, людина завжди може покинути будь-яке приміщення.

— Отже, ви не можете впевнено сказати, де вона наразі?

Я заперечно похитав головою.

— Ні, я не впевнений, де Корал перебуває цієї миті. Цілком можливо, перевдягається у своїй кімнаті.

— Якщо вона не з’явиться до кінця обіду, я змушена буду піти й перевірити, — промовила Найда. — Коли так і буде, ви допоможете мені її шукати?

— В будь-якому разі збирався подивитися, де Корал, — сказав я, — якщо тільки вона не прийде незабаром.

Найда кивнула й продовжила їсти. Дуже незручне становище.

Крім того, що мені не хотілося засмучувати Найду, навряд чи вдалося б доладно пояснити їй, що сталося, не відкриваючи того, що її сестра — незаконнонароджена донька Оберона. Зараз, коли я отримав указівку не говорити нічого такого, що може призвести до подальшого зростання напруженості між Амбером та Беґмою, я не збирався підтверджувати доньці прем’єр-міністра Беґми чутки, що її мати мала любовну пригоду з покійним королем Амбера. Можливо, в Беґмі про це знав кожен стрічний, і всім було на таке начхати. А можливо, й ні. Мені не хотілося смикати Рендома і питати поради не тільки тому, що, можливо, в нього у Кашфі саме тепер своїх справ по саме нікуди, а головно через те, що він теж може почати розпитувати мене про мої найближчі плани та невідкладні справи, а я не бажав йому брехати. Навіщо ускладнювати ситуацію? Наше з ним спілкування, цілком вірогідно, могло закінчитися тим, що він заборонить мені напад на Вежу. Єдиною людиною, якій я міг розповісти про Корал і отримати щось на зразок офіційної вказівки, про що саме маю право проінформувати її рідних, була Віалла. На жаль, на цю хвилину Віалла цілком поринула в обов’язки господині.

Зітхнувши, я повернувся до обіду.

Білл перехопив мою увагу, трохи нахилившись до мене. Я теж наблизив до нього голову.

— Так? — сказав я.

— Мені треба було з тобою дещо обговорити, — сказав Білл. — Правда, я сподівався, що ми знайдемо тут для цього вільний час, тишу та відлюдний куточок.

Я хихотнув.

— Так, — провадив далі він. — А тепер бачу, що можемо спробувати побесідувати хіба отак. Принаймні, якщо говорити стиха, начебто ніхто не має почути. Я не розібрав ані слова з того, про що балакали ви з Найдою. Отже, якщо музики не припинять грати, можна спробувати.

Я кивнув і відправив до рота ще кілька шматочків.

— Проблема в тому, що, з одного боку, беґмійці не мають про це почути. Але, з іншого боку, відчуваю, що, можливо, ти маєш про це дізнатися, враховуючи твою причетність до історії з Люком і Джасрою. Який у тебе подальший розклад? Я б волів краще спокійно розповісти тобі все пізніше, але, якщо не матимеш вільної хвилини, можу коротенько передати тобі суть справи зараз.

Я поглянув на Найду та Кейда. Вони, здавалося, цілковито зосередилися на обіді й, на мою думку, не могли нас розчути. На жаль, я не мав напоготові жодного закляття, що перешкоджає підслуховуванню.

— Кажи, — прошепотів, прикриваючись келихом з вином.

— Почну з того, — сказав Білл, — що Рендом надіслав мені купу паперів — переглянути. Це чернетки договору, згідно з яким Амбер надає Кашфі привілейований статус у торгівлі, так само, як і Беґмі. Тобто їх безсумнівно приймають до Золотого Кола.

— Зрозуміло, — відповів я. — Не можу сказати, що це є цілковитою новиною. Але завжди краще знати напевне, що відбувається.

Він кивнув і сказав:

— Але це ще не все.

Саме тоді музика замовкла і стало чутно голоси всіх, хто сидів за столом. Подивившись праворуч, я побачив, що офіціант щойно приніс музикантам тацю з наїдками та вино. Вони відкладали убік інструменти й сідали трохи перепочити. Мабуть, грали вже який час до нашої появи і, певна річ, мали зробити перерву.

— Пізніше, — засміявся Білл.

— Добре.

Нам подали тарілочки з фруктами під незвичним соусом. Я пірнув у десерт ложкою, і тут Найда жестом попросила мене про увагу. Знову нахилився ближче до неї.

— Як щодо цього вечора? — прошепотіла вона.

— Тобто? Я ж уже сказав, що збираюся пошукати Корал, якщо вона не з’явиться.

Найда покрутила головою.

— Я не про це, — сказала. — Згодом, після пошуків. Знайдеться у вас час поговорити?

— Про що саме?

— Якщо вірити вашому досьє, останнім часом ви мали купу неприємностей, бо хтось увесь час намагається вас дістати.

Цікаво було б подивитися на те кляте досьє. Але я цього не сказав, а тільки зауважив:

— Ця інформація дещо застаріла. Всі проблеми, що я мав, уже позаду.

— Справді? То наразі ви не маєте ворогів?

— Цього не можу стверджувати, — відповів я. — Список дійових осіб постійно змінюється.

— Тобто, ви й досі позначені чиєюсь міткою?

Я уважно подивився на неї.

— Ви неймовірна жінка, Найдо, — промовив я, — але маю запитати: що вам до моїх справ? Кожен час від часу стикається з проблемами. Просто наразі маю їх трохи більше, ніж зазвичай. Але з ними впораюся.

— Чи загинете, намагаючись це зробити?

— Може, й так. Сподіваюся, цього не станеться. Однак чому це має вас цікавити?

Вона поглянула на Кейда, який, здавалося, не бачив нічого довкола, крім свого десерту.

— А якщо я зможу вам допомогти?

— Яким чином?

Найда посміхнулася.

— Методом винятку, — заявила.

— Отакої! І це стосується певної особи чи навіть осіб?

— Так.

— Ви володієте спеціальними можливостями, аби застосовувати такий метод?

Посмішка не зникала з її обличчя.

— Так, і він дає змогу чудово розв’язувати проблеми, котрі створили інші, — сказала вона. — Усе, що мені потрібно знати, — хто ваші вороги й де вони перебувають.

— То це якась секретна зброя?

Найда знову поглянула на Кайда, бо я трохи підвищив голос.

— Можна назвати і так, — погодилася вона.

— Цікава пропозиція, — сказав я. — Та ви й досі не відповіли на моє перше запитання.

— Нагадайте, на яке.

Нам довелося перервати розмову — через офіціанта. Він підійшов наповнити наші келихи, бо настав час для другого тосту. Перший, на честь Віалли, виголосила Левелла, а другий запропонував Оркуз — за «стародавній союз між Амбером та Беґмою». Я випив за це і почув, як Білл бурмоче: «Він, щоправда, стає трішечки натягнутим...»

— Союз? — перепитав я.

— Еге ж.

Я подивився на Найду. Та не зводила з мене очей, очевидно, чекаючи, що наша бесіда напівголосу поновиться. Білл теж це помітив і став дивитися в інший бік. Але тут Кейд звернувся до Найди, тож я мав змогу доїсти те, що було у моїй тарілці, й відпити ще ковток вина. Мою порожню тарілку швидко забрали, а на її місце поставили нову, з наступною стравою.

Я зиркнув на Білла, а він, поглянувши на Найду та Кейда, сказав:

— Зачекаємо, поки почнуть грати.

Погоджуючись, я кивнув. У раптовій тиші почув, як Дрета запитала:

— А це правда, що тут інколи бачать привид короля Оберона?

Джерард прогудів, як мені здалося, стверджувальним тоном, а потім їхні голоси знову потонули у загальному гомоні. Я продовжував їсти, бо мій шлунок був далеко не такий повний, як голова. Кейд, намагаючись поводитися дипломатично чи принаймні ґречно, незабаром повернувся до мене і заговорив зі мною, поцікавившись моїми поглядами на ситуацію в Ереґнорі. Раптом він смикнувся й подивився на Найду. Я був упевнений, що вона щойно копнула його під столом ногою. Для мене це було дуже добре, бо й гадки не мав, яка до дідька ситуація в тому Ереґнорі. Я бубонів щось про те, що, мовляв, на кожну ситуацію можна подивитись як з одного, так і з іншого боку, бо така сентенція дипломатична й придатна для будь-якого випадку. Якби це питання виявилося справді гострим, я, мабуть, спробував би перевести розмову, наче ненавмисно, на завчасне прибуття делегації з Беґми; утім, могло бути і так, що розмова про Ереґнор просто здалася Найді нудною, і вона не хотіла дозволити втягнути мене в неї, аби не перервався наш із нею діалог. До того ж я мав таке відчуття, наче поряд могла зненацька матеріалізуватися Левелла та й штурхнути мене під столом ногою.

І тут мені раптом спала цікава думка. Іноді я трохи туплю. Безумовно, беґмійці знали, що Рендома зараз нема в Амбері, й, судячи з того, що мені було відомо раніше, та з того, що я почув від Білла, їм не дуже подобалися його наміри щодо сусіднього з ними королівства. Цілком можливо, що вони заявилися завчасно, аби збентежити нас. То, може, пропозиція Найди, поки що мені не до кінця зрозуміла, є частиною їхнього загального дипломатичного плану? Якщо так, то чому вони обрали мене? Це невдалий вибір, адже я абсолютно не в курсі зовнішньої політики Амбера. Може, їм це невідомо? Ні, вони мають про це знати, якщо їхня розвідка працює так ефективно, як натякнула Найда. Почуваючись збитим із пантелику, я вже хотів, було, дізнатися в Білла, які його думки з приводу ситуації в Ереґнорі. Але тоді він уже міг би стусонути мене ногою під столом.

Музики, нашвидку перекусивши, знову заграли, цього разу «Зелені рукави»[100], і Найда та Білл одночасно повернулися й нахилилися до мене, тоді зустрілися поглядами. Обидвоє посміхнулися.

— Пропускаю леді вперед, — голосно сказав Білл.

Вона подякувала йому кивком голови.

Потім, звертаючись до мене, спитала:

— Ви вже встигли обдумати мою пропозицію?

— Певним чином, — відповів я. — Але ви ще не відповіли на моє запитання. Пам’ятаєте його?

— На яке питання?

— Дуже люб’язно з вашого боку запропонувати мені допомогу, — сказав я, — але в такі часи, як зараз, виправданим є бажання подивитися на ярличок з ціною.

— А що, коли скажу, що вашої прихильності буде цілком достатньо?

— А що, коли відповім: небагато важить моя прихильність, якщо йдеться про високу політику?

Вона повела плечима.

— Невелика ціна за невелику послугу. Це я розумію. Але ж ви — своя людина для всіх осіб королівського дому. Може, цього ніколи й не станеться, але, припустімо, хтось колись спитає, якої ви про нас думки. На цей випадок я хотіла б, аби ви знали, що маєте друзів у Беґмі, й були налаштовані до нас приязно.

Я уважно стежив за серйозним виразом її обличчя. За словами Найди ховалося щось інше, і ми обоє це розуміли. Тільки я не знав, як далеко сягають її плани, а вона знала.

Нахилившись уперед, я провів тильним боком долоні по її щоці.

— Від мене чекатимуть позитивного відгуку, якщо розмова торкнеться вашої країни, і це все, а за це ви готові піти й убити будь-яку особу чи будь-яких осіб, на яких вкажу як на своїх ворогів. Так?

— Якщо коротко, то саме так, — підтвердила вона.

— Тоді мушу запитати: а чому, власне, ви вважаєте себе кращими в політичних убивствах, ніж ми? Ми маємо величезний досвід...

— У нас є, як висловилися ви, секретна зброя, — відповіла Найда. — Утім, я гадала, що на вас полюють із особистих мотивів, а не з політичних, і тому ви, цілком ймовірно, не хочете вплутувати сюди інших. Окрім того, я можу запропонувати послуги, які неможливо відстежити.

І знову клубок запитань. Чи вона натякає, що, на її погляд, я не довіряю нікому з амберської рідні, чи дає зрозуміти, що мені не слід їм довіряти? Звідки Найда взяла, що я не довіряю? Чи це просто її здогад на підставі вічних інтриг усередині королівської родини? А може, вона свідомо намагається спровокувати конфлікт між поколіннями? Може, це певним чином відповідає інтересам Беґми? Чи... Чи Найда вважає, що такий конфлікт уже наявний, і пропонує усунути заради мене когось із членів родини? Якщо це так, невже вона припускає, що я можу бути аж таким дурним, що доручу це зробити комусь замість себе? Чи навіть візьмуся обговорювати такий намір, тим самим надавши Беґмі компромат на себе, достатній, аби тримати мене на ланцюгу? Чи...

Зусиллям волі я припинив розглядати безкінечні можливості. Мені лестило, що моя голова нарешті запрацювала таким чином, що відповідає тій кампанії, яку веде моя родина (обидві мої родини, до речі). Я витратив багато часу, аби набути відповідних навичок, і результат мене тішив.

Якщо зараз просто відмовлюся, це перекреслить усі мої здобутки. Але, з іншого боку, якщо зумію певний час її морочити, вона може виявитися невичерпним джерелом інформації.

Отже, я сказав:

— То ви знищите будь-кого, на кого я вкажу? Будь-кого, без винятків?

Найда подивилася на мене дуже уважно. А тоді відповіла:

— Так.

— Я знову прошу мені вибачити, — сказав їй, — але, якщо ви готові зробити це заради чогось настільки ефемерного, як моя прихильність, це змушує мене сумніватись у вашій чесності.

Вона побуряковіла. Від сорому чи від люті, я не встиг зрозуміти, бо Найда негайно відвела від мене очі. Утім, дуже цим не переймався, бо був упевнений, що на цьому ринку головним є покупець.

Я зайнявся своєю тарілкою і встиг проковтнути ще трохи, поки Найда заговорила знову:

— Тобто, треба розуміти, що ви увечері не завітаєте поговорити?

— Не можу, — сказав я. — На мене цього вечора чекає купа невідкладних справ.

— Вірю, що у вас багато справ, — сказала вона. — Та хіба це означає, що ми не можемо з вами поговорити?

— Це залежить тільки від того, як складатимуться справи. Я наразі дуже заклопотаний, а до того ж маю незабаром залишити місто.

Вона ледь помітно сіпнулась. Я був упевнений, що Найда хотіла запитати мене, куди збираюся вирушити, але, поміркувавши, не зробила цього.

Помовчавши, вона мовила:

— Дуже невчасно. То ви відмовляєтеся від моєї пропозиції?

— А домовитися можна лише сьогодні ввечері? — запитав я.

— Ні, але я розумію, що вам загрожує небезпека. Чим скоріше виступите проти свого ворога, тим скоріше будете спати спокійно.

— Гадаєте, що небезпека загрожує мені тут, в Амбері?

На мить Найда завагалась, а тоді проказала:

— Ніхто і ніде не може бути в безпеці, якщо має достатньо рішучого та вмілого ворога.

— Ви відчуваєте, що це місцева загроза? — я продовжував допитуватися.

— Я попросила вас назвати особу, — заперечила вона. — Вам краще знати, хто це.

Я негайно відступив. Надто проста пастка, зрозуміло, що Найда її помітила.

— Ваші слова дали мені поживу для роздумів, — промовив я, знову беручись до їжі.

Трохи згодом завважив, що Білл дивиться на мене так, наче хоче щось мені сказати. Я майже непомітно хитнув головою, і він, здається, мене зрозумів.

— Тоді за сніданком? — почув я Найду. — Ця подорож, про яку ви згадали, може виявитися дуже ризикованою. Добре було б вирішити все, перш ніж вирушите в дорогу.

— Найдо, — вимовив я, коли проковтнув те, чим набив рота, — хотів би з’ясувати все, що стосується моїх благодійників. Якщо ви хочете, щоб я обговорював це з вашим батьком...

— Ні! — вона враз зупинила мене. — Він про це нічого не знає.

— Дякую. Ви маєте зрозуміти мою цікавість щодо того, на якому рівні розроблений цей план.

— Вам не треба копати глибше, — зауважила Найда. — Це суто моя ідея.

— Враховуючи те, що ви казали раніше, у мене склалося враження, ніби ви маєте тісні зв’язки з розвідувальними службами Беґми...

— Ні, — заперечила вона. — Лише звичайні. Пропозиція лише моя.

— Але хтось же мав... надихнути вас на такий проект.

— Це пов’язано із секретною зброєю.

— Тоді я маю більше довідатися про неї.

— Я запропонувала вам послугу і пообіцяла абсолютну анонімність. Щодо засобів, то не вдаватимусь у подальші подробиці.

— Якщо ідея належить тільки вам, то, наскільки розумію, і зиск із неї маєте отримати лише ви. Яким чином? Який ваш інтерес?

Найда подивилася кудись убік і довгенько нічого не відповідала.

— Ваше досьє, — промовила нарешті. — Ніколи не читала чогось... захопливішого. Ви — один із небагатьох в Амбері мого віку, і ви жили життям, сповненим пригод. Навіть не можете уявити, які нудні документи я зазвичай читаю — звіти про сільське господарство, показники торгівлі, перевірки асигнувань... У мене нема справжнього спілкування в компанії друзів. Я маю завжди бути готова прибути на виклик. Якщо відвідую якийсь захід, то, насправді, займаюся державними справами, так чи інакше. Читала й перечитувала ваше досьє, і ви мене зацікавили. Я... я просто захопилася вами! Знаю, що то здається безглуздим, але це правда. Побачивши деякі останні звіти і зрозумівши, що вам може загрожувати небезпека, я вирішила допомогти, якщо зможу. Маю доступ до усіх державних таємниць. І одна з них дасть мені змогу допомогти вам. Якщо я її застосую, це буде на вашу користь, а Беґмі не зашкодить. Але обговорювати ці питання надалі було б із мого боку державною зрадою. Я завжди хотіла познайомитися з вами й відчула ревнощі, коли ви сьогодні вирушили на прогулянку з моєю сестрою. І все ще хочу, щоб ви зайшли до мене пізніше.

Я подивився на неї довгим поглядом. Тоді підняв келих так, наче пив до неї, і пригубив вина.

— Ви... дивовижна, — промовив я. Не міг вигадати, що б іще таке сказати. Це була або імпровізація, або правда. Якщо це правда, то звучить трохи патетично; якщо ні, то це був чудовий взірець блискавичної вигадки, розрахованої на те, аби вразити мене в найбільш незахищене місце, у самісіньке моє его. Вона заслуговувала або на мою симпатію, або на обачне захоплення. Тому вирішив додати: — Хотів би познайомитися з тим диваком, який складає про мене звіти. Це може бути справжній креативний талант, що марнується серед канцелярщини.

Вона усміхнулася, теж підняла келих і легенько торкнулася ним мого.

— Поміркуйте над цим, — сказала вона.

— Можу чесно сказати, що я вас не забуду, — промовив я.

Ми обоє нахилилися над тарілками, і наступні п’ять хвилин я присвятив тому, що намагався надолужити згаяний час. Білл чемно не заважав мені це робити. До того ж, гадаю, він вичікував, аби переконатися, що мою розмову з Найдою справді закінчено.

Зрештою Білл підморгнув мені.

— Маєш хвилинку? — запитав.

— Боюся, що так, — зітхнув я.

— Навіть не питатиму, чи по той бік столу в тебе справи, чи флірт.

— Флірт, — відказав я, — але пов’язаний із дуже дивною справою. Не розпитуй, бо пропущу десерт.

— Я коротко, — пообіцяв Білл. — Коронація у Кашфі відбудеться завтра.

— Бачу, ми не гаємо часу...

— Так. Трон посаде такий собі джентльмен на ім’я Арканз, герцог Шедбурнський. У різні роки він належав до урядів Кашфи, на відповідальних посадах. Тож знає, як діє державний механізм, і є далекою ріднею одному з колишніх монархів. Із бандою Джасри він не ладнав, і доки вона була при владі, переважно залишався у своєму віддаленому маєтку. Не турбував її, а вона не чіпала його.

— Розважливо.

— Він фактично поділяв її погляд на проблему Ереґнора, і про це добре знають у Беґмі...

— Поясни нарешті, — я перервав його, — в чому полягає питання з тим Ереґнором?

— Це їхня Ельзас-Лотарингія[101], — відповів Білл, — великий, багатий район між Кашфою та Беґмою. За кілька сторіч він стільки разів переходив з рук у руки, що претензії на нього цих обох країн виглядають достатньо обґрунтованими. Навіть мешканці цього району не впевнені, до якої держави насправді належать. Вони мають родаків у обох країнах. Я навіть не впевнений, що їх дуже хвилює, яка з країн переможе в боротьбі за їхні землі, аби лиш їм не підвищували податки. Як на мене, позиція Беґми дещо сильніша, але я міг би знайти аргументи на користь обох сторін.

— І на цей час Ереґнор утримує Кашфа, тим часом Арканз каже, що чорта з два його у них заберуть.

— Так. І те ж казала й Джасра. Однак тимчасовий правитель — його звали Джастон — був військовий. Він погоджувався обговорити статус Ереґнора з Беґмою, але Джастону не пощастило, і він випав з балкона. Гадаю, хотів поповнити державну скарбницю і розглядав можливість повернути території в обмін на скасування старих невиплачених контрибуцій. Справи просувалися добре.

— І..? — запитав я.

— У тих паперах, котрі я отримав від Рендома, йдеться, що Амбер беззастережно визнає Ереґнор територією Кашфи. Арканз наполіг, щоб це увійшло до угоди. Враховуючи те, що я дізнався з архівів, Амбер зазвичай не дозволяв своїм союзникам втягувати себе в подібні делікатні ситуації. Оберон рідко шукав неприємностей. Але Рендом, схоже, поспішає, і він дозволив цьому спритникові укласти жорстку угоду.

— Рендом перебирає через край, — зауважив я, — але не звинувачую його. Він надто добре пам’ятає Бранда.

Білл кивнув і сказав:

— Я тільки найманий робітник. Мені не випадає мати власну думку.

— А що ще мені треба знати про Арканза?

— Ну, в Беґмі його звинувачують у всіх гріхах; але цей найсмертніший із усіх. Адже вони вважали, що досягли значного поступу в питанні, що було каменем спотикання для багатьох поколінь. У минулому вони й воювали за цю територію. Не сумніваюся, що саме тому вони й примчали до Амбера як оком мигнути. Май це на увазі.

Він підняв келих і зробив ковток.

Трохи згодом Віалла щось промовила до Левелли, підвелася з місця і перепросила, що залишає товариство. Мовляв, це ненадовго, бо має невідкладну справу. Левелла хотіла теж устати з-за столу, та Віалла поклала руку їй на плече, щось прошептала і вийшла з кімнати.

— Цікаво, що могло статися? — висловився Білл.

— Гадки не маю, — відказав я.

Він посміхнувся.

— А як щодо припущень?

— Мій мозок узагалі на автопілоті, — мовив я.

Найда кинула на мене довгий погляд. Я не відвів очей, а лише здвигнув плечима.

Тим часом принесли чергову страву. Не знаю, що це було. Проте виглядало воно спокусливо. Але перш ніж я встиг добрати смаку, до залу увійшла одна з фрейлін королеви. Наблизилась до мене, повідомила:

— Королева хоче бачити вас, лорде Мерлін.

Я відразу ж підвівся.

— Де її знайти?

— Проведу вас до неї.

Попросивши вибачення у сусідів за столом, я наголосив, за прикладом Віалли, що незабаром повернуся, хоч і сумнівався, що так буде направду. Пішов услід за фрейліною, ми завернули за ріг коридору й опинились у невеличкій кімнаті. А тоді фрейліна вийшла, залишивши мене наодинці з Віаллою. Та сиділа на стільці темного дерева, оббитому шкірою за допомогою металевих цвяхів, з високою прямою спинкою, дуже незручному на вигляд. Якщо Віаллі знадобилися б м’язи, вона б послала по Джерарда. Якби їй знадобилася голова, напхом напхана фактами з історії та політики, на моєму місці мала б опинитися Левелла. Отже, я припустив, що справа буде пов’язана з магією, оскільки я був місцевим світилом у цій галузі.

Та я помилявся.

— Хочу поговорити з тобою, — сказала Віалла, — про невеличку війну, яка, схоже, ось-ось розпочнеться.

8

Після приємного спілкування з чарівною жінкою, кількох стимулювальних кулуарних розмов та обіду, спроможного повергти людину в стан нірвани, саме пора накрити цю людину мокрим рядном. Аякже, авжеж. Утім, думка про невеличку війну — це принаймні краще, ніж думка про війну велику. Хоч я й не став казати таке Віаллі. Напружено поміркувавши над тим, як краще сформулювати мудре запитання, я поцікавився:

— А що сталося?

— Люди Далта окопалися біля західного узлісся Ардена, — відповіла вона. — Загони Джуліана вийшли їм назустріч. Очолив резерв Бенедикт. Він каже, що готовий здійснити фланговий маневр і розбити Далта. Однак я наказала йому цього не робити.

— Не розумію, чому...

— Загинуть люди, — констатувала вона.

— На війні так буває. Інколи нема іншого вибору.

— Але ми, схоже, вибір маємо, — мовила Віалла. — Хоч альтернатива мені геть незрозуміла. А я хочу второпати усе до кінця, перш ніж віддати наказ, котрий призведе до численних жертв.

— І що то за альтернатива? — запитав я.

— Я полишила гостей, — сказала вона, — бо отримала через Козир звістку від Джуліана. Він щойно мав перемовини з Далтом, під білим прапором. Далт виголосив, що цього разу не має на меті руйнувати Амбер. Також зазначив, що його сили дають йому змогу здійснити атаку, яка обійдеться нам дорого, і ми втратимо багато людей та зброї. Він сказав, що волів би уникнути зайвих втрат як зі свого, так і з нашого боку. Хоче лише, аби ми видали йому двох полонених, яких утримуємо у себе: Рінальдо та Джасру.

— Ось як? — хмикнув я. — Хоче він цього чи ні, а Люка ми видати йому не зможемо. Його тут нема.

— Джуліан так йому й відповів. Далт, схоже, дуже здивувався. Незрозуміло чому, але він був упевнений, що ми утримуємо Рінальдо під вартою.

— Ну, не мусимо ж просвіщати цього суб’єкта щодо наших справ. Наскільки розумію, він наш головняк уже не перший рік. Гадаю, Бенедикт може йому відповісти як треба.

— Я покликала тебе не для того, щоб ти давав мені поради, — сказала вона.

— Прошу вибачення. Просто мені нестерпно думати, що хтось може намагатись устругнути таку штуку й вірити, що має шанси на успіх.

— Далт не має на це жодних шансів, — умить відрізала Віалла. — Але, якщо вбити його зараз, ми нічого не довідаємося. А я хочу знати, що за цим стоїть.

— Хай Бенедикт притягне Далта сюди. У мене є заклинання, що розв’яжуть йому язик.

Вона похитала головою.

— Надто ризиковано, — пояснила. — Щойно почнуть літати кулі, одна з них може його знайти. Тоді ми програємо, навіть якщо переможемо.

— Не розумію, чим можу бути тут корисний...

— Він запропонував Джуліану зв’язатися з нами й передати нам його вимоги. Обіцяє тримати перемир’я, доки отримає від нас офіційну відповідь. Джуліан каже, у нього склалося враження, що Далт погодиться хоча б на одного з них, будь-кого.

— Не хочу віддавати йому й Джасру.

— Я теж не хочу. Але дуже бажаю знати, що відбувається. Мабуть, нема сенсу звільняти від закляття та розпитувати Джасру, бо йдеться про найсвіжіші події. Скажи мені, чи маєш змогу зв’язатись із Рінальдо. Я хочу поговорити з ним.

— Власне... так, — визнав я. — У мене є його Козир.

— То скористуйся ним.

Я витягнув карту. Подивився на неї. Спеціальним чином налаштував свій мозок на готовність та контакт. Зображення змінилось, ожило...

Там були сутінки, і біля багаття серед військового табору стояв Люк. На ньому був зелений однострій, а на плечі накинутий легкий брунатний плащ із застібкою у вигляді фенікса.

— Мерлю, — мовив Люк. — Я можу висунути свої війська дуже швидко. Якби ти хотів атакувати це місце та...

— Зачекай, — зупинив я його. — Йдеться про зовсім інше.

— Що таке?

— Далт біля наших воріт. Віалла хоче переговорити з тобою, перш ніж ми зітремо його на порох.

— Далт? Біля Амбера?

— Так, так і ще раз так. Він каже, що готовий звідси забратись і розбійничати десь в іншому місці, якщо ми виконаємо два його найбільші бажання: видамо тебе й твою матусю.

— Це ідіотство.

— Еге ж. Ми теж так вважаємо. Чи погоджуєшся ти поговорити про це з королевою?

— Звісно. Перенеси мене крізь... — він завагався, подивився мені в очі.

Я посміхнувся.

Він витягнув руку вперед. Я зробив те ж саме й узяв його за руку. І він ураз опинився тут. Роздивившись навкруги, побачив Віаллу. Відразу ж відстебнув свій пояс із мечем та передав його мені. Підійшовши до неї, опустився на праве коліно й нахилив голову.

— Ваша Величносте, — промовив. — Я перед вами.

Вона нагнулася вперед і торкнулася його.

— Підведи голову, — мовила.

Він послухався, і Віалла пробігла чутливими пальцями по площинах та вигинах його обличчя.

— Сила, — констатувала, — і сум... То ти — Рінальдо? Ти завдав нам горя...

— Це було обопільно, Ваша Величносте.

— Так, без сумніву, — підтвердила вона. — Зло заподіяне та зло відомщене можуть зашкодити невинним — таке трапляється... Як далеко таке сягне цього разу?

— Ви про наміри Далта? — не зрозумів Люк.

— Ні, я про твої наміри.

— О, — відповів той. — Із цим покінчено. Я відмовляюся продовжувати. Більше не буде ні бомб, ані засідок. Я вже казав про це Мерлінові.

— Ви з ним знайомі кілька років?

— Так.

— І стали друзями?

— Мерлін — одна з причин, які змусили мене відмовитися від моїх намірів.

— Ти довіряєш йому, якщо прийшов сюди. Це заслуговує на повагу, — зауважила вона. — Ось, візьми це.

Вона зняла із вказівного пальця правиці каблучку. На золотому обідку світився молочно-зелений камінь; зубчики, в яких закріплений камінь, нагадували міфічного павука, що оберігає скарби казкової країни від реального світу.

— Ваша Величносте...

— Носи його, — промовила Віалла.

— Завжди носитиму, — пообіцяв Люк, просовуючи в каблучку лівий мізинець. — Дякую.

— Встань. Я хочу, аби ти знав, що відбувається.

Він підвівся з колін, і вона почала йому розповідати те, що я вже чув від неї: про появу Далта, розташування його сил, його вимоги. Віалла розповідала, а я стояв, приголомшений вагою того, що вона щойно зробила. Віалла взяла Люка під свою протекцію. Кожний амберит знав цю каблучку. Як поставиться до цього Рендом, питав я себе. Зрозуміло, що тепер не буде жодного судового слухання. Не пощастило Біллу. Здається, він щиро бажав виступити Люковим захисником.

— Так, я знаю Далта, — пробилася до моєї свідомості Люкова відповідь. — Колись ми з ним... мали спільну мету. Але тепер усе не так. Під час нашої останньої зустрічі він намагався мене вбити. Навіть не знаю, чому. Спочатку я вирішив, що це чаклун Вежі заволодів ним.

— А якої ти думки тепер?

— Тепер я просто не знаю. Відчуваю, що його смикають за мотузку, але не знаю, у кого в руках інший кінець.

— А чому це не може бути той чаклун?

— Йому нема сенсу вдаватись у такі крайнощі, аби витребувати мене; адже я був у нього в руках і він відпустив мене лише кілька днів тому. А міг просто залишити в камері.

— Це так, — погодилася вона. — А як звати того чаклуна?

— Маска, — відповів Люк. — Мерліну відомо про нього більше, ніж мені.

— Мерліне, — звернулася вона до мене. — Хто такий цей Маска?

— Чаклун, який відібрав Вежу Чотирьох Світів у Джасри, — пояснив я. — А вона, своєю чергою, відібрала її у Шару Ґаррула, котрий наразі працює вішаком для пальт. Він носить блакитну маску і, схоже, бере силу з химерного фонтана у цитаделі. Здається, мене він чомусь недолюблює. Це практично все, що можу вам розповісти.

Я нічого не сказав про свій план незабаром вирушити туди, бо в цьому був замішаний Юрт. Мав підстави промовчати, ті самі, через які не хотів, щоби про це довідався Рендом. Я був упевнений, що Люк відпасував питання на мене, бо не знав, що я планую відкрити, а що приховати.

— Це навряд чи пояснює, — констатувала вона, — яким боком тут причетний Далт.

— Вони можуть бути і не пов’язані між собою, — відповів я. — Наскільки розумію, Далт — найманець, і стосунки їхні могли виявитись одноразовими. А тепер він, можливо, працює на когось іншого або веде власну гру.

— Я взагалі не розумію, кому й навіщо знадобилося настільки дістати нас, що він докладає таких шалених зусиль, — сказав Люк. — Але у мене з цим приятелем свої рахунки, і збираюся поєднати корисне з приємним.

— Що маєш на увазі? — запитала Віалла.

— Сподіваюсь, є засоби швидко потрапити туди? — поцікавився він.

— Завжди можна козирнутися до Джуліана, — сказав я, — однак не розумію, що ти надумав, Люку?

— Збираюся поговорити з Далтом.

— Це надто небезпечно, — зауважила Віалла, — адже саме тебе він прагне захопити.

Люк криво посміхнувся і сказав:

— Для Далта це теж може виявитися трохи небезпечним.

— Хвилинку, — втрутився я. — Якщо у тебе на гадці щось більше, ніж просто поговорити, це може зруйнувати перемир’я. А Віалла хоче уникнути збройної сутички.

— Не буде жодної сутички, — сказав Люк. — Слухайте, я знаю Далта з дитинства, і тепер вважаю, він блефує. Вміє це. У нього й близько нема таких сил, аби ризикнути ще раз напасти на Амбер. Ваші хлопці розіб’ють його вщент. Якщо йому потрібна моя матуся чи я сам, гадаю, Далт захоче пояснити мені, навіщо, а саме про це ми й хочемо дізнатися, хіба ні?

— Узагалі, так, — я погодився з Люком. — Але ж...

— Дозвольте мені піти, — мовив, звертаючись до Віалли, він, — і я знайду, як зробити так, щоби Далт вам більше не набридав.

— Це звучить спокусливо, — сказала вона. — Але мені не сподобалося, що ти наче збираєшся водночас звести з ним рахунки. Як уже сказав Мерлін, я хочу, щоб цього конфлікту не сталося — з багатьох причин.

— Обіцяю не доводити справу до конфлікту, — виголосив Люк. — Я розумію, як лягають карти. Вмію імпровізувати. Хочу трохи погратися з ним у кота й мишку.

— Мерліне..? — звернулася вона до мене.

— Щодо цього Люк має слушність, — відповів я. — Люк найуспішніший комівояжер у південно-західних штатах.

— Боюся, не зовсім тебе зрозуміла...

— Це — високоспеціалізований фах у Тіні Земля, де ми обидва мешкали. До речі, він саме зараз випробовує на вас свої професійні викрутаси.

— Гадаєш, Далт може зробити те, що каже?

— Переконаний, що він дуже добре вміє отримувати те, чого прагне.

— Саме так, — підтвердив Люк. — А оскільки ми з вами прагнемо наразі одного й того самого, вважаю, що наші шанси високі.

— Розумію, про що ти, — відказала вона. — Але наскільки це ризиковано для тебе, Рінальдо?

— Я буду в безпеці настільки ж, наскільки тут, в Амбері, — відповів той.

Віалла посміхнулася.

— Гаразд, переговорю з Джуліаном, — погодилася вона, — і ти зможеш вирушити до нього та спробувати дізнатися від Далта те, що вважаєш за потрібне.

— Хвилинку, — втрутився я. — Надворі час від часу сніжить, а ще й вітер розгулявся. Там, звідки до нас прибув Люк, погода м’якіша, і плащик на ньому благенький. У мене є теплий плащ, хай приміряє, і може взяти, якщо він йому підійде.

— Слушна думка, — сказала вона.

— Ми відразу ж повернемося.

Вона стиснула губи, тоді кивнула на знак згоди.

Я подав Люкові його перев’язь із мечем, він застебнув її на собі. Я знав, що Віалла зрозуміла мій намір поговорити з Люком наодинці кілька хвилин. І вона, звісно ж, зрозуміла, що я про це знаю. І ми обоє знали, що вона мені довіряє, й це додавало світла у моє життя, водночас ускладнюючи його.

Поки ми простували коридором до моїх кімнат, я хотів розповісти Люкові про коронацію у Кашфі, яка відбудеться незабаром, та ще про деякі моменти. Але мені довелося зачекати, поки ми відійдемо від вітальні на достатню відстань, бо Віалла мала надзвичайно гострий слух. Це дало Люкові змогу почати розмову першим.

— Який дивний перебіг подій... — сказав Люк. І додав: — Віалла мені подобається, але маю таке відчуття, що їй відомо набагато більше, ніж вона каже.

— Можливо, — відказав я. — Та хіба ми не всі такі?

— І ти теж?

— Наразі — так. Так склалося.

— Тобі відомо більше про ситуацію, ніж треба знати мені?

Я заперечно похитав головою.

— Усе це щойно розпочалося, й вона переповіла тобі все так само, як і мені. Може, ти, випадково, маєш інформації більше, ніж ми.

— Ні, — сказав Люк. — Це й для мене була несподіванка. Тепер мені треба її осмислити.

— Гадаю, так.

Ми наближалися до моїх кімнат, і я відчув, що маю його підготувати.

— Зараз зайдемо до мене, — сказав я. — Хочу тебе попередити, що твоя мати у мене. Їй нічого не загрожує, але вона навряд чи здасться тобі надто говіркою.

— Я ознайомлений із наслідками цього закляття, — мовив Люк. — Також пригадую, що ти казав, наче знаєш, як його зняти. Отже, маємо нову тему для обговорення... Думаю ось про що: ці нові обставини змушують нас дещо відтермінувати наш план вирушити по Маску і твого братика.

— Ненадовго, — відказав я.

— Насправді ми не знаємо, скільки часу забере у мене моя справа, — зауважив він. — А що, як вона трохи затягнеться? Або трапиться щось таке, що суттєво затримає мене?

Зиркнувши на нього, я запитав:

— Люку, що ти надумав?

— Не знаю. Я просто висловлюю припущення. Що не так? Люблю планувати усе заздалегідь. Припустімо, нам доведеться відкласти наш напад...

— Добре. Кажи, до чого ведеш, — мовив я, бо ми вже наближалися до моїх дверей.

— А веду я до того, — продовжив Люк, — що, може статися, ми затримаємося надовго. Що тоді? Припустімо, ми з’явимося там, коли твій братик уже пройде крізь ритуал, який перетворить його на справжнього диявола.

Я відімкнув двері, розчинив їх і пропустив Люка до кімнати. Мені не хотілось обговорювати можливість, яку щойно озвучив Люк, бо вона нагадувала оповідь мого батька про те, як він зустрівся з Брандом і зіткнувся з його надприродною силою.

Люк переступив через поріг. Я клацнув пальцями, й численні олійні лампи негайно ожили, язички вогню затріпотіли, затанцювали, щоби за мить подарувати рівне світло.

Джасра стояла просто перед ним, а на її витягнутих руках було накидано купу мого одягу. На мить я завмер у роздумах, якою може бути його реакція.

Він зупинився та втупився у неї, тоді зробив іще крок уперед, геть забувши свої гіпотези щодо Юрта. Роздивлявся її секунд десять, не менше, і я відчув, як у мене упало серце. І тут він пирхнув зо сміху.

— Наряджатися вона завжди любила, — сказав Люк, — але поєднати це з чимось корисним їй ніколи й на думку не спадало. Треба віддати належне Масці, хоча, найімовірніше, вона не винесе з цього жодної моралі.

Він обернувся до мене.

— Навпаки, отямиться, мабуть, злючою, мов гадюка, і знову візьметься за старе, — Люк придивився до матері й додав: — Але не бачу на ній того плаща, про який ти казав.

— Зараз знайду.

Я відчинив дверцята гардероба й витяг звідти темний хутряний плащ. Коли ми обмінялися плащами, він провів рукою по тому, що я йому дав.

— Мантикора[102]? — запитав Люк.

— Жахливий вовк[103], — сказав я.

Повісивши плащ Люка у шафу, я зачинив дверцята, а тим часом він убрався в мій.

— Так ось, як уже казав, коли ми сюди заходили, — заговорив Люк, — припустімо, що я не повернуся. Що тоді?

— Ти цього не казав, — заперечив я.

— Трохи іншими словами, — визнав він. — Але, хай це буде невеличка затримка чи дуже тривала, яка різниця? Що, як Юрт пройде ритуал і отримає ту силу, якої він прагне, перш ніж ми встигнемо цьому завадити? Ось у чому головне питання. І припустімо, що тієї миті мене не буде поруч, аби тобі допомогти...

— Чи не надто багато припущень? — іронічно запитав я.

— Саме цим ми і відрізняємося від лузерів, старий. Гарний плащ.

Люк попрямував до дверей, озирнувся, подивився на мене, на Джасру.

— Добре, — сказав я. — Ти вирушаєш, куди зібрався, Далт відчикрижує тобі голову й грає нею у футбол, тоді з’являється Юрт, десять футів на зріст, і вивергає вогонь із дупи. То я роблю припущення. І як це відрізняє нас від лузерів?

Він був уже в коридорі. Знову клацнувши пальцями, я вийшов слідом за ним, залишивши Джасру в темряві.

— Суть у тому, аби знати, які маєш можливості, — сказав Люк, коли я замикав двері.

Він вирушив коридором у зворотному напрямку, я пішов поряд із ним.

— Той, хто отримує таку силу, одержує також і вразливість, із того ж джерела, — промовив Люк.

— І що це означає? — спитав я.

— Подробиці мені невідомі, — відповів він. — Але силу Вежі можна використати проти тієї особи, яка її від Вежі отримала. Це я вичитав у записах Шару. Однак мама забрала їх у мене, перш ніж я встиг прочитати всі, й більше я їх не бачив. «Нікому не довіряти» — це її девіз, гадаю.

— Ти хочеш сказати..?

— Я хочу сказати: якщо зі мною щось станеться, а він переможе у цій грі, вважаю, Джасра знатиме певний спосіб, аби його знешкодити.

— Ось як...

— Також я впевнений, що доведеться дуже ґречно просити її про це.

— Ну, про це я теж чомусь уже здогадався.

Він видав невеселий смішок.

— Отож перекажеш їй від мене, що я припинив вендету, отримав сатисфакцію, а тоді запропонуєш їй фортецю в оплату її допомоги.

— А що, як вона скаже: цього замало?

— Сто чортів! Тоді знову обернеш її на вішалку. Адже хлопця все одно можна вбити. Мій татусь помер зі стрілою в горлі попри всю свою надприродну силу. Смертельний удар залишається смертельним ударом. Лише завдати його такому хлопцеві набагато важче.

— То ти справді вважаєш, що це спрацює?

Зупинившись, він подивився на мене з-під насуплених брів.

— Вона сперечатиметься, але, звісно, погодиться, — промовив Люк. — Це для неї буде новий щабель. І помститися Масці вона бажає не менше, ніж повернути собі цей шматочок своїх колишніх володінь. Але, відповідаючи на твоє запитання, попереджаю: не довіряй їй. Хай що обіцяє, але вона ніколи не задовольниться меншим, аніж мала раніше. З неї буде добрий союзник, доки справа не доведена до кінця. А потім тобі треба буде подбати про те, щоб захиститися від неї. Якщо тільки...

— Якщо тільки що?

— Якщо тільки я не вигадаю щось, аби підсолодити вашу угоду.

— Наприклад?

— Поки не знаю. Але не знімай закляття, поки я не з’ясую з Далтом. Домовилися?

Він рушив далі.

— Почекай хвильку, — мовив я. — Що збираєшся робити?

— Нічого особливого. Як я вже казав королеві, надумав трохи поімпровізувати.

— Інколи мені здається, що ти не менш хитрий за свою матусю, як її зображаєш, — сказав я.

— Сподіваюся, — відказав Люк. — Але різниця є. Я — чесний.

— Сумніваюся, щоб я ризикнув придбати у тебе навіть старе авто.

— Кожна угода, що укладаю, — особлива, — запевнив він. — А для тебе я завжди підберу найкращий варіант.

Я зирнув на нього, проте з виразу його обличчя нічого не можна було зрозуміти.

— Що ще можу сказати? — додав Люк, махнувши рукою в бік вітальні, до якої ми наближалися.

— Тепер уже нічого, — відповів я, бо ми вже заходили.

Віалла повернула голову на звук наших кроків. Обличчя її було не менш непроникне, ніж Люкове.

— Гадаю, тепер ти екіпірований як слід? — поцікавилася вона.

— Так, найкращим чином, — підтвердив Люк.

— Тоді займемось ось цим, — промовила вона, піднімаючи ліву руку, і я побачив, що вона тримає у ній Козир. — Наблизься, будь ласка.

Люк підійшов до неї, а я став у нього за спиною. Тепер роздивився, що це Козир Джуліана.

— Поклади руку мені на плече, — наказала вона.

— Гаразд.

Він так і зробив, а вона встановила контакт, відшукала Джуліана й звернулася до нього. Ще мить, і Люк теж долучився до розмови, пояснюючи свої наміри. Я почув, як Віалла зазначила, що схвалила його план.

І Люк одразу підняв руку та витягнув її вперед. Я побачив, як перед ним намалювалася розпливчаста постать Джуліана, хоч я й не був частиною цього контакту. Це стало можливим, бо я викликав свій зір крізь Лоґрус і моє сприйняття таких речей посилилося. Мені це було потрібно, аби точно розрахувати час, бо не хотів, щоб Люк чкурнув без мене.

Я опустив руку йому на плече й посунувся вперед водночас із ним.

— Мерліне! Що ти робиш? — почув я голос Віалли.

— Хочу подивитися, що відбувається, — відповів. — Повернуся негайно, тільки-но усе закінчиться. — І веселкова брама зачинилася за мною.

Ми стояли у колі світла від олійних ламп посеред великого намету. Я чув, як надворі виє та гримить гіллям вітер. Просто перед нами височів Джуліан. Він випустив Люкову руку і з кам’яним лицем дивився на нього.

— То це ти вбивця Каїна, — промовив Джуліан.

— Я, — сказав Люк.

І я згадав, що Каїна та Джуліана завжди пов’язувала щира дружба. Якщо Джуліан захоче вбити Люка й оголосити вендету, навіть не сумніваюся, що Рендом просто кивне й погодиться. Можливо, навіть посміхнеться. Важко сказати. Якби я був на місці Рендома, почувши, що Люка усунено, то я полегшено зітхнув би. Насправді я вирішив супроводжувати його і через це також. А що як домовленість із ним — пастка? Віаллу я не міг підозрювати, але Джуліан і Бенедикт могли легко обвести її довкола пальця. Може, жодного Далта біля Амбера і взагалі нема?

Чи, припустімо, він тут, але насправді зажадав голови Люка. Хай там як, а Далт недавно намагався того вбити. Тепер я чітко бачив таку можливість, а ще мусив визнати, що Джуліан є найімовірнішим кандидатом для цієї змови. Він міг би легко піти на це. Заради Амбера.

Ми з Джуліаном зустрілися поглядами. Сподіваюся, на моєму обличчі, так само, як і на його, не відбивалося жодних емоцій.

— Доброго вечора, Мерлю, — привітався він. — Яка твоя роль у цій операції?

— Спостерігач, — відповів я. — Решта — залежно від обставин.

Я чув, як десь удалині завиває один із пекельних гончаків Джуліана.

— Та будь ласка, — сказав Джуліан. — Аби не пхав носа до чужого проса.

Я посміхнувся.

— Чарівники мають власні способи залишатися непоміченими, — відказав йому.

Джуліан знову подивився на мене допитливо, і я не сумнівався, що він розмірковує, чи містять мої слова певну погрозу: оборонити Люка або помститися за нього.

Потім він стенув плечима й повернувся до низенького столу, на якому лежала розгорнута мапа, притиснута каменем та кинджалом. Жестом звелів Люкові наблизитись, і я теж підійшов.

То була мапа західного узлісся Арденського лісу, і Джуліан показав на ній, де перебуваємо ми. Поміж Ґарнатом на південному заході й Амбером на південному сході.

— Тут стоїть наше військо, — він тицьнув у мапу пальцем. — А Далтове — ось тут, — прокреслив пальцем ще одну лінію майже паралельно до першої.

— А де вояки Бенедикта? — запитав я.

Джуліан із ледь помітним несхваленням подивився на мене.

— Люку дозволено знати, що ми маємо таке військо, — зауважив Джуліан, — але не те, скільки там вояків, де воно розташоване і яке має завдання. Тоді, якщо Далту вдасться його захопити, він знатиме, через що має нервувати, але не знатиме, як йому діяти.

Люк згідливо кивнув:

— Слушна думка.

Джуліан указав пальцем на якусь точку між двома лініями.

— Це місце, де я зустрічався з ним під час нашої попередньої розмови, — пояснив. — Тут відкрита рівнинна локація, котру за світлого часу доби можуть бачити обидві сторони. Я запропонував, щоб ви з ним зустрілися на цьому ж самому місці.

— Гаразд, — сказав Люк, а я помітив, що коли він говорив, пальці Джуліана погладжували руків’я кинджала, який лежав перед ним. А тоді я побачив, що правиця Люка, наче мимохідь, поповзла вгору і залишилася лежати на поясі, поряд із його кинджалом.

Люк та Джуліан водночас посміхнулися один одному, і посмішка ця затрималася на губах на кілька секунд довше, ніж буває зазвичай. Люк був міцнішим за Джуліана, і я знав, що він дуже сильний, стрімко рухається. Але Джуліан мав сотні років досвіду поводження зі зброєю. Я запитував себе, як мені втрутитись, якщо хтось із них зробить рух у бік іншого, бо знав, що спробую їх зупинити, будь-що. Але вони прибрали руки від зброї, теж водночас, наче домовились, і Джуліан сказав:

— Дозвольте мені запропонувати вам вина...

— Не відмовлюся, — відповів Люк, а я запитав себе, чи не втримала їх від сутички моя присутність. Може, й ні. Я підозрював, що Джуліан просто хотів дати зрозуміти, які він має почуття, а Люк бажав показати, що йому на це начхати. Я, справді, не знав, на кого з двох поставив би.

Джуліан примостив на столі три чарки, наповнив їх із пляшки кращого вина Бейля і жестом запросив нас випити, закорковуючи пляшку. Ми розібрали чарки, й він зробив ковток першим, поки ми ще тільки вдихали аромат вина. Продемонстрував нам, що не збирається нас труїти, а має намір обговорити справи.

— Коли ми з ним зустрічалися, кожен з нас узяв із собою двох ад’ютантів.

— Озброєних? — уточнив я.

Він кивнув.

— Так, для годиться.

— Ви зустрічалися на конях чи пішки? — поцікавився Люк.

— Пішки, — відповів Джуліан. — Ми залишили свій стрій одночасно й зближалися з однаковою швидкістю, доки зустрілися точно посередині, за кілька сотень кроків від кожного з військ.

— Зрозуміло, — протягнув Люк. — Якісь несподіванки?

— Жодних. Ми поговорили й розійшлися.

— Коли це було?

— При заході сонця.

— Він здався вам людиною сповна розуму?

— Я б сказав, так. Було певне чваньковите красування, були брутальні випади у бік Амбера — але, гадаю, така поведінка нормальна для Далта.

— Зрозуміло, — сказав Люк. — І він хотів, щоб йому віддали мене, чи мою матусю, чи нас обох? А в разі, якщо нас не видадуть, погрожував атакувати?

— Так.

— А він якимось чином пояснював, чому вимагає нас?

— Ні, — сказав Джуліан.

Люк відсьорбнув вина.

— А він обумовлював, якими йому потрібні ми: мертвими чи живими? — запитав він.

— Так. Ти необхідний йому живим, — відповів Джуліан.

— І які ваші міркування з цього приводу?

— Якщо я віддам тебе йому, то позбудуся тебе, — сказав Джуліан. — Якщо ж плюну межи очі йому і стану до бою, — позбудуся його. В кожному разі виграю я.

Тут його погляд упав на чарку, яку Люк узяв лівою рукою, і на мить зіниці розширились. Я зрозумів, що він щойно помітив на Люковому пальці каблучку Віалли.

— Схоже, що мені доведеться вбити Далта, без варіантів, — підсумував Джуліан.

— Щодо міркувань, — незворушно продовжував Люк. — Ви насправді вірите, що він атакуватиме? А чи нема у вас припущень, звідки Далт узявся тут? Чи не вказує щось на те, куди він збирається вирушити звідси — якщо, зрозуміло, зможе кудись вирушити?

Джуліан задумливо покрутив в руці чарку.

— Я змушений припустити: він має на увазі те, що каже, і справді планує атакувати. Коли ми вперше дізналися про пересування його людей, загальний напрямок був від Беґми і Кашфи, можливо, від Ереґнора, оскільки він багато вештається у тих краях. Щодо того, куди наміряється податися, коли забереться звідси, нічого не відомо, про це можна лише здогадуватися. Твої здогадки будуть нічим не гіршими за інші.

Люк швидко зробив ковток із чарки, але все ж таки на мить запізнився, не встигнувши приховати усміх, що блискавично промайнув його обличчям. Тієї миті я усвідомив, що здогадки Люка не тільки не гірші за інші: вони збіса кращі. Я й сам похапцем відсьорбнув вина, хоч і не був упевнений, який саме вираз обличчя ховаю.

— Можете спати тут, — сказав Джуліан. — Якщо ви голодні, я накажу принести щось поїсти. Вашу зустріч ми влаштуємо на світанку.

Люк заперечно покрутив головою.

— Зараз, — промовив він, ще раз, начебто мимохідь, але відкрито продемонструвавши каблучку, що мав на пальці. — Ми хочемо, аби ця зустріч відбулася зараз.

Джуліан дивився на нього мовчки, і в цій тиші кілька разів встигло гупнути моє серце. Тоді він зауважив:

— У темряві вас не буде видно, а тим більше якщо й надалі сніжитиме. Будь-яке раптове непорозуміння за таких умов може призвести до початку бойових дій, з будь-якого боку.

— Якщо обидва мої супровідники візьмуть по великому ліхтареві, й так само зроблять два його провідники, — запропонував Люк, — нас буде видно з обох боків, аж на кількасот ярдів.

— Може, й так, — погодився Джуліан. — Гаразд. Я відішлю листа з повідомленням до його табору і знайду для тебе двох ад’ютантів.

— Я вже знаю, кого хочу взяти зі собою, — сказав Люк. — Вас та Мерліна.

— Дивний ти хлоп... — зауважив Джуліан. — Але погоджуюсь. Я хотів би бути там, коли станеться те, що має статися.

Джуліан наблизився до передньої стіни свого намету, відгорнув полу, підкликав до себе одного з офіцерів і стиха розмовляв з ним кілька хвилин. Я тим часом запитав Люка:

— Ти впевнений у доцільності того, що робиш?

— Звичайно, — відказав той.

— Мені здається, що це вже щось більше за імпровізацію, — не вгавав я. — Чому б тобі не пояснити мені свій план?

Якусь мить він дивився на мене оцінювально, а тоді сказав:

— Я тільки недавно усвідомив, що теж є сином Амбера. Ми з тобою зустрілись і зрозуміли, що дуже схожі один на одного. От і добре. Бо звідси випливає, що можемо працювати разом. Згоден?

Я зморщив лоба. Не до кінця розумів, що Люк хоче цим сказати.

Він легенько стиснув моє плече.

— Не турбуйся, — промовив. — Ти можеш мені довіряти. Хоча великого вибору наразі й не маєш. Але згодом він може виникнути. Хочу, аби ти запам’ятав, що у жодному разі не маєш втручатися, хай там що.

— А що, на твою думку, може трапитися?

— У нас зараз нема часу для припущень, — відповів Люк, — та й поговорити наодинці ніяк. Тому хай усе йде своєю чергою, а ти просто пам’ятай те, що я казав тобі сьогодні ввечері.

— Як ти зазначив раніше, великого вибору в цій справі я не маю.

— Хочу, аби ти пам’ятав про це й згодом, — сказав він, і тут Джуліан опустив полу намету і повернувся до нас обличчям.

— Ловлю вас на слові: що там з тією їжею? — гукнув до нього Люк. — А як ти, Мерлю? Голодний?

— Боже збав, ні! — відповів я. — Щойно з офіційного обіду.

— Он як? — зронив той, трохи надто байдуже. — І з якої нагоди був обід?

Мене розібрав сміх. Для одного дня це було забагато. Я хотів відповісти йому, що у нас зараз нема часу й до того ж ми не наодинці, але Джуліан саме знову висунувся з намету, відхиливши його полу, й гукав свого ординарця, і мені кортіло закинути на Люкову половину поля кілька кручених м’ячів та подивитися, чи не протаранять вони його самовладання.

— На честь прем’єр-міністра Беґми з його свитою, — пояснив йому.

Він терпляче чекав, поки я робив дуже довгий ковток вина. Потім опустив чарку й додав:

— Ось і все.

— Облиш, Мерліне! Чого вони приїхали? Я ж від тебе останнім часом фактично нічого не приховую.

— Та невже? — сказав я.

На якусь мить мені здалося, що він не зможе зрозуміти увесь гумор ситуації, але Люк усе ж таки теж розсміявся.

— Іноді Божі жорна мелють надто швидко[104], і засипають мукою нас із головою, — зауважив він. — Послухай, може, віддаси мені це задарма? Просто у мене зараз нема нічого під рукою, аби торгуватися. Чого йому треба?

— Тільки май на увазі, що це має залишатися таємницею аж до завтра!

— Згода! А що відбудеться завтра?

— Коронація у Кашфі Арканза, герцога Шедбурнського.

— Срань Господня! — вирвалось у Люка. Він подивився на Джуліана й знову на мене. — Рендом зробив до дідька розумний вибір, — сказав, помовчавши. — Не думав, що він діятиме так швидко.

Люк довго дивився кудись у нікуди. Потім додав:

— Дякую.

— То це дарунок чи каверза? — поцікавився я.

— Для мене чи для Кашфи? — відповів він запитанням на запитання.

— У цьому випадку не бачу різниці.

— От і добре, бо ще не знаю, як до цього поставитися. Треба трохи поміркувати. Подивитися на проблему ширше.

Я втупивсь у нього, і він знову посміхнувся.

— Цікава новина, — додав Люк. — Маєш для мене ще щось?

— Досить із тебе й цього, — відказав я.

— Еге ж, може, твоя правда, — погодився він. — Не варто перенавантажувати системи. Тобі не здається, старий, що ми інколи все занадто ускладнюємо, а треба жити простіше?

— Тільки не з того часу, як познайомився з тобою.

Джуліан опустив полу намету, підійшов до нас і пошукав свою чарку.

— Тобі принесуть поїсти за п’ять хвилин, — повідомив він Люкові.

— Дякую.

— Якщо вірити Бенедиктові, — мовив Джуліан, — ти сказав Рендому, що Далт — син Оберона.

— Сказав, — підтвердив Люк. — І він пройшов Лабіринтом. А це має якесь значення?

Джуліан стенув плечима.

— Це не вперше бажаю вбити родича, — констатував. — До речі, ти ж мій небіж... чи не так?

— Так... дядьку.

Джуліан знову поганяв по колу вино у чарці.

— Що ж, ласкаво просимо до Амбера, — проказав він. — Минулої ночі я чув банші. Цікаво, чи нема тут зв’язку?

— Зміни, — сказав Люк. — Відчуваючи наближення змін, вони голосять за втраченим.

— Смерть. Вони провіщають смерть, хіба ні?

— Не завжди. Іноді просто вказують на поворотні моменти заради драматичного ефекту.

— Не надто весело, — сказав Джуліан. — Але надія залишається завжди.

Я гадав, Люк збирається сказати, та Джуліан знову заговорив, не давши йому відкрити рота.

— Чи добре ти знав свого батька? — запитав.

Люк на мить скам’янів, але відповів:

— Можливо, не так добре, як знали його інші. Не можу сказати. Він був наче комівояжер. Раз у раз з’являвся і зникав. Зазвичай не лишався з нами надовго.

Кивнувши, Джуліан запитав:

— Яким він був у свої останні роки?

Люк дивився собі на руки.

— Він був не зовсім нормальною людиною, якщо хочете про це дізнатися, — сказав урешті-решт. — Як я вже раніше казав Мерліну, на мою думку, той процес, на який він погодився, аби отримати надзвичайну силу, міг позбавити його душевної рівноваги.

— Уперше про це чую.

Люк повів плечем.

— Подробиці не так важливі. Головне — результат.

— А раніше, ти кажеш, він був непоганим батьком?

— Я не знаю, чорт забирай! У мене ніколи не було іншого батька, то я не мав з ким порівнювати. Чому запитуєте?

— Із цікавості. Це та частина його життя, про яку мені нічого не було відомо.

— Ну, а яким він був братом?

— Шаленим, — відказав Джуліан. — Ми з ним не дуже ладнали. Тому намагалися триматися на відстані один від одного. Але треба визнати, він був кмітливий. І обдарований. Мав мистецький хист. Я саме намагаюся зрозуміти, що ти успадкував від нього.

Люк розвів руками.

— Звідки мені знати? — сказав.

— Ну, це не так і важливо, — мовив Джуліан, ставлячи на стіл чарку та знову обертаючись до входу в намет. — Зараз мають принести твою вечерю.

Він попростував до виходу. Я чув, як крихітні крижані кристалики стукотять у дах намету в мене над головою, час від часу тлумлячись у віддалених розкотах гарчання. Концерт для вітру та пекельних гончаків. Але жодні банші не голосили. Їм іще була не пора..

9

Я тримався на крок чи два позаду Люка, трохи ліворуч від нього, намагаючись іти врівень із Джуліаном — той простував за Люком із правого боку. Я ніс величезний смолоскип, смолистий кілок шість футів завдовжки, загострений на кінці, аби зручніше було встромляти у землю. Тримав його на відстані витягнутої руки, бо язики масного полум’я металися навсібіч, підкоряючись примхам вітру. Гострі крижані кристали стьобали по щоках, лобі, руках, осідали на бровах та віях. Коли вони танули від жару смолоскипа й вода потрапляла мені в очі, я починав шалено кліпати. Трава замерзла аж настільки, що із хрустом кришилася під ногами.

Далеко попереду я бачив вогняні плями двох інших світильників, що повільно наближались, а також темну розпливчасту постать чоловіка, який ішов між ними. Кліпаючи, чекав, коли зможу краще роздивитися його у світлі одного зі смолоскипів. Раніше я бачив його тільки раз, через Козир, коли був у Лісовому будинку. Зараз, у відблисках живого вогню, його волосся здавалося золотавим чи навіть мідно-червоним, але я пам’ятав, що при денному світлі воно було брудно-білявим. Пригадав і колір його очей — зелені, хоча наразі не міг цього побачити. Зараз я вперше звернув увагу на те, який той височезний; хіба що він обрав собі факелоносцями двох недоростків. Того єдиного разу, коли бачив його раніше, чоловік був сам, і я не мав з ким його порівнювати.

Коли на нього впало ще й світло наших смолоскипів, стало видно, що він одягнутий у важкий зелений камзол, без коміра та рукавів, а з-під нього проглядає теж товста темна кошуля з довгими рукавами, заправленими у зелені рукавиці з крагами. Штани на ньому були теж чорні, так само, як і високі чоботи, як і плащ, підшитий смарагдово-зеленою лискучою тканиною, що відбивала світло, беручись ще й жовто-червоними плямами, коли плащ маталався на вітрі. Зі шиї у нього звисав важкий круглястий медальйон, і, хоч я не міг наразі роздивитися, що на ньому зображено, був певний: побачу там Лева, який роздирає Єдинорога. Чолов’яга зупинився кроків за десять чи дванадцять від Люка, а за мить став і Люк. Далт зробив знак рукою, і його супровідники встромили смолоскипи у землю. Ми з Джуліаном негайно зробили так само, залишившись стояти поруч, як і люди Далта. Тоді Далт кивнув Люкові, й вони зробили ще кілька кроків один до одного, зустрівшись у центрі чотирикутника, утвореного світильниками. Потиснули один одному руки, дивлячись ув очі. Люк стояв до мене спиною, але обличчя Далта я міг бачити. На ньому не відбивалося жодної емоції, хоча губи його вже ворушилися. Слів я не міг добре почути, через вітер і через те, що вони, очевидно, навмисно говорили дуже тихо. Нарешті у мене з’явився еталон, аби визначити зріст Далта. Люк на зріст приблизно шість футів три дюйми, і тепер я бачив, що Далт на кілька дюймів вищий. Зиркнув на Джуліана, але він не дивився в мій бік. Я уявив, скільки ж поглядів зараз спрямовано на нас з обох боків зануреного в темряву поля.

За реакцією Джуліана ніколи не можна було стежити за подіями. Ось і зараз він індиферентно дивився на цих двох, і обличчя його було непроникне й замкнуте. Я спробував узяти приклад з нього, й так ми стояли, хвилина за хвилиною, а сніг падав і падав.

Здавалося, минула вічність, доки, нарешті, Люк обернувся і попрямував до нас. Далт теж посунув до одного зі своїх факелоносців. Люк зупинився між нами з Джуліаном, і ми підійшли до нього.

— І що? — запитав я.

— Ну, — відказав той, — гадаю, я знайшов спосіб уладнати все без війнушки.

— Молодець, — сказав я. — Що ти йому впарив?

— Пропозицію розв’язати наші проблеми на дуелі зі мною, — пояснив Люк.

— Ти що, здурів?! — вибухнув я. — Цей чувак — профі! Не сумніваюся, він успадкував наш генетичний комплекс сили. І все життя тільки те й робить, що воює. Він може бути на піку форми. Важить більше за тебе і має довші руки!

Люк усміхнувся і сказав:

— Тоді маю покластися на своє везіння. — Він подивився на Джуліана. — А тепер, якщо ви годні подати своїм людям звістку й наказати не атакувати, можемо розпочинати. Далтові хлопці теж не полізуть у бійку.

Джуліан подивився вслід одному з факелоносців Далта, який вирушив до своїх лав. Тоді обернувся в бік своїх вояків і подав кілька сигналів руками. Незабаром з укриття вибіг вояк і побіг до нас.

— Люку, — сказав я. — Це божевілля. Перемогти можеш тільки єдиним чином: узяти собі за секунданта Бенедикта, а потім зламати ногу.

— Мерлю, — відказав той, — проїхали. Це стосується лише Далта і мене. Згода?

— Маю в’язочку порівняно свіжих заклинань, — не вгавав я. — Можна зробити так: ви почнете вовтузитись, а я слушної миті вшкварю його одним з них. Виглядатиме так, наче це зробив ти.

— Ні! — відрубав Люк. — Це, направду, справа честі. Тож ти не маєш втручатися.

— Гаразд, — сказав я, — як хочеш.

— До того ж ніхто не загине, — пояснив він. — Ніхто з нас не збирається помирати просто зараз, тому ми це обумовили окремо. Кожен із нас надто потрібний іншому живим. Ми битимемося без зброї. Все вирішиться між нами двома.

— А в чому полягає угода? — запитав Джуліан.

— Якщо Далт натовче мені дупу, — відповів Люк, — я стану його бранцем. Він відведе свою банду, а я піду разом з ними.

— Люку, ти з’їхав з глузду, — сказав я.

Джуліан поглянув на мене і сказав:

— Продовжуй.

— Якщо перемога буде за мною, він мій полонений, — вів Люк далі. — Тоді я заберу Далта зі собою до Амбера чи куди забажаю, а його військо відведуть Далтові офіцери.

— Єдиний спосіб гарантувати виконання цієї угоди, — висловився Джуліан, — переконати їх, що в іншому разі вони будуть знищені.

— Безперечно, — погодився Люк. — Саме тому я сказав Далту, що Бенедикт чекає на фланзі на сигнал, аби накотитися на його хлопців. Гадаю, це одна з причин, що змусила його погодитися на цю нашу дуель.

— Розумно, — зауважив Джуліан. — Амбер у будь-якому разі виграє. А що ти сподіваєшся отримати цим для себе, Рінальдо?

Посміхнувшись, Люк сказав:

— Поміркуй над цим, дядьку...

— Ти ще хитріший, ніж я підозрював, племінничку, — констатував Джуліан. — Посунься трохи праворуч, будь ласка.

— Навіщо?

— Аби він мене не бачив, навіщо ж іще. Мені треба сповістити Бенедикта, що тут відбувається.

Люк пересунувся, а Джуліан добув з кишені свою колоду і взявся відшукувати потрібний Козир. Тим часом гонець від нашого війська дістався нас і стояв, чекаючи наказу. Джуліан заховав усі карти, крім однієї, і розпочав контакт. Поспілкувавшись із Бенедиктом хвилину чи дві, обернувся до гінця, переговорив з ним, відіслав його назад, а сам одразу ж поновив контакт через Козир. Закінчивши говорити та слухати, він не повернув цей Козир до решти карт, що вже лежали в його внутрішній кишені, а непомітно приховав у себе в руці. Я зрозумів, що вони з Бенедиктом не перериватимуть контакту, доки справу не буде завершено, аби Бенедикт миттєво довідався, коли і як він має діяти.

Люк розстібнув плащ, який я йому позичив, скинув його та віддав мені.

— Потримай, поки не закінчу, — попросив він.

— Давай, — я прийняв плащ із його рук. — Щасти тобі.

Він посміхнувся куточком губ і повернувся до мене спиною. Далт уже виходив на середину прямокутника.

Люк також рушив йому назустріч. Коли відстань між ними скоротилася до кількох кроків, вони обидва зупинились, обличчям один до одного. Далт щось промовив, але слів я не розібрав; так само не розчув, що відповів Люк.

Потім вони приготувалися. Люк став у боксерську стійку, а Далт підняв руки для борцівського захвату. Люк атакував першим. Можливо, це був лише удаваний випад; у будь-якому разі його кулак не вцілив ув обличчя Далта. Той легко уникнув удару й відступив на крок. Люк не відпускав його і швидко двічі влучив йому по корпусу. Ще один удар Люка в голову Далт знову заблокував, і Люк закружляв навколо нього, намагаючись дістати супротивника джебом. Далт двічі спробував піймати Люка на захват, але щоразу наривався на потужні удари. Після другого з них із губи в нього заюшила кров. Кинувшись на Люка втретє, він спромігся повалити того, а от сісти на нього не зумів, бо Люк примудрився вивернутися та відкотитися. Підхопившись, він спробував ногою заїхати Далту по правій нирці, але той ухопив його за гомілку й завалив на спину. Падаючи, Люк вільною ногою копнув його в коліно, але Далт не відпускав ступню, викручуючи її. З перекошеним обличчям Люк нахилився вперед й примудрився обома руками спіймати Далта за правий зап’ясток, вивільнивши свою ногу з лапищ здорованя.

Тоді, склавшись удвічі, кинувся уперед, не випускаючи зап’ясток Далта. Скочивши на ноги, він пірнув під Далтову правицю, крутнувся й швиргонув того писком об землю. Заламуючи Далтові руку, утримуючи її правою рукою, лівою ухопив того за волосся. Відтягував голову Далта назад, як я зрозумів, для того, аби стукнути нею кілька разів об землю, але я вже бачив, що йому це не вдасться.

Далт напружився, і рука його стала потроху розпрямлятися, попри замок Люка. Люк спробував кілька разів тицьнути Далта носом у сніг, але марно. Стало зрозуміло, що варто Далтові вивільнити хоча б одну руку, — і Люку доведеться непереливки, а утримати його правицю він не міг. Далт був збіса дужий. Зрозумівши це, Люк усією вагою навалився на спину Далтові, відштовхнувся й скочив на ноги. На жаль, діяв недостатньо спритно, бо Далт змахнув вивільненою рукою та вхопив його за литку лівої ноги. Люк оступився, а Далт був уже на ногах і смикнув супротивника вбік. Той упав горілиць, наче підкошений. І коли Далт цього разу напосів на Люка, він не зміг відкотитися, спромігся лише вигнутися.

Далт накинувся на нього зі шаленою силою, ухилившись від коліна, яке Люк викинув уперед, сподіваючись, що Далт наткнеться на нього пахом. А от сам не встиг вивільнити руки і захиститися від удару зліва в щелепу. Люк, відлетівши убік, розпластався крижем. А тоді його рука метнулася вгору, вгативши тильним боком Далта у підборіддя. Пальцями він намагався дотягтися до очей супротивника. Але Далт відкинув голову назад і відштовхнув його руку. Іншою рукою Люк спрямував нищівний удар у скроню Далту, вцілив, однак Далт уже повертав голову, і кулак Люка лише ковзнув йому по волоссю, без жодних помітних наслідків. Люк уперся обома ліктями в землю, а тоді різко відштовхнувся, набичившись. Я не бачив, куди саме припав цей удар лобом, але наступної миті з носа Далта заструменіла кров, а Люк упав на спину. Попри це Далтові вдалося лівою рукою вчепитися Люкові у горлянку. Відкритою правицею він зі силою ляснув Люка по голові збоку. Я бачив, як Люк намагався вчепитись у цю руку зубами, аби завадити удару, але Далтова рука, що тримала його за горло, не давала йому це зробити. Далт замахнувся для чергового випаду. Але цього разу Люк лівою рукою блокував удар, водночас правою схопивши Далта за лівий зап’ясток у спробі звільнити свою шию. Тоді Далт примудрився просунути повз руку Люка свою правицю й, обома руками вчепившись у шию Люка, взявся його душити, намагаючись великими пальцями перекрити йому трахею.

Я подумав, що це кінець. Та Люк зненацька дотягнувся правицею до лівого ліктя Далта, заблокувавши його руки, вхопився за передпліччя супротивника і, перекрутившись усім тілом, загнув йому лікоть до неба. Далт відхилився ліворуч, а Люк перекотився направо і схопився на ноги, струшуючи головою. Цього разу він не намагався копнути Далта ногою, а той помалу отямлювався. Він знову наставив руки, Люк викинув перед собою стиснуті кулаки, і вони взялися далі кружляти один навколо одного.

А сніг сипав та сипав, вітер налітав поривами, і то зі силою жбурляв ув обличчя крижану крупу, то давав снігові змогу падати вертикально, коливною білою завісою. Я подумав про купу вояків навколо, а ще про те, чи не опинюсь у вирі бою, коли ця дуель закінчиться так чи інакше. Той факт, що Бенедикт був готовий раптово налетіти невідомо звідки й долучитися до кривавої бійні, мене аж ніяк не тішив. Навіть попри те, що внаслідок цього наші б, напевно, перемогли. Я нагадав собі, що перебуваю тут завдяки власному вибору.

— Давай, Люку! — заволав я. — Розмаж його!

Це спричинило дуже дивний ефект. Далтові супровідники відразу ж почали теж підбадьорювати його вигуками. Мабуть, наші голоси підхопив і далеко відніс вітер, бо невдовзі до нас почали надходити звукові хвилі, тож і я спершу подумав, що це шум віддаленої бурі, але потім зрозумів: то вигуки, які долинають від лав, наших і ворожих. Тільки Джуліан пробував у непорушному мовчанні.

Люк продовжував кружляти навколо Далта, викидаючи джеби, часом чи комбінуючи удари, а Далт відбивав їх, намагаючись захопити руку Люка. Лиця в обох були закривавлені, й рухалися суперники вже не так стрімко, як попервах. Я бачив, що обидва вони зазнали ушкоджень, хоч і не можна було сказати, наскільки серйозних. Люк розсік Далтові вилицю, а синці та ґулі щільно вкривали обличчя обох.

Люкові знову вдалося провести зв’язку ударів по корпусу, але важко було оцінити, чи вони достатньо потужні. Далт витримав ці удари стоїчно і навіть знайшов у собі сили кинутися на Люка та спробувати спіймати його на захват. Люк вивернувся недостатньо швидко, і Далт зумів зійтися з ним у клінчі. Обидва спробували заїхати супротивнику в пах коліном, обидва закрилися, повернувши стегно. Вони безупинно переплітали й вивертали руки, бо Далт прагнув вийти на кращий захват, а Люк опирався цим спробам, водночас намагаючись звільнити руку й завдати нищівного удару. Кілька разів обоє спробували буцнути супротивника головою та вдарити по кісточках на ногах, але обом удавалося уникнути цих болючих ударів. Нарешті Люк підсік Далта та кинув його на землю.

Притиснувши того коліном, Люк викинув правий хук йому в голову, а слідом за ним — хук лівою. Він хотів ударити лівою ще раз, однак Далт перехопив його кулак, рвонув угору й швиргонув Люка навзнаки на землю. Коли Далт нахилився над ним, із обличчям, що перетворилося на маску з крові та бруду, Люк примудрився вцілити йому кулаком під серце, але це не зупинило правий кулак Далта, і той, наче уламок скелі, обрушився Люкові на щелепу. Далт додав до цього удару ще один, зліва, потім справа, обидва слабенькі, а потім зупинився перевести дух і лівою вбивчо ударив у щелепу. Голова Люка сіпнулася вбік, і більше він не ворушився.

Далт зігнувся над ним, дихаючи, наче загнаний кінь, не зводячи очей з його обличчя, мовби чекаючи на якусь каверзу; права рука в нього смикалася, немов він був готовий ударити ще.

Проте нічого не сталося. Дуелянти залишалися нерухомими десять чи п’ятнадцять секунд, а потім Далт повільно випростався, облишив розпростертого Люка й, похитуючись, став на ноги ліворуч від нього.

Я відчував у роті смак смертельного закляття, котре заготував заздалегідь. Аби вшкварити ним Далта, знадобиться менш як десять секунд, і ніхто не зможе сказати напевне, від чого саме той помер. Але я не знав, що трапиться, якщо він також упаде зараз на землю як підкошений. Чи не кинуться обидва війська у бій? Але не такий варіант і не гуманістичні міркування мене зупинили, жодним чином. Мене стримали слова Люка: «... це, направду, справа честі. Ти не повинен втручатися». Пам’ятав я й те, що, за його словами, ніхто з них не помре, бо вони з Далтом надто потрібні один одному живими.

Хай так. Сурми поки що мовчали. Лави вояків не намагалися зійтись у герці. Схоже, усе й насправді може відбутися так, як вони домовилися. Люк хотів, щоби було саме так. Я не заважатиму йому.

Я споглядав, як Далт, ставши на коліно, почав піднімати Люка із землі. Але відразу ж опустив його, підкликав двох своїх людей і наказав їм нести переможеного. Потім Далт підвівся, обернувся до Джуліана й крикнув:

— Закликаю тебе дотримуватися нашої угоди до кінця.

Джуліан, ледь помітно кивнувши, відказав:

— Так і зробимо, якщо ви її не порушите.

— Ми йдемо, — відповів Далт, розвертаючись.

— Далте! — гукнув я його.

Він повернувся й подивився на мене.

— Мене звати Мерлін, — сказав я. — Ми зустрічалися, хоча й не знаю, чи ти це пам’ятаєш.

Він заперечно похитав головою.

Піднявши правицю, я проказав найменш корисне і водночас найпомпезніше з усіх своїх заклинань.

Перед Далтом розчахнулася земля, сипонувши на нього, наче градом, грудками й камінцями. Він позадкував на крок та обтер обличчя, тоді поглянув у яму з нерівними краями, що взялася біля його ніг.

— Це твоя могила, — сказав я, — якщо Люк помре через тебе.

Він знову подивився на мене, цього разу уважно.

— Наступного разу я тебе пам’ятатиму, — сказав, розвернувся та пішов за своїми людьми, які вже несли Люка до їхніх шеренг.

Я подивився на Джуліана. Він спостерігав за мною. Повернувшись до мене спиною, Джуліан витягнув із землі свій смолоскип. Я зробив так само. Потім, ступаючи за ним, попростував назад тією ж дорогою, якою ми прийшли сюди.

Згодом, у своєму наметі, Джуліан зауважив:

— Це розв’язує проблему. Ймовірно, навіть дві проблеми.

— Можливо, — відказав я.

— Далт тимчасово усунутий із гри.

— Схоже, так.

— Бенедикт доповідає, що люди Далта вже згортають свій табір.

— Думаю, ми ще побачимо цього типа.

— Якщо то найкраще військо, яке він може привести зі собою, це не має значення.

— А тобі не здається, що ця операція була з його боку експромтом? — зауважив я. — Гадаю, Далт швидко набрав собі вояків. Наче був змушений діяти в дуже стислі терміни.

— Може, твоя правда. Але він справді ризикував.

— І виграв.

— Так. А тобі не варто було демонструвати йому свою силу, наостанок.

— Чому ні?

— Бо якщо ти колись вирушиш на нього, то матимеш попередженого ворога.[105]

— Його і треба було попередити.

— Для таких, як він, усе їхнє життя — ризик. Він прораховує та діє. Хай яким крутим вважатиме тебе Далт, це не змінить його планів. До того ж, ти ще не до кінця знаєш, на що здатний Рінальдо. Вони з Далтом — два чоботи пара. І розуміють один одного.

— Можливо, ти маєш слушність.

— Маю.

— Якби їхній двобій закінчився інакше, ти вважаєш, Далтові вояки стерпіли б це? — запитав я.

Джуліан знизав плечима:

— Він знав, що моє військо стерпить його перемогу, бо я матиму з цього зиск. Цього було достатньо.

Я кивнув.

— Вибач, — сказав Джуліан. — Мушу негайно доповісти Віаллі про те, що сталося. Мабуть, ти захочеш козирнутися до палацу, коли закінчу повідомлення?

— Так.

Витягнувши потрібну карту, він узявся до своєї справи. А я вкотре з подивом запитував себе, що відчуває Віалла, коли виходить на контакт через Козир. Завжди бачу ту людину, з якою контактую, і всі наші кажуть, що в них усе відбувається так само. Але ж Віалла, наскільки розумію, сліпа від народження. Я завжди гадав, що запитати її про це було би безтактністю, а тепер мені ще й спало на думку, що, можливо, її відповідь виявилася б цілковито незрозумілою для зрячої людини. Тому це питання, найімовірніше, залишиться назавжди без відповіді.

Поки Джуліан спілкувався з Віаллою, примарним чином присутньою для нього, я розмірковував, що маю робити. Треба, не зволікаючи, щось вирішувати з Маскою та Юртом, і, схоже, тепер доведеться стосунки з ними з’ясовувати без Люка. Чи схиляюсь я пристати на його пораду та спробувати намовити Джасру укласти зі мною угоду проти них? Чи варта шкурка вичинки? А як я впораюсь із ними сам? Може, мені слід повернутися до того химерного бару та спробувати позичити на певний час Курзу-Верзу? Чи Меча-штрича? Чи обох... А може...

Я почув, як мене кличуть на ім’я, і повернувся до теперішнього моменту та його нагальних проблем. Джуліан щось пояснював Віаллі, але мені було відомо, що насправді нема чого пояснювати. Отже, я підвівся, потягнувся й викликав свій Лоґруський зір.

Спрямувавши цей зір на місце перед Джуліаном, я вгледів її, і не примарно, а чітко: вона сиділа на тому ж незручному твердому стільці, на якому бачив її востаннє. Цікаво, подумав, чи вона так і залишалася тут упродовж усього цього часу, чи щойно повернулася. Щиро сподівався, що їй удалося повернутися до зали і поласувати тим десертом, який мені не пощастило й у роті потримати.

Тут Джуліан зиркнув на мене.

— Якщо ти готовий, вона може тебе забрати, — сказав.

Я перетнув намет, підійшов і став поряд із Джуліаном, відмовившись від Лоґруського зору. Вирішив, що не варто надто близько зводити сили Лоґрусу і Лабіринту. Тож я торкнувся карти, і зображення Віалли раптом опинилось у фокусі.

— Готовий? — сказала вона, витягуючи руку вперед. Я теж простягнув руку й обережно взяв її правицю у свою.

— До побачення, Джуліане, — кинув, роблячи крок уперед.

Він не відповів. А якщо й відповів, я цього не розчув.

— Я сподівалася, що все станеться не так, — перш за все сказала мені Віалла, не випускаючи моєї руки.

— Передбачити це було неможливо...

— А Люк знав, — додала вона. — Тепер усе сходиться, хіба ні? Зрозумілими стають усі його репліки... Він запланував свій виклик заздалегідь.

— Гадаю, так.

— Він веде якусь небезпечну гру. Хотіла б я знати, яку саме...

— Не можу нічим допомогти, — розвів я руками. — Мені він нічого про це не казав.

— Але ти будеш перший, до кого він звернеться. Негайно мені повідом, коли він вийде на зв’язок.

— Добре.

Вона пустила мою руку.

— Тоді це наче все, що я хотіла сказати.

— Але, — почав я, — є ще дещо, про що, на мою думку, ви маєте знати...

— Так?

— Ідеться про те, чому Корал не була на обіді сьогодні ввечері.

— Продовжуй, — мовила Віалла.

— Вам відомо, що ми з нею сьогодні вдень довго ходили містом?

— Відомо, — сказала вона.

— Наша прогулянка завершилася тут, під нами, — продовжив я, — у залі з Лабіринтом. Корал висловила бажання побачити його.

— Багато гостей хочуть його уздріти. Але слід добре подумати, чи варто надавати всім таку змогу. Втім, часто у них зникає інтерес, коли вони дізнаються про сходи.

— Я попередив Корал про сходи, — сказав я, — але це її не зупинило. А коли вона туди потрапила, то ступила на Лабіринт...

— Ні! — зойкнула Віалла. — Ти мав дивитися за нею уважніше! Зараз, коли ми маємо й без того такий клопіт із Беґмою... а тут ще й це! Де зараз її тіло?

— Гарне запитання, — відповів я. — Не знаю. Але Корал була живісінька, коли я бачив її востаннє. Розумієте, вона заявила, що Оберон був її батьком, і вирушила Лабіринтом. Коли пройшла його, то наказала йому перенести її кудись. Її сестра — вона в курсі, що ми разом вирушили на прогулянку, — схвильована. Впродовж усього обіду Найда допитувалась у мене, куди могла подітися Корал.

— І що ти їй сказав?

— Сказав, що залишив її сестру милуватися художніми скарбами палацу на самоті та що вона, можливо, трохи запізниться до обіду. Час спливав, Найда нервувалась дедалі сильніше й змусила мене пообіцяти, що вирушу на пошуки сестри, якщо та не прибуде. Я не хотів розповідати, що сталося насправді, бо не бажав встрявати у подробиці походження Корал.

— Це зрозуміло, — сказала Віалла. — О, Господи!

Я почекав, але вона більше нічого не говорила. Мовчав і я.

Нарешті вона промовила:

— Я нічого не знала про останні походеньки Короля в Беґмі, тому мені важко відразу оцінити значення цього одкровення. Чи Корал не сказала тобі, як скоро вона збирається повернутись? І, до речі, сподіваюся, ти забезпечив її певними засобами повернення?

— Я дав їй свій Козир, — відповів я, — проте Корал не спробувала зв’язатися зі мною. Хоча у мене склалося враження, наче вона не мала наміру мандрувати дуже довго.

— Це може бути серйозно, — підсумувала Віалла, — з багатьох причин. А якої ти думки про Найду?

— Вона здається цілком нормальною, — відповів я. — До того ж, схоже, я їй подобаюся.

Віалла на хвильку поринула в невеселі думки, а тоді мовила:

— Якщо це дійде до Оркуза, він може вирішити, що ми утримуємо її як заручницю, аби впливати на його поведінку в будь-яких майбутніх перемовинах з приводу Кашфи.

— Ваша правда. Я про це й не подумав.

— Так він і вважатиме. Люди схильні створювати у своїй уяві такі підозри, коли мають справи з нами. Отже, нам треба виграти трохи часу і спробувати повернути її, перш ніж Оркуз почне нас підозрювати.

— Я зрозумів, — сказав я.

— Найімовірніше, він незабаром пошле по неї, а може, вже й посилав, аби дізнатися, чому Корал не була на обіді. Якщо його вдасться заспокоїти на цю мить, ти матимеш попереду всеньку ніч, аби спробувати її розшукати.

— Як це зробити?

— Чарівник у нас ти. Знайди змогу. А поки що... ти сказав, що Найда тобі симпатизує?

— Навіть дуже.

— От і добре. На мою думку, найкраще було б спробувати залучити її у спільниці. Звісно, я покладаюся на твій такт і прошу тебе зробити це так, аби не образити почуття дівчини...

— Звичайно... — почав я.

— ...а надто через те, що вона тільки-но одужала після важкої хвороби, — вела далі Віалла. — Нам зараз тільки не вистачає спровокувати серцевий напад у другої доньки.

— Хвороба? — перепитав я. — Вона про це нічого не казала.

— Думаю, їй важко про таке згадувати. Найда ще донедавна була близька до смерті, а тоді раптом одужала й наполягла супроводжувати батька в його поїздці до нас. То він розповів мені про це.

— За обідом вона почувалася наче чудово, — сказав я розгублено.

— От і роби все, щоби вона й надалі так почувалась. Я хотіла б, аби ти пішов до неї, розповів їй, що сталося, найдипломатичнішим чином, і попросив Найду прикрити відсутність її сестри, поки ти розшукуватимеш Корал. Звісно, є ризик, що Найда не повірить твоїм словам і вирушить просто до Оркуза. Може, тобі застосувати якесь заклинання, аби цьому завадити? Але я не бачу іншого виходу. Виправ мене, якщо я помиляюся.

— Ви не помиляєтеся, — сказав я.

— Тоді пропоную тобі зайнятися цим негайно... і повідомляти мені про всі проблеми та про всі нові факти в будь-який час, удень чи вночі.

— Уже йду, — запевнив.

Я вийшов з кімнати енергійною ходою, але, прокрокувавши трохи, зупинився. Усвідомив, що знаю тільки приблизно, в якій частині палацу розмістили делегацію з Беґми, а яку з кімнат відвели Найді — й гадки не маю. Мені не хотілося вертатися та розпитувати Віаллу, бо це б показало, що я вчинив дурницю, не довідавшись про таке під час обіду.

Майже десять хвилин довелося розшукувати когось із обслуги, спроможного надати мені необхідну інформацію — і пришелепувату посмішку на додачу, а тоді підтюпцем просуватись у вказаному напрямку, доки я опинився перед дверима Найди.

Пригладив рукою волосся, струсив із камзола можливі порошинки, почистив носаки чобіт об холоші штанів, глибоко вдихнув, зобразив посмішку, видихнув і постукав.

За кілька секунд двері відчинилися. На порозі стояла Найда. Посміхнувшись мені у відповідь, зробила крок убік.

— Прошу, заходь...

— Думав, мені відчинить покоївка, — сказав я, заходячи. — Ти мене здивувала.

— Оскільки я чекала на тебе, то відпустила її спати раніше.

Найда переодяглася. Тепер на ній був сірий комбінезон з чорним паском. На ногах мала чорні кімнатні черевички. З обличчя прибрала майже всю косметику. Волосся зачесала назад і підхопила чорною стрічкою. Жестом показала мені на канапу, але сідати я не поспішав.

Легенько стиснувши її плече, подивився їй в очі. Вона подалася до мене.

— Як почуваєшся? — запитав я.

— З’ясуй, — відповіла стиха.

Я не міг дозволити собі навіть зітхнути. Обов’язок кликав. Обнявши її за плечі, притягнув іще ближче й поцілував. Утримавши цю позу кілька секунд, відхилився назад, знову посміхнувся й зауважив:

— Як на мене, з тобою все просто чудово. Послухай, маю тобі дещо розповісти...

— Присядьмо? — перервала вона, беручи мене за руку й прямуючи до канапи.

Віалла наказала мені бути дипломатичним, тому пішов слідом.

Не гаючи часу, Найда відновила наші обійми, додавши до них певні новації. Чорт забирай! А я змушений терміново вмовити її покрити відсутність Корал! Якщо вона піде мені назустріч, я охоче покрив би її, але пізніше. Можна в будь-якій цікавій позі, на яку здатні беґмійки... Ще кілька хвилин — і з мого боку буде дуже недипломатично заводити розмову про її сестру. Видно, нині такий нещасливий день, коли все трапляється невчасно.

— Поки ми не надто захопились іншою справою, — вимовив я, — хотів би попросити тебе про одну послугу...

— Проси все, що захочеш.

— Гадаю, з поверненням твоєї сестри буде певна затримка, — пояснив я, — а мені дуже не хотілося б турбувати твого батька. Ти, бува, не знаєш, чи він уже посилав по неї до її покоїв, аби перевірити, куди вона поділася?

— Навряд чи. Після обіду він і сам пішов прогулятись із Джерардом та містером Ротом. Думаю, батько ще не повернувся.

— А чи не могла б ти вигадати щось, аби він не повважав, що Корал заблукала? Це дало б мені трохи часу відшукати, куди вона поділася.

Її це, схоже, потішило.

— А що ти маєш мені розповісти?

— Зроби це для мене, і я розповім тобі все з початку й до кінця.

Вона провела по моєму підборіддю вказівним пальчиком.

— Гаразд. Домовилися. Нікуди не йди.

Найда підвелася, перетнула кімнату й вийшла у коридор, залишивши двері трохи прочиненими. Чому після Джулії в мене не було жодного нормального роману? Жінка, з якою я кохався останнього разу, перебувала під контролем того химерного духа, що здатний міняти тіла... А зараз... Зараз на канапу наче впала ледь помітна тінь, коли я зрозумів, що волів би обіймати радше Корал, аніж її сестру. Це просто смішно. Ми ж познайомилися з Корал тільки сьогодні...

Просто після мого повернення надто багато всього трапилося. Тому я й наче лантухом прибитий. Справа має бути в цьому.

Повернувшись, Найда знову всілася на канапу, але цього разу за кілька футів од мене. Вона здавалася бадьорою, але спроб повернутися до нашого недавнього заняття не робила.

— Я про все подбала, — повідомила. — Якщо він питатиме, йому заб’ють баки.

— Дякую.

— Тепер твоя черга, — виголосила. — Розповідай те, що мусиш.

— Гаразд, — погодився я та розпочав історію про Корал і Лабіринт.

— Ні, — зупинила мене Найда. — Почни, будь ласка, з початку.

— Що маєш на увазі?

— Хочу, аби ти переповів мені весь свій день, починаючи з того, як ви разом покинули палац, і до тієї миті, коли розсталися.

— Це дурниця, — запротестував я.

— Потіш мене. Ти ж мій боржник, не забув?

— Добре, слухай, — і я почав розповідь із початку. Примудрився обійти мовчанням епізод з висаджуванням у повітря столика в кафе, та коли хотів навести глянець на події в печерах, зазначивши тільки, що ми трохи ними помилувалися й дійшли висновку, що вони мальовничі, вона мене знову перервала.

— Стоп, — промовила. — Ти щось замовчуєш. Що трапилося в печерах?

— Чому ти так вирішила? — поцікавився у неї.

— Це таємниця, якою поки що не хочу ділитися, — почув у відповідь. — Достатньо сказати, що маю певні засоби перевірити твою правдивість.

— Це справи не стосується, — сказав я, — а тільки заплутає викладення подій. Ось чому я й опустив цей дрібний епізод.

— Ми домовилися, що ти розповіси мені всі події свого дня.

— Як скажете, леді, — погодився, й так і зробив.

Вона прокусила собі губу, коли я розповідав їй про Юрта та зомбі, й, не звертаючи на це уваги, злизувала крихітні крапельки крові.

— Що ти збираєшся вчинити з ним? — раптом запитала.

— Це моя справа, — відказав. — Я пообіцяв розповісти тобі, як минув мій день, а не ділитися спогадами і планами щодо виживання.

— Так, але... Я пропонувала тобі свою допомогу, не забув?

— Як ти це уявляєш? Невже гадаєш, що задля мене можеш прибрати Юрта? Новина для тебе: наразі він практично кандидат на здобуття божественної сили.

— Що маєш на увазі, коли кажеш про «божественну силу»? — уточнила Найда.

Я похитав головою.

— Розповісти всю цю історію належним чином забрало б добру половину ночі, а ми не маємо часу, якщо я збираюся незабаром вирушити на пошуки Корал. Дай мені закінчити розповідати тобі про Лабіринт, згода?

— Розповідай.

Я розповів, і вона не виказала жодного подиву з приводу батьківства сестри. Хотів, було, поцікавитися у Найди, чому так спокійно на це реагує. А тоді подумав: та хай воно горить синім полум’ям. Вона зробила, що я хотів, а я зробив, що обіцяв. Серцевого нападу з нею не сталось. А мені пора вирушати.

— Це все, — закінчив я. І додав: — Дякую.

Я почав підводитись, аби йти, але Найда швиденько присунулася до мене і знову вхопила мене в обійми.

Якусь мить я обіймав її у відповідь, тоді сказав:

— Мені справді краще піти. Корал може загрожувати небезпека.

— Чорт з нею, — відмахнулася Найда. — Залишайся зі мною. Ми маємо обговорити дещо важливіше.

Мене здивувала така її байдужість до сестри, але я постарався цього не видати.

— Я відповідаю за неї, — відказав, — і маю негайно взятися до її розшуків.

— Гаразд, — зітхнула Найда. — Тоді мені краще піти й допомогти тобі.

— Яким чином?

— Ти будеш здивований, — відповіла. Мить, і вона була вже на ногах, криво посміхаючись. Я кивнув, відчуваючи, що, можливо, так і станеться.

10

Ми пройшли коридором до моїх покоїв. Коли я відімкнув двері й викликав світло, Найда швиденько оббігла очима першу з кімнат. Побачивши мою вішалку, заклякла.

— Королева Джасра! — видихнула.

— Еге ж. У неї вийшла суперечка з чаклуном на ім’я Маска, — пояснив я. — Здогадайся, хто переміг?

Найда підняла руку й повільно зробила кілька дивних рухів, проводячи за шиєю Джасри, уздовж спини, тоді перед грудьми, все нижче й нижче. Мені ці рухи були цілковито незнайомі.

— Тільки не кажи, що ти теж чаклунка, — мовив я. — Схоже, усі, з ким знайомлюся цими днями, так чи інакше навчалися Мистецтва.

— Я не чаклунка, — відповіла вона, — і нічого такого не навчалась. У мене просто є один трюк і, хоч це не магія, я ним усюди користуюся.

— А що це за трюк? — запитав я.

Вона проігнорувала моє питання, натомість сказала:

— Але ж і міцно її зв’язано! Ключ десь поблизу її сонячного сплетіння. Ти про це вже знаєш?

— Так, — відповів я. — Повністю розшифрував це закляття.

— Чому вона тут?

— Частково тому, що я пообіцяв її синові Рінальдо, що врятую її від Маски, а частково тому, що мені потрібні гарантії її доброї поведінки.

Я зачинив двері й замкнув їх. Коли повернувся обличчям до кімнати, Найда дивилася на мене.

— Ти бачився із ним недавно? — запитала, наче між іншим.

— Так. А чому ти цікавишся?

— Просто так.

— Я гадав, ми намагаємося допомогти одне одному, — сказав я.

— А я вважала, що ми шукаємо мою сестру.

— Це може зачекати ще хвилинку, якщо ти маєш якусь важливу інформацію про Рінальдо.

— Просто мене зацікавило, де він може бути зараз.

Я відвернувся і пішов до шафки, де зберігалися мої мистецькі штучки. Витягнувши потрібне, переніс його на столик, де зазвичай малюю. Наближаючись до нього, сказав:

— Гадки не маю, де він зараз.

Відтак поклав на столик аркуш картону, всівся за нього й заплющив очі, викликаючи в уяві образ Корал, перш ніж узятися малювати її. І знову запитував себе, чи не було б достатньо спогаду, який маю, звісно, якщо за допомогою магії певним чином посилити його, для успішного контакту. Але зараз бракувало часу на експерименти. Я розплющив очі й почав малювати. Застосовував техніку, якої навчився у Дворах — вона відрізняється від тієї, якою користуються в Амбері, але загалом має багато спільного з нею. Я вмів створювати Козирі в обох техніках, проте мені було зручніше малювати так, як навчився спершу.

Найда підійшла до мене, стала поруч, спостерігаючи за моєю роботою, навіть не запитавши, чи не заважає мені. До речі, вона не заважала.

— Коли ти бачив його востаннє? — поцікавилася.

— Кого?

— Люка.

— Сьогодні увечері, — відповів я.

— Де?

— Він був тут раніше.

— А зараз Люк тут?

— Ні.

— Де ти бачив його востаннє?

— В Арденському лісі. А що?

— Дивне місце, щоб розпрощатися. Тобі не здається?

Я саме працював над бровами Корал.

— Ми й розпрощалися за дивних обставин, — відповів я.

Ще трохи прокреслити брови, ще попрацювати з волоссям...

— Дивних? Яких саме? — спитала Найда.

Додати трохи кольору щокам...

— Забудь про це, — відповів я.

— Гаразд, — сказала вона. — Можливо, це й не конче важливо.

Спіймати мене на гачок у неї не вийшло, бо я раптово щось відчув. Так траплялось інколи і раніше: я настільки сконцентрувався на Козирі, додаючи останні штрихи, що цього виявилося достатньо, аби дотягнутися крізь Козир і...

— Корал! — покликав я, коли легкий порух пробіг її обличчям, а перспектива ледь помітно змінилася.

— Мерліне? — відгукнулася вона. — Я... у мене проблеми.

Дивно, але за нею не було тла. Взагалі. Лише чорнота. Я відчув на своєму плечі руку Найди.

— Як ти? Ціла? — запитав у Корал.

— Так... Тут темно, — проказала вона. — Дуже темно.

Ну, звісно. Адже в темряві неможливо мандрувати Тінню. І Козир треба бачити, аби ним скористатися.

— Ти в тому місці, куди тебе відправив Лабіринт? — уточнив я.

— Ні.

Я простягнув руку вперед, і Корал потяглася до неї.

— Вони... — почала.

Гострий, сліпучий спалах — і контакт розірвався. Я відчув, як закам’яніла Найда у мене за спиною.

— Що трапилося? — запитала вона.

— Не знаю. Хтось нас раптом заблокував. Не можу сказати, які сили це вчинили.

— І що ти збираєшся робити?

— Спробую ще, трохи пізніше. Якщо спрацювала протидія, то просто зараз опір, імовірно, буде дуже високий; пізніше він може трохи послабитися. Принаймні Корал сказала, що вона ціла.

Я витягнув колоду, яку зазвичай ношу із собою, перетасував, знайшов Козир Люка. Чому б не подивитися, як там йому ведеться? Поглянувши на карту, Найда посміхнулася.

— Я гадала, минуло небагато часу з моменту, коли ви розсталися, — сказала.

— Часу могло минути небагато, а подій відбутися чимало.

— Я певна, що так і є.

— Гадаєш, ти знаєш щось про те, що з ним наразі? — перепитав я.

— Так.

Я підніс Козир на рівень очей.

— І що ж із ним? — запитав.

— Можу побитись об заклад, що ти до нього через Козир не дістанешся.

— Побачимо.

Сконцентрувавшись, я й викликав його. Потім іще раз. І ще. За хвилину чи дві змахнув піт з лоба.

— Звідки ти знала? — наполегливо запитав.

— Люк блокує тебе. Я б теж так зробила... зважаючи на обставини.

— На які обставини?

Вона обдарувала мене глузливою посмішкою, підійшла до стільця й усілася.

— Тепер у мене знову є щось, аби торгуватися з тобою, — промовила.

— Знову?

Я уважно подивився на неї. Щось дзвякнуло у мене в голові, й усе стало на свої місця.

— Ти звикла називати його Люк, а не Рінальдо, — сказав я.

— Так, звикла.

— А я все гадав, коли ти з’явишся знову.

Посмішка продовжував грати на її обличчі.

— Я змарнував заклинання, що виганяє духів, — зауважив я. — Але гріх було б скаржитися. Можливо, воно врятувало мені життя. Мабуть, ти вважаєш, що цим я, певним чином, завдячую тобі?

— Я не проти, можеш так думати.

— Зараз я знову запитаю тебе, чого тобі треба, але, якщо ти скажеш, що прагнеш мені допомогти або захистити мене, то перетворю тебе на вішалку.

Найда розсміялася.

— Гадаю, наразі ти не в тому становищі, аби відмовлятися від будь-якої допомоги, — сказала.

— Усе залежить від того, що маєш на увазі, коли кажеш «допомога».

— Якщо ти розповіси мені, що надумав, я скажу, чи зможу тобі допомогти.

— Згода. Однак поки розповідатиму, переодягатимуся. Мені не хотілося б у такому наряді атакувати фортецю. А тобі запропонувати щось тепліше за твій костюмчик?

— Мені нормально. Почни з Лісового будинку, будь ласка.

— Добре... — я почав переповідати їй усе ладом, водночас відповідним чином одягаючись. Тепер уже не бачив у ній гарненьку леді, лише незрозумілу істоту в людській подобі. Найда сиділа й слухала, дивлячись у стіну, а може, крізь неї, склавши пальці рук дашком. Я закінчив розповідати, а вона все сиділа й дивилася перед собою. Підійшовши до столика, я взяв Козир із Корал, який щойно зробив, і спробував викликати її знову, але пробитися до неї не зміг. Спробував і Козир Люка, проте також безрезультатно.

Коли збирався повернути Козир Люка в колоду, вирівняти її та засунути у футляр, краєм ока помітив карту, що лежала під нею, і в моїй голові блискавично промайнув ланцюжок спогадів та гіпотез. Я витягнув цю карту й сфокусував на ній увагу. Контакт відбувся...

— Так, Мерліне? — за мить чи дві озвався Мандор. Він сидів біля низенького столика на терасі, а за спиною у нього на тлі вечорового небокраю вимальовувались абриси міського пейзажу. З цими словами Мандор поставив горнятко з еспресо на крихітну білу тарілочку.

— Просто зараз. Поквапся, — сказав я. — Ходи сюди.

Тільки-но відбувся наш контакт, з боку Найди я почув неголосне гарчання, а відтак вона скочила на ноги і зарухалася до мене, не відводячи очей від Козиря. А тим часом Мандор узявся за мою руку й ступив до мене. Побачивши високу постать у чорному, що з’явилася перед нею, Найда зупинилась. Якусь мить вони дивились одне на одного з непроникними обличчями, а тоді вона ковзнула до нього, водночас зводячи руки. І негайно звідкись із внутрішньої кишені плаща Мандора, де він увесь час тримав правицю, почувся різкий металевий стук.

Найда заклякла на місці.

— Цікаво, — промовив Мандор, проводячи з боку в бік лівою рукою перед її обличчям. Очі Найди залишалися нерухомими. — Це про неї ти казав мені раніше? Вінта, здається, так її називав?

— Це вона. Тільки тепер її ім’я Найда.

Він витягнув із кишені невеличку чорну кульку і поклав її на долоню лівої руки, не прибираючи руку з-перед обличчя Найди. Кулька почала повільно рухатись, описуючи коло проти годинникової стрілки. З уст Найди пролунав звук, один-однісінький, — щось середнє між стогоном та важким зітханням, і вона упала вперед, на коліна та руки, опустивши голову. З того місця, де я стояв, було помітно, що з її рота тече слина.

Мандор промовив щось дуже швидко, архаїчним варіантом тарі; слів я не розібрав. Вона відповіла ствердно.

— Гадаю, я розкрив загадку, що тебе цікавила, — звернувся він до мене. — Ти ще не забув уроки, де йшлося про Підкоряння та Вищу Непереборну Силу?

— Щось наче пам’ятаю... — сказав я. — Чисто теоретично. Ніколи надто не захоплювався цією галуззю.

— От і шкода, — зрезюмував Мандор. — Тобі слід колись звернутися до Сухая й узяти курс удосконалення.

— То ти хочеш сказати..?

— ...що істота, яку бачиш наразі у привабливому людському тілі, це — ти’їґа, — пояснив Мандор.

У мене аж очі на лоба полізли. Ти’їґами називалося плем’я демонів, у нормальному своєму стані безтілесних, яке мешкало в чорноті за Ободом. Я пригадав, що чув про них: вони дуже могутні, ними важко керувати.

— Еге... А ти можеш зробити так, щоб оцей екземпляр припинив заслинювати мені килим?

— Звісно, — сказав він і пустив з рук кульку. Та впала на підлогу перед Найдою, але не відскочила, а відразу ж покотилася, швидко описуючи коло довкруж неї.

— Встань, — наказав Мандор, — і припини виділяти тілесну рідину на підлогу.

Вона зробила все, як він звелів: підвелася і стояла з порожнім обличчям.

— Сідай на цей стілець, — розпорядився Мандор, вказуючи на місце, де вона сиділа кілька хвилин тому.

Найда підкорилась, а кулька пересунулася підлогою вслід за нею, продовжуючи описувати кола навкруги стільця.

— Вона не може вийти з цього тіла, — пояснив Мандор, — якщо я її не випущу. А я можу завдати їй болю, наскільки вистачає моєї сили. Тобто, зараз ти можеш отримати відповіді на свої запитання. Кажи, що питати.

— Вона нас зараз чує?

— Так, але не може говорити, поки я їй не дозволю.

— Гадаю, нема потреби заподіювати зайвий біль. Погрози може виявитися достатньо... Хочу знати, чому вона мене переслідує.

— Дуже добре, — сказав Мандор. — Чула питання, ти’їґо? Відповідай!

— Я переслідую його, аби захищати, — проказала вона голосом, позбавленим будь-яких емоцій.

— Це я вже чув, — відмахнувся я. — Хочу знати, навіщо їй мене захищати?

— Навіщо? — повторив Мандор.

— Я мушу, — відповіла вона.

— Мусиш — чому? — запитав він.

— Я... — вона прикусила собі нижню губу, і цівка крові знову потекла підборіддям.

— Чому?

Обличчя її побагряніло, на чолі виступили бісеринки поту. Очі, як і раніше, дивилися в нікуди, але в них забриніли сльози. Все підборіддя було заюшене кров’ю. Мандор витягнув уперед кулак і розтиснув його. На долоні виблискувала тьмяно ще одна металева кулька. Цю він підніс їй до перенісся, зупинившись за дюймів десять, і прибрав руку. Кулька залишилася висіти у повітрі.

— Хай відчиняться двері болю, — промовив він, легенько торкнувшись кульки кінчиком пальця.

Кулька відразу ж почала рухатися. Вона облетіла голову ти’їґи, описуючи еліпс, змінюючи траєкторію, аби наблизитися до правої та лівої скроні. Ти’їґа почала вити.

— Мовчати! — наказав Мандор. — Страждай мовчки!

Її щоками струменіли сльози, кров стікала підборіддям...

— Припини це! — попросив я.

— Як скажеш.

Простягнувши ліву руку вперед, він на мить затримав кульку між великим та середнім пальцями. Коли відпустив її, вона залишилася нерухомою в повітрі, трохи не долетівши до правого вуха ти’їґи. — Тепер можеш відповісти на питання, — сказав він. — І май на увазі, що це була тільки дещиця того, що можу тобі заподіяти. Я можу знищити тебе цим болем.

Вона розкрила рота, але звідти не пролунало жодного слова. Тільки дивний звук, наче крик крізь кляп.

— Мені здається, ми заходимо не з того боку, — зауважив я. — Ти можеш зробити так, щоб вона розмовляла нормально, не лише в цьому режимі «питання-відповідь»?

— Ти чула його, — мовив Мандор. — Це й моє бажання також.

Вона важко зітхнула, потім сказала:

— Руки... будь ласка, звільніть мені руки.

— Звільни їй руки, — попросив я.

— Твої руки вільні, — констатував Мандор.

Вона поворушила пальцями.

— Носовичок... чи рушник... — попросила вона неголосно.

Я витягнув шухляду комода, біля якого стояв, видобув звідти носовичок. Коли зробив крок уперед, аби дати їй його, Мандор перехопив мою руку за зап’ясток і взяв у мене носовичок. Кинув його їй, і вона спіймала.

— Не перетинай коло, окреслене кулькою, — попередив мене.

— Я ніколи б не заподіяла йому шкоди, — сказала вона, витерши очі, щоки та підборіддя. — Адже сказала: хочу тільки захистити його.

— Ми бажаємо отримати більше інформації, — вимовив Мандор і потягнувся до кульки.

— Зачекай, — зупинив я його, а тоді звернувся до неї: — Ти можеш принаймні мені сказати, чому не можеш мені сказати?

— Ні, — відповіла вона. — Це означало б те ж саме.

Раптом я зрозумів, що до цього можна поставитися просто як до неординарної проблеми в програмуванні. Тож вирішив змінити напрямок.

— Ти мусиш захищати мене будь-якою ціною? — запитав я. — Це твоя головна функція?

— Так.

— І тобі невільно мені сказати, хто дав це завдання і чому?

— Так.

— Тепер припустімо, що ти можеш захистити мене тільки єдиним чином: розповісти мені про це.

Вона наморщила лоба.

— Тоді... — видавила вона зі себе, — я... я не знаю. Єдиним чином?

Найда заплющила очі та сховала обличчя в долонях.

— Тоді... тоді мені довелося б тобі сказати.

— Нарешті ми зрушили з мертвої точки, — констатував я. — Ти порушиш вторинний наказ, аби виконати первинний?

— Так, але ти кажеш про вигадану ситуацію, — відповіла вона.

— А ось тобі невигадана, — раптом втрутився Мандор. — Ти не можеш продовжувати виконувати цей наказ, якщо припиниш існувати. Тому, дозволивши себе знищити, ти порушиш наказ. А я тебе знищу, якщо не даси відповіді на запитання Мерліна.

Вона посміхнулася.

— Не думаю, — сказала.

— Чому?

— Запитай у Мерліна, яка виникне дипломатична ситуація, якщо доньку прем’єр-міністра Беґми знайдуть померлою за загадкових обставин у його кімнаті. А надто, якщо він уже і так винний у зникненні її сестри.

Мандор несхвально подивився на мене.

— Не розумію, що тут відбувається...

— Це неважливо, — відповів я йому. — Вона блефує. Якщо з нею щось станеться, тут просто з’явиться справжня Найда. Я бачив, як це відбулося з Джорджем Генсеном, Меґ Девлін та Вінтою Бейль.

— За нормальних умов так воно і трапляється, — погодилася вона, — якби не одна невеличка відмінність. Усі вони були живі, коли я заволоділа їхніми тілами. А от Найда щойно померла після тяжкої хвороби. Вона була саме тим варіантом, який я шукала, тому я заволоділа її тілом, зціливши його. Її тут більше нема. Якщо я загину, вам залишиться або мертве тіло, або людина-овоч.

— Ти блефуєш, — повторив я, а сам пригадав слова Віалли про хворобу Найди.

— Ні, — заперечила вона. — Я кажу так, як воно є.

— Не має значення, — відповів я їй і повернувся до Мандора. — Мандоре, — мовив я, — ти казав, що можеш не дати їй покинути це тіло і знову поплентатися за мною?

— Так.

— Добре, Найдо, — я звернувся знову до неї. — Я готуюся вирушити у певну подорож, і там мені загрожуватиме крайня небезпека. Тож я не збираюся дозволяти тобі супроводжувати мене та виконувати те, що тобі наказано.

— Не роби цього, — сказала вона.

— Ти не залишаєш мені вибору: мушу утримувати тебе силою, доки займатимуся своїми справами.

Вона важко зітхнула.

— То ти знайшов шлях змусити мене порушити один наказ, аби я могла виконувати інший. Це дуже мудро.

— Тоді ти розповіси мені те, що хочу знати?

Вона заперечно покрутила головою.

— Я фізично не можу тобі розповісти, — сказала. — Питання не в тому, хочу я чи не хочу. Втім... Гадаю, я знайшла спосіб це обійти.

— Як саме?

— Вважаю, я можу довірити таємницю третій особі, яка теж бажає тобі добра.

— Тобто?

— Якщо ти вийдеш звідси ненадовго, я спробую пояснити твоєму братові те, чого не можу розповісти тобі.

Ми з Мандором подивились один одному в очі. А тоді я сказав:

— Почекаю в коридорі.

І так я й зробив. Вивчаючи гобелен на стіні, думав про купу речей, що й надалі мене турбували, і серед них про те, що я ніколи не казав цій істоті: Мандор — мій брат.

Двері довгенько залишалися зачиненими, а коли, нарешті, відчинилися, Мандор визирнув з них і подивився вздовж коридору в обидва боки. Я зробив крок до нього, але він підняв руку. Я зупинився, він вийшов із кімнати й наблизився до мене, не припиняючи оглядатися.

— Ми в палаці Амбера? — запитав Мандор.

— Так. Може, не в розкішнішій його частині, але я називаю це місце своїм домом.

— Хотів би побачити це місце за спокійніших обставин, — зауважив він.

Я кивнув.

— Домовились. А тепер розкажи мені, про що ти від неї дізнався.

Він подивився вбік, побачив гобелен й узявся його розглядати.

— Це дуже дивно, — вимовив, — але я не можу.

— Що хочеш цим сказати, Мандоре?!

— Ти мені віриш, як і раніше?

— Звісна річ.

— Тоді повір мені й у цьому. В мене є вагома підстава не розповідати тобі, що я довідався.

— Припини, Мандоре! Якого біса?! Що відбувається?!

— Ця ти’їґа не становить для тебе загрози. Вона й насправді піклується про твою безпеку.

— І що нового ти мені сказав? Я хочу знати, чому!

— Облиш це, — порадив він, — до часу. Так буде краще.

Я заперечно похитав головою. Стиснув руку в кулак й пошукав очима, по чому б стукнути.

— Я знаю, що ти відчуваєш, але прошу тебе з цим не напосідати.

— Ти хочеш сказати, Мандоре, що це знання мені певним чином зашкодить?

— Я цього не казав.

— Чи ти просто боїшся мені сказати?

— Не напосідай, — повторив він.

Я відвернувся й опанував себе.

— Схоже, ти маєш беззаперечні резони, — підсумував я.

— Так.

— Я не збираюся залишити цю справу напризволяще, — сказав йому. — Але наразі не маю часу сперечатися, долаючи аж такий опір. Добре, у тебе свої резони, а в мене термінові справи, і я маю негайно вирушати у цих справах.

— Вона згадувала Юрта, чаклуна на ім’я Маска та Вежу, ту, де Бранд здобув свою силу, — мовив Мандор.

— Так, туди я й збираюся вирушити.

— Вона сподівається скласти тобі компанію.

— Помиляється.

— Я б також не радив брати її зі собою.

— Ти зможеш утримувати її, доки я розв’яжу свої проблеми?

— Ні, — відказав він, — бо я теж вирушаю з тобою. Однак, перш ніж відбути, занурю її в дуже глибокий транс.

— Але ж ти не знаєш, що відбувалося після того, як ми разом обідали. Сталася купа всього, а я не маю часу ввести тебе в курс подій.

— Не переймайся, — махнув рукою Мандор. — Знаю, що йдеться про якогось ворожого чаклуна, Юрта та до біса небезпечну фортецю. Цього достатньо. Я піду з тобою і підтримаю тебе.

— Але може виявитися, що цього недостатньо, — заперечив я. — Наших із тобою сил може не вистачити.

— Навіть якщо так, я гадаю, що від ти’їґи може бути більше шкоди, ніж користі.

— Та я не її мав на гадці. Думав про ту закляклу леді, яка стовбичить біля дверей.

— Я саме хотів запитати тебе про неї. Хто вона така? Старий ворог, якого ти караєш?

— Так, вона раніше була мені ворогом. А ще вона мерзенна, підступна, укуси її отруйні. До того ж вона — повалена королева. Але це не я перетворив її на вішалку. Так зробив той чаклун, який полює на мене. Вона — мати мого приятеля, і я її звільнив та переніс у безпечне місце, сюди. Дотепер у мене не було підстав звільняти її від закляття.

— Ага, а тепер хочеш зробити її спільницею проти її старого ворога?

— Саме так. Вона добре знає те місце, куди я вирушаю. Але мене вона не любить, і домовитися з нею непросто. Навіть не знаю, чи достатньо я отримав від її сина аргументів, щоби зробити її надійним союзником.

— Вважаєш, що вона може бути цінним надбанням?

— Так. Я б волів мати всю її злу силу на своєму боці. І, наскільки розумію, вона майстерна чаклунка.

— Якщо потрібні додаткові аргументи, — зауважив Мандор, — завжди можна скористатися калачем та бичем, а інших нема. Я тут спроектував та обладнав кілька приватних філій пекла, суто заради естетичного задоволення. Можна організувати для неї ознайомлювальний тур — гадаю, це має справити належне враження. З іншого боку, я міг би прислати їй у подарунок горщик діамантів.

— Навіть не знаю... У неї дуже складна мотивація. Дай мені самому це владнати, на мій розсуд.

— Та звичайно. Я ж тільки запропонував.

— Бачу порядок дій таким: пробудити її, зробити їй пропозицію і спробувати вгадати її реакцію.

— А ти не можеш прихопити зі собою когось іншого, звідси? Когось із родичів?

— Я хотів би, щоби жодний з них не довідався про мої плани. Бо інакше цілком може статися, що отримаю наказ не розпочинати нічого, поки не повернеться Рендом. А я не маю часу сидіти й чекати.

— Я міг би викликати на підтримку когось із Дворів...

— Сюди? До Амбера? Якщо Рендом про це пронюхає, бути мені по вуха в лайні. Він може запідозрити підготовку диверсії.

Мандор посміхнувся і зауважив:

— Чомусь це місце починає мені нагадувати рідну домівку.

Він розвернувся, щоб повернутися до кімнати.

Коли ми увійшли, я побачив, що Найда сидить, склавши руки на колінах, і невідривно дивиться на металеву кульку, котра зависла приблизно за фут від її очей. Друга кулька продовжувала описувати повільні кола підлогою.

Помітивши, куди я дивлюся, Мандор прокоментував:

— Вона в дуже легкому трансі й може нас чути. Якщо захочеш, я зможу пробудити її будь-якої миті.

Кивнувши, я відвернувся. Настала пора зайнятися Джасрою.

Прибравши всі лахи, які на неї навішав, я кинув їх на стілець біля стіни. Тоді приніс серветку й миску з водою та змив увесь клоунський грим з її обличчя.

— Що я забув? — сказав уголос, але звертаючись, передусім, до себе.

— Склянку води та люстерко, — висловив свою думку Мандор.

— Навіщо?

— Можливо, вона захоче пити. І, запевняю тебе, вона забажає подивитися на себе.

— Можливо, щодо цього ти маєш слушність, — визнав я, присуваючи ближче столик. На ньому розмістив глечик з водою та келих, а ще люстерце.

— Раджу тобі також притримувати її, на випадок, якщо вона впаде, коли буде знято закляття.

— Гаразд.

Лівою рукою я обхопив її за плечі, тоді згадав про вбивчий укус та відступив на крок, утримуючи її на відстані витягнутої руки.

— Якщо вона вкусить, це вирубає мене практично миттєво, — сказав я. — Приготуйся захищатися, тільки-но це трапиться.

Мандор підкинув у повітря ще одну металеву кульку. Вона описала дугу, зависнувши на її вершечку на неприродно довгу хвильку, а тоді повернулася і приземлилася Мандорові на долоню.

— Ну, добре, — і я проказав слова, що знімають це закляття.

Не трапилося нічого аж надто драматичного, як я побоювався. Вона поточилась, і я її підхопив.

— Ви в безпеці, — сказав я і додав: — Рінальдо знає, що ви тут, — аби перемкнути її увагу на найрідніше. — Ось стілець, прошу. Не хочете трохи води?

— Так, — мовила вона, я налив води й передав їй келих.

Вона пила, а очі її так і стріляли навсібіч, помічаючи, очевидно, кожну дрібницю. Я цілком припускав, що вона отямилася миттєво, а зараз прикидається, ніби хоче пити, аби виграти час, гарячково обдумуючи ситуацію, а закляття вже танцюють у неї на кінчиках пальців. Очі її кілька разів оцінювально зупинялися на Мандорі, а Найду вона зміряла довгим важким поглядом.

Урешті-решт опустила келих і посміхнулася.

— Наскільки розумію, Мерліне, я твоя бранка? — уточнила, дихаючи ще не зовсім рівно. Зробила ще ковток.

— Гостя, — виправив я її.

— Ось як?! І як я тут опинилася? Чомусь не пригадую, як приймала твоє запрошення.

— Я доправив вас сюди у дещо каталептичному стані з фортеці, що біля Вежі Чотирьох Світів, — пояснив я.

— А що значить — «сюди»?

— До моїх власних апартаментів у палаці Амбера.

— Значить, бранка, — констатувала вона.

— Гостя, — повторив я.

— У такому разі ти мусиш мене відрекомендувати, хіба ні?

— Вибачте. Мандоре, маю честь відрекомендувати тобі Її Величність Джасру, Королеву Кашфи (я навмисно не додав «Правлячу»). Ваша Величносте, дозвольте відрекомендувати вам мого брата, Лорда Мандора.

Вона нахилила голову, а Мандор наблизився до неї, опустився на коліно і підніс її руку до своїх губ. Він краще вдався до таких ґречних штучок, до усього цього етикету, ніж я. Навіть не принюхався, чи не відгонить її рука гірким мигдалем[106].

— Я не знала, — зауважила вона, — що в королівській родині Амбера є особа на ім’я Мандор.

— Мандор — спадкоємець герцогства Савалла при Дворах Хаосу, — пояснив я.

Джасра розплющила очі ще ширше.

— І ти кажеш, він твій брат?

— Так і є.

— Тобі вдалося мене здивувати, — визнала вона. — Я геть забула про твій подвійний родовід.

Я усміхнувся, кивнув, зробив крок убік і махнув рукою.

— А це... — почав я.

— Я знайома з Найдою, — проказала Джасра. — Чому ця дівчина... так захоплена?

— Це дуже заплутана історія, — відповів я, — а ми маємо обговорити дещо інше, що, не сумніваюся, ви повважаєте вартим вашої уваги.

Поглянувши на мене, вона високо вигнула брову.

— Ох, правда, ця крихка субстанція, що так швидко псується! — промовила. — Коли вона виринає на поверхню так раптово, це, зазвичай, призводить до панічного страху перед фактами. Що ж тобі від мене потрібно?

Я й надалі посміхався.

— Добре, коли вмієш правильно оцінювати факти, — сказав їй.

— Високо ціную той факт, що я в Амбері й жива, і не в камері, а спілкуюсь із двома джентльменами, які поводяться миролюбно. Також ціную те, що більше не перебуваю в тому неприємному становищі, про яке зберегла не найкращі спогади. І, схоже, це тобі мушу дякувати за своє визволення?

— Так.

— Але чомусь сумніваюся, що це був із твого боку акт чистого альтруїзму.

— Я вчинив це заради Рінальдо. Він хотів витягти вас, але був розбитий. Тоді я розробив план, що міг спрацювати, і спробував реалізувати його. Він спрацював.

При згадці синового імені м’язи на її обличчі напружились. Я гадав, що їй приємніше чути те ім’я, яке дала йому вона, ніж «Люк».

— З ним усе добре? — запитала вона.

— Так, — відповів я, сподіваючись, що кажу правду.

— То чому його нема тут?

— Він десь із Далтом. Не знаю, де саме. Але...

Цієї миті Найда тихенько чи то простогнала, чи промурмотіла щось, і ми подивилися на неї. Але вона сиділа недвижно. Мандор запитально поглянув на мене, але я ледь помітно похитав головою. Не хотів, аби він пробудив її саме тепер.

— Він погано впливає на нього, цей варвар, — зауважила Джасра. У неї знову перехопило голос, і вона ковтнула води. — Я так хотіла, аби Рінальдо мав куртуазні манери, а не гицав повсякчас верхи, мов дикун, — вела вона далі, раз у раз скидаючи очима на Мандора й обдаровуючи його легенькою посмішкою. — Але тут на мене чекало розчарування. У вас є щось міцніше за воду?

— Звісно, — відповів я. Відкоркувавши пляшку вина, налив їй келих. Поглядом запропонував і Мандору вина, але він похитав головою.

— Однак ви маєте визнати, що він чудово показав себе в тому турнірі з легкої атлетики проти студентів із Лос-Анджелеса, на другому курсі, — вставив я, не бажаючи, аби про Люка казали, як про якогось нікчему. — І це завдяки тому, що він мав звичку й до енергійнішого способу життя.

Приймаючи з моїх рук келих, вона посміхнулася.

— Так. Того дня він побив світовий рекорд. Так і бачу, як він долає той останній бар’єр.

— То ви були там?

— Звісно. Я була на усіх ваших змаганнях. Бачила, і як ти біг. Непогано.

Вона відсьорбнула вина.

— Чи не бажаєте, щоб я послав по обід для вас? — запитав я.

— Ні, я не дуже голодна. Ми недавно почали говорити про правду...

— Так, саме про неї. Наскільки я розумію, у Вежі ви побилися на чаклунській дуелі з таким собі Маскою...

— Маскою? — не зрозуміла вона.

— Із чаклуном, який носить синю маску і нині хазяйнує у Вежі.

— А, з ним... Так і було.

— Тобто, я правильно викладаю перебіг подій?

— Так, але двобій виявився нещасливим для мене. І все через мою нерішучість. Він заскочив мене несподівано, тож я не встигла виставити захист. Ось так усе й трапилося. Такого більше не станеться.

— Певний, що ні. Але...

— А ти мене викрав? — перервала вона. — Чи бився з Маскою, аби мене звільнити?

— Ми билися, — визнав я.

— І в якому стані ти залишив Маску?

— Похованим під купою гною, — відповів я.

Вона розреготалася.

— Чудово! Люблю чоловіків з почуттям гумору.

— Мені треба туди повернутися, — додав я.

— Отакої! Навіщо?

— Бо цей Маска тепер вступив у союз із одним з моїх ворогів — хлопцем на ім’я Юрт, який бажає моєї смерті.

Вона ледь помітно здвигнула плечима:

— Якщо Маска тобі не рівня, то не бачу, чому в парі з цим Юртом він становить велику проблему.

Мандор кашлянув:

— Із вашого дозволу хочу зауважити, що цей Юрт — перевертень та дрібний чаклун з Дворів. Він також уміє маніпулювати Тінями.

— Тоді це, звісно, інша справа, — протягнула вона.

— Але головне навіть не в цьому, — сказав я. — На мою думку, Маска планує провести Юрта крізь ритуал, який пройшов ваш покійний чоловік, — той самий, де використовують Фонтан Сили.

— Ні! — вигукнула вона, схопившись на ноги. Рештки вина з її келиха змішалися зі слиною Найди та кількома старими плямами крові на тебризькому килимі[107], який я придбав, спокусившись зображеною на ньому пасторальною сценою з делікатно пропрацьованими деталями. — Не можна, щоб це повторилося!

У її очах завирувала справжня буря. Вперше я побачив її вразливою.

— Через це я його втратила... — сказала.

Це тривало хіба мить. А тоді до неї знову повернулась її непохитність.

— Я не допила своє вино, — мовила, опускаючись на стілець.

— Принесу вам інший келих, — запропонував я.

— А он там, на столі, це, бува, не дзеркальце?

11

Визираючи крізь вікно на сніг, я зачекав, доки вона закінчить чепуритись, а заразом, скориставшись тим, що стою до неї спиною, спробував непомітно дотягтися до Корал і до Люка.

Але марно. Коли вона поклала на стіл гребінець та щітку, які я їй дав, а поруч з ними й люстерко, я зрозумів, що вона закінчила приводити до ладу свої думки, так само, як і волосся, й готова для подальшої розмови. Неквапно повернувшись, я підійшов ближче.

Ми деякий час дивились одне на одного, наче змагаючись, у кого обличчя залишатиметься порожнішим, а потім вона спитала:

— Ще хтось в Амбері знає, що ти мене пробудив?

— Ні, — відказав я.

— Добре. Тобто, я маю шанс вийти звідси живою. Як розумію, ти потребуєш моєї допомоги проти Маски та Юрта?

— Так.

— Яку саме допомогу бажаєш отримати і що готовий за це заплатити?

— Я маю намір проникнути у Вежу й нейтралізувати Маску та Юрта, — пояснив їй.

— Нейтралізувати? Це один з тих солоденьких евфемізмів, які вживають замість слова «вбити», чи не так?

— Боюся, що так.

— Амбер ніколи не відрізнявся розбірливістю, — зауважила вона. — Надто великий вплив американської журналістики, гадаю. Отже, тобі відомо: я добре знаю, що і як у Вежі, й ти хочеш, аби я допомогла тобі вбити цю парочку. Правильно?

Я кивнув.

— Рінальдо сказав мені: якщо ми запізнимось і Юрт встигне пройти ритуал трансформації, можливо, ви знатимете, як протиставити йому певну силу, — пояснив я.

— Він просунувся у читанні тих записів далі, ніж я уявляла, — сказала вона. — Мені не залишається нічого іншого, крім бути з тобою відвертою, бо від цього може залежати наше життя: так, є спеціальні методи. Ні, вони не стануть нам у пригоді. Для того, аби скерувати силу в такому напрямку, потрібно заздалегідь серйозно підготуватися. Це не щось таке, що я можу взяти й застосувати будь-якої миті.

Мандор неголосно кахикнув.

— Я б не хотів бачити Юрта мертвим, — мовив він, — якщо є бодай якась змога захопити його живим. Я міг би забрати його до Дворів і посадити під замок. Спробувати виправити покаранням. Має бути якийсь спосіб нейтралізувати Юрта, не нейтралізуючи в тому сенсі, про який ви сказали.

— А якщо такий спосіб не спрацює? — запитав я.

— Тоді я сам допоможу тобі його позбутися, — пообіцяв Мандор. — Я не маю ілюзій стосовно нього, але відчуваю, що зобов’язаний спробувати бодай щось. Боюся, що наш батько може не пережити звістки про його загибель.

Я відвів очі. Можливо, він мав слушність; і, навіть попри те, що після смерті старого Савалла він успадкує його титул та прибере значні статки, я знав, що Мандор не хоче отримати все це такою ціною.

— Розумію, — сказав я. — Про це не подумав.

— Отже, дай мені шанс його полонити. Якщо це не вдасться, ми разом з тобою зробимо те, що змушені будемо вчинити.

— Згода, — відповів я і подивився на Джасру: як їй такий поворот.

Вона уважно, із дивним виразом обличчя дивилася на обох нас.

— «Наш батько»? — перепитала вона.

— Так, — відказав я. — Не збирався про це говорити, але якщо вже зайшла мова... Юрт — наш молодший брат.

Очі у неї розгорілися: вона відчула, що відкривається можливість вплутатися в інтригу.

— То, виходить, це боротьба за владу в родині? — поцікавилася вона.

— Можете назвати і так, — погодився я з нею.

— Не зовсім, — заперечив Мандор.

— А ваша родина посідає високе місце при Дворах?

Мандор лише здвигнув плечима. Так само, як і я. У мене було відчуття, що вона намагається щось урвати для себе з цієї нової ситуації, і я вирішив покласти цьому край.

— Ми обговорювали інше, невідкладне завдання, — промовив я. — Хочу проникнути всередину фортеці та відповісти на виклик Маски. Ми зупинимо Юрта, якщо він там з’явиться, і передамо його Мандору. Якщо ж просто затримати його не вдасться, ми підемо до кінця. Ви з нами?

— Ми ще не узгодили ціну, — зауважила вона.

— Справді, — визнав я. — Ми говорили про це з Рінальдо, і він попросив мене переказати вам, що припиняє вендету. Вважає, що зі смертю Каїна він і Амбер — квити. Рінальдо попросив мене звільнити вас, щоб ви могли допомогти нам, і запропонував, аби в обмін на вашу допомогу в боротьбі з новим господарем фортеці ми відновили ваш суверенітет над Вежею Чотирьох Світів. Як вам така пропозиція?

Вона взяла зі стола келих і надовго прикипіла до нього вустами. Я розумів, що вона зволікає, намагаючись прорахувати, як би отримати з цієї оборудки якомога більше зиску.

— Ти говорив з Рінальдо недавно? — запитала.

— Так.

— Тоді мені незрозуміло, чому він гасає казна-де з тим Далтом? Якщо він схвалює цей план, то чому він не тут, не разом із нами?

Я зітхнув.

— Гаразд, розповім усе, зі самого початку. — Але, якщо ви погоджуєтеся пристати до нас, я хотів би незабаром вирушити.

— Я слухаю, — сказала вона.

Отже, я докладно переповів їй пригоду в Арденському лісі, промовчавши тільки про те, що Віалла взяла Люка під свою протекцію. У міру того, як я розповідав, Найда, здавалося, нервувалася сильніше й сильніше, і з її кутка час од часу лунали дивні звуки, схожі на скавуління.

Коли я закінчив розповідати, Джасра звелася на ноги, опершись на руку Мандора, пройшла повз нього, легенько зачепивши його стегном, і зупинилася перед Найдою.

— А тепер скажи мені, чому ви утримуєте тут доньку високопосадовця Беґми? — запитала.

— Нею заволодів демон, який обожнює пхати носа в мої справи, — пояснив я.

— Насправді? Мене завжди цікавили хобі демонів — вони бувають такими несподіваними, — зауважила вона. — Проте, схоже, цей конкретний демон хоче повідати щось таке, що може мене зацікавити. Якщо ви люб’язно повернете йому на кілька хвилин дар мови, я обіцяю після цього розглянути вашу пропозицію.

— У нас обмаль часу, — сказав я.

— Тоді моя відповідь — ні. Зачиніть мене деінде й вирушайте до Вежі без мене.

Я зиркнув на Мандора.

— Я ще не вирішила, прийняти вашу пропозицію чи ні, — продовжила Джасра. — Розглядайте це просто як витрати на розваги, за професійною термінологією Рінальдо.

— Не бачу, як це може нам зашкодити, — підтримав Джасру Мандор.

— Тоді дозволь їй говорити, — попросив я його.

— Можеш говорити, ти’їґо, — промовив він.

Утім, її перші слова були адресовані не Джасрі, а мені:

— Мерліне, ти маєш дозволити мені супроводжувати тебе.

Я підійшов і став так, аби бачити її обличчя.

— Нізащо, — відповів їй.

— Чому ні? — запитала вона.

— Бо твій пунктик щодо мого порятунку насправді заважатиме мені в ситуації, де варто буде ризикнути.

— Така моя природа, — відказала Найда.

— А у мене така проблема, — мовив я. — Не збираюся тебе кривдити. Радий буду потеревенити з тобою, коли все залишиться позаду, але наразі тобі доведеться пересидіти усе це десь віддалік од мене.

Джасра прокашлялася і вступила у розмову.

— Це все, що ти хотіла сказати? Чи, може, у тебе є щось і для мене? — запитала вона.

Запало довге мовчання, й нарешті Найда озвалася до Джасри:

— Ти збираєшся супроводжувати їх чи ні?

Джасра теж довго мовчала, перш ніж відповісти, очевидно, зважуючи кожне слово.

— Це несанкціонована, приватна операція, — сказала. — Не впевнена, що вона знайде підтримку тут, в Амбері, з боку родичів Мерліна. І хоч я, безсумнівно, матиму користь, приставши до неї, наражаюся також на значні ризики. Звісно, хочу отримати свободу та повернути у своє володіння Вежу. Це майже рівноцінний обмін. Але йдеться і про відмову від вендети. Які матиму гарантії, що тут це не пустопорожній звук та що королівська родина Амбера не переслідуватиме мене як злочинницю? Мерлін діє таємно, отже, він не може запоручитися за решту.

Це запитання, до речі, дуже хороше, стосувалося, головно, мене; отже, я мав би на нього й відповісти. Оскільки відповіді насправді не мав, то зрадів, що вона знайшлась у ти’їґи.

— Гадаю, зможу вас переконати, що згода супроводжувати Мерліна та його брата й надати їм усю можливу допомогу якнайкраще відповідає вашим інтересам, — промовила вона.

— Прошу, кажи, — запропонувала Джасра.

— Хочу обговорити з вами це питання конфіденційно.

На вустах Джасри заграв усміх, викликаний її пристрастю до інтриг, так я думаю.

— Мене це влаштовує, — відказала вона.

— Мандоре, змусь її сказати це просто зараз, — втрутився я.

— Зачекайте! — вигукнула Джасра. — Або ми з нею поговоримо наодинці, або можете забути про мою допомогу.

Я розмірковував, яка насправді буде користь із Джасри, якщо вона не може звернутися до Фонтана, аби протистояти Юртові. Щоправда, Джасра добре знає Вежу. Але я навіть не знаю напевне, чи така вона майстерна чаклунка...

З іншого боку, я хотів негайно розв’язати ці проблеми, а тут навіть один зайвий прибічник важить чимало.

— Найдо, — звернувся я до ти’їґи, — чи плануєш щось таке, що може зашкодити Амберу?

— Ні, — відповіла вона.

— Мандоре, — запитав я, — чим присягаються ти’їґи?

— Вони не присягаються.

— Сто чортів у печінку, — я вилаявся. — Скільки часу тобі треба?

— Дай нам десять хвилин, — сказала Найда.

— Ходімо прогуляємося, — запропонував я Мандору.

— Чому б і ні, — погодився він, кинувши ще одну металеву кульку в напрямку Найди. Ця кулька приєдналася до решти, але її орбіта пролягла трохи вище рівня талії демона.

Перед тим як іти, я витягнув ключ із шухляди письмового стола. Коли ми були вже в коридорі, спитав Мандора:

— А Джасра не може якимось чином її звільнити?

— Тільки не з тим додатковим ланцюгом утримання, що я встановив, виходячи, — запевнив він. — Мало хто здатний знайти шляхи, аби його обминути, і десяти хвилин для цього буде точно замало.

— Вона, ця ти’їґа, — якась скринька, повна таємниць, — поскаржився я йому. — Я вже не до кінця розумію, хто з нас насправді у заручниках в іншого.

— Вона просто хоче обміняти якусь інформацію на співпрацю Джасри, — зауважив Мандор. — Якщо вже сама не може вирушити з нами, то прагне змусити леді зробити це, щоб гарантувати тобі додатковий захист.

— То чому виставила нас за двері?

— Нічого з її слів не проливає на це світла, — сказав він.

— Гаразд, якщо маю кілька вільних хвилин, то хотів би владнати невеличку справу. Будь ласка, приглянь за тим, що тут діється, і розпорядись як слід, якщо вона покличе нас раніше, ніж я повернуся.

Він посміхнувся.

— А якщо сюди забреде хтось із твоїх родичів, мені відрекомендуватися Лордом Хаосу?

— Наскільки знаю, ти також і лорд вивертів...

— Маєш слушність, — він плеснув у долоні й зник.

— Незабаром повернуся, — сказав я.

— Па-па, — хтозна-звідки пролунав його голос.

Я поспіхом помандрував коридором. Сподівався, що проща, яку не здійснював дуже давно, буде недовгою. На березі тієї пригоди, в яку збирався пірнути, проща ця видавалася цілком слушною.

Діставшись потрібних дверей, я хвильку постояв, не торкаючись їх, із заплющеними очима, уявляючи інтер’єр таким, яким бачив його, коли приходив сюди останнього разу. То були покої мого батька. Я багато разів блукав цими кімнатами, роздивляючись меблі й те, як їх розставлено, порпаючись на книжкових полицях, вивчаючи дивовижні колекції і намагаючись за їхньою допомогою дізнатися щось таке, чого ще не знаю про цю людину. Завжди знаходилась якась дрібничка, що впадала мені у вічі, чи то як відповідь на якесь із питань, а може, як іще одне, нове, питання — дарчий напис на форзаці книжки або нотатка на берегах сторінки, срібна щітка для волосся з незнайомими ініціалами, дагеротип привабливої чорнявки, підписаний «Коханому Карлу від Кароліни», чи моментальний знімок батька, на якому вони з генералом Макартуром[108] тиснули один одному руки.

Я відімкнув двері та відчинив їх.

І завмер на порозі, упродовж довгих секунд не спроможний поворухнутися: кімнати заливало світло. Ще довше я прислухався, але зі сусідніх кімнат не долинало жодного звуку. Повільно переступив поріг. На туалетному столику біля стіни горіло безліч свічок. Нікого не було видно.

— Є тут хтось? — подав я голос. — Це я, Мерлін.

Відповіді не було.

Я потихеньку зачинив за собою двері й вийшов на середину кімнати. Поміж свічок на столику стояла висока ваза з вузьким горлечком, а в ній — троянда, одна-однісінька. На колір вона здавалася срібного. Я підійшов ближче. Так, це була жива троянда, не штучна. І була вона срібна. В якій із Тіней ростуть такі квіти?

Узявши один із шандалів за ніжку, я пішов далі, тримаючи його в руці та прикриваючи вогняний язичок долонею. Попростував до дверей ліворуч, що вели до сусідньої кімнати. Відчинивши двері, відразу побачив, що міг не прихоплювати шандал. Тут теж скрізь були запалені свічки.

— Агов! — знову покликав я.

І знову не почув відповіді. Тиша, без жодних звуків.

Примостивши свічку на столик біля ліжка, я нахилився і взявся за рукав сорочки, що лежала поверх стебнованого покривала, підняв його й пустив. Срібну сорочку хтось розклав поруч із чорними штанами — кольори мого батька. Коли я заходив сюди востаннє, їх не було.

Усівшись поруч, я втупився поглядом у темний куток. Що тут відбувається? Химерний родинний ритуал? Спіритичний сеанс? А може...

— Корвіне? — гукнув я.

Оскільки й не чекав на відповідь, тиша мене не розчарувала. Утім, підвівшись, наштовхнувся на важкий предмет, що звисав із ліжка, з найближчого до мене стовпчика. Я взяв його, аби краще роздивитися. Пасок, а на ньому меч у піхвах. Цього тут також не було під час мого останнього візиту. Я взявся за руків’я й витягнув клинок.

У світлі свічок закружляла частинка Лабіринту, прихована в сірому металі. Це був Ґрейсвандір, меч мого батька. Що він робить тут і зараз, і гадки не мав. Узяв його в руки, аби краще роздивитися.

Раптом мене болісно різонула думка, що я не можу тут затримуватись і, можливо, побачити, що відбувається. Мені пора повертатися до власних проблем. Ні, сьогодні час точно грає проти мене.

Я вклав Ґрейсвандір назад у піхви.

— Тату? — покликав я. — Якщо ти можеш мене чути, знай, що я хотів би з тобою побачитись. Але зараз мушу йти. Щасти тобі, де б ти не був.

Сказавши це, я пішов із батькових кімнат. Лише, проходячи, доторкнувся до срібної троянди. Замкнув за собою двері й, рушивши коридором, відчув, що тремчу.

На зворотному шляху не зустрів нікого, не було нікого й біля моїх дверей. Я призупинився на мить, вагаючись, що маю зробити, — увійти, чи постукати, чи зачекати. Раптом я відчув дотик до плеча, розвернувся, але нікого не побачив. Знову повернувшись до дверей, уздрів Мандора. Він дивився на мене, легенько вигнувши брову.

— Що сталося? — запитав Мандор. — Маєш вигляд стурбованіший, аніж десять хвилин тому.

— Гадаю, це жодним чином не стосується того, що відбувається тут, — відповів я. — А зісередини нічого новенького не чути?

— Поки тебе не було, я почув, як скрикнула Джасра, кинувся до дверей і відчинив їх. Але вона сміялась, а мене попросила залишити їх і зачинити двері.

— Або ти’їґа знає дотепні анекдоти, або Джасра дізналася щось приємне для себе.

— Схоже на те.

Трохи згодом двері відчинились, і Джасра кивнула, запрошуючи нас.

— Ми вже поговорили, — сказала.

Зайшовши до кімнати, я уважно подивився на її обличчя. Вона мала значно веселіший вигляд, аніж тоді, коли ми залишали їх з Найдою наодинці. Від очей розбігалися зморшки-промінчики, а куточки вуст вона чи не силоміць примушувала не повзти догори.

— Сподіваюся, це була корисна розмова, — зауважив я.

— Так. Загалом я б назвала її саме так, — відказала вона.

Окинувши поглядом Найду, я не побачив жодних змін у її стані та виразі обличчя.

— А тепер чекаю на ваше рішення, — звернувся до Джасри. — Боюся, що зволікати більше не можна.

— А якщо я скажу ні? — поцікавилася вона.

— Мені доведеться відвести вас до вашої кімнати й повідомити іншим членам родини, що ви перебуваєте тут, — сказав я.

— Як гостя?

— Як гостя, котра потребує пильного нагляду.

— Зрозуміло. Що ж, не палаю бажанням ознайомитися з тією кімнатою. Я вирішила супроводжувати вас і допомогти вам на тих умовах, про які ми з вами домовилися.

На ці слова я відповів легким поклоном.

— Мерліне! — промовила Найда.

— Ні! — відрізав я та подивився на Мандора. Він наблизився до Найди й зупинився перед нею.

— Краще за все буде, якщо ти тепер заснеш, — сказав він їй, і повіки її зімкнулись, а плечі опустилися. — В якому місці зручно її розмістити, поки вона міцно спатиме? — запитав у мене.

— Ось там, — сказав я, показуючи на двері до сусідньої кімнати.

Мандор узяв її за руку й повів за собою. Я почув, як він щось тихо каже, а потім запала цілковита тиша. Ще за хвилину Мандор повернувся до нас, а я підійшов і зазирнув крізь двері до кімнати, де була Найда. Вона горілиць лежала на моєму ліжку. Металевих кульок поблизу я не помітив.

— Вона вирубалася? — запитав я.

— Надовго, — відповів Мандор.

Я подивився на Джасру: та розглядала себе в люстерко.

— Ви готові? — уточнив я.

Вона поглянула на мене крізь вії.

— А як ти збираєшся нас туди доправити? — поцікавилася.

— А ви маєте для цього якийсь хитрий спосіб?

— Маю, але не просто зараз.

— Тоді я викличу Колесо-Привид і попрошу його перенести нас туди.

— А ти певний, що це безпечно? Маю досвід спілкування з цим... приладом. Сумніваюся, що йому можна довіряти.

— Він нормальний, — сказав я. — Ви мусите підготувати якісь закляття, перш ніж ми вирушимо?

— У цьому нема потреби. Мої... ресурси будуть у порядку.

— Мандоре?

Десь із глибин його плаща почулося клацання.

— Я готовий, — озвався він.

Витягнувши Козир із Колесом-Привидом, я оглянув його. Відтак зосередився. Тоді потягнувся до нього. Нічого не відбулось. Я спробував знову: виклик, налаштування, поширення. Намагався дістатися до нього знову й знову, викликаючи, прозираючи...

— Двері... — вимовила Джасра.

Я подивився на двері, що вели до коридору, але не помітив там нічого незвичного. Перевівши погляд на неї, я збагнув, що вона дивиться в іншому напрямку.

Двері до кімнати, де наразі спала Найда, зажеврілися жовтим світлом, й інтенсивність його, зауважив я, зростала. У центрі дверей виникла ще яскравіша цятка. Раптом вона стала повільно пересуватися то вгору, то вниз.

Залунала музика, невідомо звідки, і голос Привида сповістив:

— Співаймо разом із м’ячиком-стрибунцем![109]

— Ану, припини! — гримнув я. — Що за неподобство!

Музика стихла. Цятка світла припинила стрибати.

— Вибач, — сказав Привид. — Я думав, тобі сподобається невеличкий жарт. Допомагає розслабитися.

— Ти помилився, — відказав я. — Хочу, щоб ти переніс нас до фортеці при Вежі Чотирьох Світів.

— І військо також? Щось не бачу Люка...

— Тільки нас трьох, — відповів я.

— А як бути з отією, що спить у сусідній кімнаті? Я вже стикався з нею раніше. Вона неправильно сканується.

— Знаю. Вона не людина. Хай залишається тут і спить.

— Тоді добре. Пройдіть крізь ці двері.

— Ходімо, — звернувся я до Мандора і Джасри, застібуючи на собі перев’язь із мечем та чіпляючи на неї ще й кинджал. Узявши зі спинки стільця свій плащ, накинув його собі на плечі.

Мандор і Джасра попрямували до порталу слідом за мною. Я переступив поріг, але за ним уже не було кімнати. На якусь мить усе навкруги затьмарилось, узялося ряботинням, а коли мої органи чуття запрацювали знову нормально, переді мною простиралася широка долина, на яку я дивився згори, над головою нависало похмуре, вкрите темними хмарами небо, а холодний вітер шарпав поли плаща.

Я почув, як щось вигукнув Мандор, а миттю пізніше й Джасра, позаду і трохи ліворуч від мене. Праворуч виблискував льодовик, білий, наче обсмоктана кістка, а по ліву руку аспидно-чорне море клубочилося білими звивами хвиль — наче зміїне кубло перекидалося в бадді з молоком. Далеко внизу парувала, мов киплячий казанок, темна твердь.

— Привиде! — гукнув я. — Ти де?

— Я тут, — почув неголосну відповідь, а, подивившись долу, помітив крихітне кільце світла біля носака лівого чобота. Далеко попереду, внизу, стирчала Вежа. Навкруги її мурів я не побачив жодних ознак життя. Зрозумів, що, найімовірніше, стою на гірському схилі, десь неподалік того місця, де мав колись тривалу бесіду зі старим самітником на ім’я Дейв.

— Я хотів, аби ти закинув нас усередину фортеці, — пояснив я Привиду. — Чому висадив на цій вершині?

— Казав же тобі, що мені не подобається це місце, — відповів Привид. — Хотів дати тобі змогу подивитися на нього здалеку й визначитися, куди бажано тебе перенести. Тоді зможу зробити це дуже швидко, не зазнавши тривалого впливу руйнівних сил.

Я продовжував вивчати фортецю. Над її зовнішніми мурами знову кружляла парочка торнадо. Якщо там раніше не було фортечного рову, завдяки їм він, цілком вірогідно, міг уже з’явитися. Вони трималися за 180 градусів один від одного і засвічувалися по черзі. Той смерч, що був ближче до нас, раптом замерехтів цятками іскор, зиґзаґами блискавок, засвітився моторошним білим жаром: коли ж він почав мерхнути, розгорівся другий. Доки я дивився, цей цикл повторився кілька разів.

Джасра тихенько зойкнула, і я, обернувшись до неї, запитав:

— Що відбувається?

— Ритуал, — відповіла вона. — Хтось просто цієї миті маніпулює силами.

— Ви можете оцінити, наскільки далеко вони могли просунутися?

— Годі визначити. Можливо, вони тільки починають, а може, уже дійшли до фіналу. Я лише впевнена, що, судячи з цих вогняних стовпів, усе роблять правильно.

— Тоді вирішувати вам, Джасро, — підсумував я. — Куди саме нам треба перенестися?

— До зали з Фонтаном ведуть два довгі коридори, — проказала вона. — Один тягнеться найнижчим поверхом, інший — поверхом вище. А сам зал з Фонтаном сягає у вишину кількох поверхів.

— Це пригадую, — підтвердив я.

— Якщо зараз вони безпосередньо працюють із силами, а ми з’явимося посеред залу, — вела вона далі, — фактор раптовості дасть нам хіба миттєву перевагу. Я не можу напевно передбачити, чим вони по нас ударять. Гадаю, нам краще підібратися туди одним із цих коридорів. Тоді зможу оцінити ситуацію. Оскільки наше наближення долішнім коридором вони можуть помітити, верхній коридор видається найпридатнішим для нас.

— Гаразд, — погодився я. — Привиде, можеш доправити нас до цього верхнього коридору, трохи далі від зали?

Коло світла розширилося, нахилилося, постояло якусь мить високо над нашими головами, тоді знову пірнуло долу.

— Ви... вже... там... — почув я голос Привида крізь розмиту навколишню реальність та хвилю світла, що прокотилася від моєї маківки до п’ят. — Бувай, Татку!

Він сказав правду. Цього разу ми потрапили саме туди, куди треба. Стояли посеред довгого, ледь освітленого коридору зі стінами з темного груботесаного каменю. Один кінець коридору губився у темряві, а інший упирався в приміщення, де буяло світло. Стеля складалась із неотесаних колод, а товстезні балки ховалися за важкими драпрі з павутиння. На стінах де-не-де тьмяно світилися блакитні чаклунські кулі; вони блимали, вказуючи, що термін дії заклинання вже добігає кінця. Деякі кулі встигли згаснути, і ближче до осяйного кінця коридору їх подекуди замінили смолоскипами. Над нашими головами, у стелі, шкряботіла невідома дрібна нечисть. Стіни просякли сирістю та цвіллю. Але повітря здавалося наелектризованим, наче ми дихали озоном, — характерна ознака того, що наближаються вкрай небезпечні події.

Я викликав свій Лоґруський зір, і він миттєво висвітлив для мене картину того, що відбувається. Скрізь пролягали лінії сили, наче дроти, що сяяли жовтим світлом. Тепер я сприймав додаткове освітлення, що струменіло від них. Коли я, рухаючись уперед, перетинав таку лінію, поколювання, котре відчував з першої миті, опинившись у цьому коридорі, посилювалося. Тепер бачив, що Джасра зупинилася в точці, де сходилося кілька таких ліній, та, очевидно, вбирала у себе їхню енергію. Вона й сама тепер світилась, і сумніваюся, що я помітив би це своїм звичайним зором. Поглянувши на Мандора, побачив, що перед ним теж висить образ Лоґрусу; тобто, він бачив усе, що бачу і я.

Джасра повільно просувалася коридором у напрямку світла, що буяло попереду. Я зайняв позицію за нею й трохи ліворуч. Мандор ішов за мною, рухаючись так нечутно, що я мусив час від часу озиратися, аби впевнитися: він — тут. У міру того, як ми наближались, я став відчувати певне здригання, схоже на биття пульсу велетня. Чи передавалася ця пульсація підлогою, чи вздовж тих напружених ліній, які ми повсякчас перетинали, не міг сказати.

Я засумнівався, чи не виказуємо ми свою присутність, а може, навіть і місце свого перебування тим, що постійно зачіпляємо цю мережу силових ліній, чи не відчуває цього та особа, котра працює наразі з цими лініями там, біля Фонтана? А можливо, вона сконцентрувалася на завданні, яке виконує, настільки, що не помічає нічого навкруги, і це дасть нам змогу наблизитися до неї непоміченими?

— Вони вже розпочали? — пошепки запитав я Джасру.

— Так.

— І як багато вже зроблено?

— Найімовірніше, завершено головну фазу.

Ще кілька кроків, і тепер вона запитала мене:

— Який твій план?

— Якщо ви не помиляєтеся, ми атакуємо негайно. Можливо, нам варто спочатку спробувати забрати звідти Юрта. Маю на увазі, всім нам, разом, бо, якщо він уже отримав цю могутність, то буде небезпечним завданням.

Вона нервово облизала губи.

— Мабуть, я краще за всіх можу впоратися з ним, бо маю зв’язок із Фонтаном, — сказала. — Ви, хлопці, мені не заважайте. Тобі, Мерліне, краще зайнятися Маскою, поки я розбиратимуся з Юртом. А Мандор може залишатись у резерві, аби прийти на допомогу, якщо вона знадобиться комусь із нас.

— Готовий зробити так, як ви вважаєте за краще, — сказав я. — Мандоре, ти все чув?

— Так, — відповів неголосно. — Зроблю, як вона каже.

І він звернувся до Джасри:

— А що станеться, якщо я знищу сам Фонтан?

— Не думаю, що це можливо, — відказала вона.

Мандор пирхнув, і я побачив, яким небезпечним річищем потекли його думки.

— Покладіться на мене й просто скажіть, які будуть наслідки, — попросив він.

Вона трохи помовчала, а тоді пояснила:

— Якщо б ти зміг заткнути його, хоч ненадовго, повалиться, очевидно, уся фортеця. Досі я використовувала його еманації, аби вона залишалася стояти. Це дуже стара споруда, а я так і не зібралася зміцнити її контрфорсами. А ще гадаю, що той океан енергії, який би знадобився, аби успішно атакувати Фонтан, можна з більшою користю спрямувати на будь-що інше.

— Дякую, зрозуміло, — сказав Мандор.

Вона зупинилася, занурила руку в одну з ліній сили й заплющила очі, наче перевіряючи у когось пульс.

— Величезна сила, — зауважила трохи згодом. — Хтось звертається до Фонтана на глибинному рівні.

Вона пішла далі. Світло у кінці коридору розгоралося, тьмяніло, розгоралося, тьмяніло — знову й знову. Тіні, відповідно, відступали й знову рухалися вперед із кожною зміною освітлення. Я почав розрізняти ще один звук, схожий на гудіння високовольтних дротів. Час від часу на цей гул накладалося ще й потріскування, лунаючи з того ж напрямку. Мені довелося пришвидшити крок, бо Джасра квапилась уперед. Раптом згори почувся чийсь регіт, і Фракір стисла мені зап’ясток. У проймі коридору знялися вогняні іскри.

— Прокляття, прокляття, прокляття! — почув я зойк Джасри.

Ми саме підійшли до того сходового майданчика, на якому стояв Маска під час нашої з ним сутички. Джасра підняла руку. Я зупинився, бо тепер вона йшла дуже повільно, наближаючись до поручнів. Праворуч та ліворуч од неї сходи розбігалися до протилежних кінців залу.

Тільки коротко поглянувши вниз, вона відсахнулася назад і праворуч, а тоді впала на підлогу й покотилася нею. Підстрибнувши вгору та злизнувши шматок поручнів, жовтогаряча вогняна куля, наче некваплива комета, пройшлася тим місцем, де щойно стояла Джасра. Я кинувся до неї, обхопив її за плечі й почав підіймати на ноги.

Джасра повернула голову ліворуч, і я відчув, як вона закам’яніла. Я теж повернув голову в той бік, хоча, незбагненним чином, уже знав, що там побачу.

Там стояв Юрт, абсолютно голий, за винятком пов’язки на оці; він усміхався, він наповнювався сяйвом. Ще одне биття пульсу — і він стане втіленням досконалої сили.

— Добре, що ти завітав, братику, — промовив Юрт. — Шкода, що не можу залишити тебе надовго.

Він витягнув руку в напрямку до мене, й іскри затанцювали йому на пучках. Чомусь я засумнівався, що він має на увазі потиснути мою руку.

Мені на думку спала одна-однісінька відповідь:

— У тебе розв’язався шнурок.

Звісно, це не могло його зупинити, але на секунду чи дві спантеличило.

12

Юрт ніколи не грав у американський футбол. Не думаю, що він уявляв, що я можу кинутися так швидко й ухопити його; до того ж не думаю, що він очікував, що можу вдарити так низько.

Упевнений, що мої дії — вхопити його за коліна та й збити з ніг, викинувши крізь отвір в огородженні, — Юрта дещо здивували. Принаймні під час стрімкого польоту спиною вперед, з іскрами, що й надалі танцювали над його розчепіреними пальцями, вигляд він мав очумілий.

Я почув, як пирхнула сміхом Джасра, хоча постать його почала блякнути й зникла ще в повітрі, тож він не гепнувся об підлогу й не розмазався по ній, як це неминуче мало статися. Боковим зором я побачив, що вона зводиться на ноги.

— Ним я займуся, — сказала вона. І додала: — Без проблем. Він незграба, — коли помітила, як Юрт виник нагорі сходів, праворуч від неї. — А тобі залишаю Маску!

Чаклун стояв позаду чорної кам’яної чаші Фонтана, спостерігаючи за мною крізь помаранчевий та червоний вогняний гейзер. Чаша, налита полум’ям, мерехтіла жовтим та білим. Коли він зачерпнув жменю полум’я і почав ліпити з нього м’ячик, так, як дитина ліпить сніжку, воно засвітилося в його руках блакитно-білим. Потім він кинув вогняним м’ячем у мене.

Я відхилив його, елементарно парирувавши. Це не мало стосунку до Мистецтва, це було найпростіше маніпулювання енергією. Але воно дало поштовх до здогадки. Так само й ще одна картина, яку я спостерігав: Джасра виконує підготовчі паси для небезпечного закляття, відволікаючи ними увагу Юрта й водночас підбираючись ближче до нього, щоби знову зіштовхнути його зі сходів.

Не Мистецтво... Той, хто живе поруч із таким джерелом енергії, маючи розкіш користуватися нею без жодних зусиль, із часом хай як, а має скотитися до недбалості, занехаяти магію, ставлячи хіба що рамки з примітивних заклять і використовуючи ті як річища для невичерпних потоків енергії. Ненавчений належним чином або надміру ледачий міг з часом почати й напряму маніпулювати первісними силами, вдаючись до своєрідного шаманства, на противагу чистій Вищій Магії, яка застосовує тільки збалансовані рівняння, даючи змогу досягти максимального ефекту з мінімальними зусиллями.

Джасрі це було відомо. Я бачив, що вона десь пройшла відповідне навчання. І це наразі грає нам на руку, вирішив я, відбиваючи чергову вогняну кулю та переміщаючись уліво.

Я почав спускатися сходами, боком, ані на мить не відводячи погляду від Маски, готовий будь-якої миті вдарити або відбити удар.

Поручні попереду засвітилися, розпеклися, спалахнули полум’ям. На мить затримавшись, я продовжив спускатися. Навряд чи варто витрачати заклинання, аби їх гасити. Зрозуміло, що такий трюк роблять радше заради шоу, а не заради шкоди.

Проте...

Є й інша можливість, збагнув я, коли побачив, що Маска просто спостерігає за мною, не пробуючи більше чимось у мене запустити.

Це міг бути і тест. Можливо, Маска просто намагається з’ясувати, чи маю я обмежений набір заклинань, той, що прихопив із собою, або я навчився качати енергію прямо з джерела і збираюсь ось-ось розпочати шпурляти у нього різними речами, як це, очевидно, готуються робити Джасра та Юрт. Добре, хай сумнівається. Обмежена кількість заклинань проти практично невичерпного джерела енергії?

Юрт зненацька виник в арці вікна, високо вгорі, ліворуч. Він устиг тільки наморщити обличчя в гримасу, бо на нього згори впала вогняна завіса. Мить — і завіса зникла, разом із ним, і я почув, як розреготалася Джасра, а він вибухнув прокляттями, відтак ці звуки потонули в страшенному гуркоті десь у протилежному кінці залу.

Я приготувався поставити ногу на чергову сходинку, продовжуючи спускатись, і тут сходи розтанули в мене на очах. Підозрюючи, що це ілюзія, я продовжував повільно опускати ногу, але там була лише порожнеча, тому перестрибнув через діру та приземлився на подальшій сходинці. Однак вона, коли я переніс на неї свою вагу, теж зникла. Я почув хихотіння Маски й перетворив свій рух на стрибок, прагнучи проминути цю ділянку. Коли пролітав над сходинками, вони зникали одна по одній.

Я був упевнений, що таким чином Маска хоче змусити мене виказати свій зв’язок з місцевою енергією, якщо тільки він у мене є, а якщо такого зв’язку в мене нема, я змушений буду витратити рятівне закляття.

Але я спробував прикинути відстань до підлоги, яку вже міг бачити. Якщо інші сходинки не зникнуть, можу спробувати вчепитися за наступну, повиснути на ній та зістрибнути вниз. Це абсолютно безпечно. Якщо ж я схиблю, або якщо і наступна сходинка зникне... чомусь я був упевнений, що так чи інакше мені вдасться приземлитися, не дуже забившись. Краще використаю, падаючи, геть інше заклинання.

Я вхопився за край найдальшої сходинки, повис на ній, розгойдуючись, і пустив руки, у льоті повертаючись усім тілом та проказуючи слова заклинання, яке назвав «Обвал стіни».

Фонтан здригнувся. Язики полум’я засмикалися, шугнули вгору, вихлюпнулись із чаші з того боку, де стояв Маска. А тоді моє закляття, продовжуючи валити все на своєму шляху, швиргонуло на підлогу й чаклуна.

Маска підняв руки, наче намагаючись долонями відштовхнути те сяйво, яке, здавалося, розчиняло його в собі. Між долонями виникла яскрава дуга, а потім півсфера. Він тримав її над собою, наче щит, відбиваючи завершальну нищівну силу мого закляття. Я уже поспішав до нього. Але не встиг дістатися Маски, як переді мною виник Юрт. Він стояв на ободі чаші, просто над розпростертим Маскою, та дивився на мене. Перш ніж я встиг витягти меч, кинути Фракір або вимовити нове заклинання, вогонь у Фонтані піднявся, і висока хвиля полум’я збила Юрта з ніг, змила його на підлогу, пронесла повз Маску, а тоді через увесь зал, аж до підніжжя других сходів, якими, як я тепер помітив, повільно спускалася Джасра.

— Уміння переправлятися будь-куди нічого не значить, — почув я її слова. — Надто, якщо ти будь-де поводишся, мов дурень.

Юрт загарчав і скочив на ноги. Погляд його був спрямований кудись вище голови Джасри.

— І ти, брате? — сказав він.

— Я тут, аби зберегти тобі життя, якщо це можливо, — відказав Мандор. — Пропоную тобі повернутися додому разом зі мною...

Юрт заволав. Жодного слова не можна було розібрати, просто звірине ревіння. Нарешті він спромігся прокричати:

— Я не потребую твого заступництва! Ти дурень, що віриш Мерліну. Ти стоїш на його шляху до корони!

Із-поміж долонь Джасри ланцюжком вилетіли променисті кружечки, схожі на світні кільця диму, полинули, спускаючись, до Юрта, наче збираючись оповити його. Він одразу зник, але за мить я почув, як Юрт горлає, звертаючись до Мандора, тільки вже з іншого місця.

Я й надалі наступав на Маску, якому вдалося захиститися від мого «Обвалу стіни», і тепер він уже здіймався на ноги. Я проказав закляття «Ковзанка», і підлога вислизнула з-під його ніг. Так, я збирався битись обмеженим набором заклинань проти нього з його невичерпним джерелом енергії. Називаю це впевненістю. Маска мав силу. Я ж мав план, а також засоби, щоби цей план здійснити.

Із підлоги вирвалася кам’яна плита, перетворилася на хмару гравію, й та полинула на мене, мов картеч, із жахливим хрускотом і скреготом. Я проказав слова заклинання «Невід» і зробив відповідний жест.

Усі уламки замість посипатися на мене зібралися в купу, і я обрушив її на Маску, який усе ще борюкався, намагаючись зіп’ястися на ноги.

— Ти хоч розумієш, що я й досі не знаю, через що ми б’ємося? — промовив я. — Це ти розпочав. Я все ще готовий...

На ту мить Маска припинив спроби підвестися. Він занурив ліву руку в озерце миготливого світла, а праву витягнув до мене, виставивши вперед долоню. Світлова калюжа зникла, а з правиці вихопився рясний вогняний дощ, помчав на мене, наче краплі з газонної дощувальної установки. Та я був готовий до такого. Якщо цей Фонтан налитий вогнем, він мусить мати й вогнетривку ізоляцію.

Я розпростерся плиском з іншого боку темної споруди, використовуючи її підніжок як укриття.

— Слухай, схоже, один з нас помре, — гукнув я, — бо ми б’ємося на повну силу. Хоч хто б загинув, у мене незабаром не залишиться шансу спитати, яка муха тебе вкусила? Що поганого я тобі зробив?

Єдиною відповіддю був смішок з іншого боку Фонтана, й підлога піді мною почала коливатися.

Десь далеко праворуч, біля підніжжя тих сходів, що залишилися цілими, пролунав голос Юрта:

— Дурень будь-де? А якщо безпосередньо близько?

Зиркнувши угору, я встиг помітити, як він з’явився просто перед Джасрою та схопив її.

Мить, і він заверещав, бо Джасра нахилила голову вперед, і її губи торкнулися його передпліччя. А тоді вона його відштовхнула, і він, скотившись уцілілими сходинками, упав, наче колода, й залишився лежати без руху.

Я поповз праворуч, гострими краями розтрощених кам’яних плит, що хиталися, підкоряючись наказам Маски, і намагалися розпороти мені живіт, наче пилою.

— Юрт випав із гри, — прокоментував я, — і тепер ти, Маско, залишився сам на сам з нами трьома. Скажи, що погоджуєшся на мир, і я подбаю, щоб тобі зберегли життя.

— Із вами трьома, — пролунав штучний, позбавлений модуляцій голос, який я вже чув раніше. — Тобто, ти визнаєш, що не можеш відлупцювати мене без допомоги?

— Відлупцювати? — повторив я. — Можливо, ти вважаєш це грою. Але я так не вважаю. Не дотримуватимуся тих дурних правил, що ти собі навигадував. Кажи, що здаєшся, або я вб’ю тебе, з допомогою чи без допомоги, як вийде.

Зненацька у мене над головою промайнуло щось темне; я відкотився від Фонтана, а чорна постать опустилася в чашу й залишилася там. Це був Юрт. Він не міг рухатися нормально, бо його спаралізував укус Джасри, тому козирнувся від підніжжя сходів до Фонтана.

— У тебе свої друзі, Лорде Хаосу, а в мене — свої, — проказав Маска, коли Юрт видав перший кволий стогін та почав наливатися світлом.

Раптом Маска закружляв дзиґою, вгвинчуючись у повітря, і я відчув, як підлога трощиться на друзки. Фонтан почав зменшуватися, спадати, слабнути, але вогняний стовп пробився крізь новий отвір у підлозі, сягнув стелі, підхопивши Маску на гребінь свого золотого султана.

— ...І вороги, — зауважила Джасра, наблизившись.

Маска, з розчепіреними руками та ногами, повільно кружляв у повітрі, примудрившись перебрати контроль над траєкторією власного руху. Я підвівся й позадкував від Фонтана. Чомусь не дуже полюбляю перебувати у центрі геологічних катаклізмів.

Від подвійного Фонтана тепер виходив оглушливий гул, і в нього вплітався високий пронизливий звук, джерела якого не було видно. Між кроквами промчав вітер. Полум’яний стовп із Маскою на вершині продовжував закручуватися спіраллю, і вогняні бризки у першому, тепер низенькому, Фонтані, почали повторювати цей рух. Юрт поворухнувся, застогнав, підняв правицю.

— І вороги, — погодився Маска, розпочинаючи серію рухів, які я впізнав одразу, бо витратив купу часу, щоб їх вирахувати.

— Джасро, — гукнув я. — Пильнуй за Шару!

Джасра швидко відступила на три кроки вліво й усміхнулась. Із крокв упало щось дуже схоже на блискавку, і на тому місці, де вона щойно стояла, зачорніла пляма.

— Він завжди починає ударом блискавки, — пояснила вона. — Дуже передбачуваний.

Крутонувшись на місці, вона зникла із таким звуком, наче розбилося скло.

Я поглянув туди, де стояв старий з написом «Рінальдо», вирізьбленим на його правій нозі. Наразі він опирався об стінку, приставивши руку до лоба, а іншою виписуючи у повітрі простеньке, але потужне захисне закляття.

Я хотів гукнути Мандора, щоб він забрав звідси старого, але саме тут Маска влучив у мене заклинанням «Клаксон», і я тимчасово оглух, а в носі у мене лопнули кровоносні судини.

Стікаючи кров’ю, я кинувся на підлогу й відкотився вбік, аби Юрт, який уже зводився на ноги, опинився між мною і чаклуном у повітрі. Помітно було, що укус Джасри перестає діяти на Юрта. Тому, зводячись на ноги, я заїхав йому кулаком у живіт і спробував розвернути його так, аби краще прикритися ним від Маски. Помилка. Мене добряче трусонуло, коли я його торкнувся, це було схоже на сильний електричний удар, а коли я впав, він навіть спромігся коротко реготнути.

— Він увесь твій, — почув я його хрип.

Краєм ока я побачив Джасру і Шару Ґаррула, які стояли лицем до лиця, й обоє наче тримали в руках кінець макраме, виплетеного з дротів, що обплутували їх. Дроти пульсували, змінюючи колір, і я знав, що це, радше, не матеріальні об’єкти, а лінії сили, і бачив я їх лише завдяки своєму Лоґруському зорові, що увесь час був зі мною. Темп пульсації зростав, і обоє вони повільно опустилися на коліна, з витягнутими уперед руками. Їхні обличчя світилися зсередини. Я міг порушити цю рівновагу одним словом чи порухом руки. Але, на жаль, і сам тієї миті був у скрутному становищі. Маска пікірував на мене, наче гігантська комаха, позбавлена емоцій, блискуча, вбивча. Ззовні долинув різкий тріск, і фасадною стіною Вежі побігли тріщини; звідси вони здавалися чорними блискавками. Я бачив, як позаду вогняних іскор, що підіймалися по спіралі, посипався пил, чув, як голосніше й голосніше лунають гарчання та виття, хоч їх і заглушав дзвін, що звучав у моїх вухах, відчував, як здригається підлога в мене під занімілими ногами. Але це все ще були квіточки. Я підняв ліву руку, а права тим часом ковзнула під плащ.

У правиці Маски з’явилося вогняне лезо. Я не поворухнувся, вичекав іще секунду, перш ніж проказати ключові слова до мого заклинання «Фантазія для шістьох ацетиленових різаків», і лише тоді різким рухом прикрив очі рукою та відкотився вбік.

Удар не влучив у мене, вістря застрягло в розбитій кам’яній плиті. Утім, ліва рука Маски впала мені на груди, а лікоть уперся під мої ребра. Я не мав часу зупинятися й рахувати ушкодження, бо почув, як вогняний меч із хрускотом вивільнився з кам’яної підлоги. Тому, розвернувшись, всадив свій, не потойбічний кинджал, на повну довжину сталевого леза, намагаючись прохромити Масці ліву нирку.

Пролунав крик, і чаклун, закам’янівши, впав біля мене. Майже відразу я відчув потужний удар по правому стегну. Відхилився, тож наступний удар припав мені по моєму правому плечі. Я не сумнівався, що цілили мені в голову. Прикривши скроні та потилицю, відсахнувся й почув голос Юрта. Він сипав прокльонами.

Витягуючи меча, я звівся на ноги, і наші з Юртом погляди зустрілися. Він теж підіймався, а на руках тримав нерухомого Маску.

— Ну, зачекай! — кинув мені Юрт і зник, забравши зі собою тіло. Блакитна маска залишилася лежати на підлозі, поруч із довгим кривавим мазком.

Джасра і Шару й досі стояли на колінах, одне навпроти одного, важко дихаючи, вкриті рясним потом, а навколо обох звивалися їхні життєві сили, наче кохалися змії.

І раптом, наче риба, що виринає з глибин на поверхню, всередині Вежі Сил, що зависла над Фонтаном, з’явився Юрт. Навіть попри те, що Мандор кинув дві свої металеві кульки, і вони, збільшуючись, облетіли зал, врізались у Фонтан і перетворили його на купу сміття, я помітив те, що не сподівався ще колись побачити.

Поки луна від руйнації Фонтана поширювалася, скрегіт та рев усередині стін змінилися клацанням і поштовхами, а на мене посипалися пил, гравій та тріски, я весь час просувався вперед, обходячи проломи, нові гейзери й мерехтливі струмки сил, піднявши плащ, аби захистити обличчя.

Юрт осипав мене прокляттями, коли я наблизився до нього.

— Ну що? Тішишся? Тішишся, брате? — вигукнув він. — Тільки смерть може нас примирити!

Але я проігнорував ці очікувані сентименти, бо мені треба було краще розгледіти те, що, здається, помітив краєм ока кілька секунд тому. Я перестрибнув купу кам’яних уламків і побачив крізь полум’я голову подоланого чаклуна, що покоїлася на плечі Юрта.

— Джуліє! — вигукнув я.

Але вони обоє зникли, коли я зробив ще крок у їхньому напрямку, і я знав, що й мені пора вчинити так само.

Розвернувшись, я ступив у вогонь.

Книга дев’ята

Лицар тіней

Переклала Галина Михайловська

Джону Дуґласу[110]

1

Джулія, ось як її звали, і раніше я був упевнений, на сто відсотків, що 30 квітня, коли все це почалося, вона була мертва. Того дня я знайшов її тіло, страшенно понівечене, а ще знищив схожу на собаку почвару, яка, вирішив тоді, її вбила. Отак це все й почалося. Ми з Джулією були коханцями, і, мабуть, насправді, усе почалося саме з цього. Хоч і значно раніше.

Може, мені варто було більше розкритися перед нею. Можливо, я не мав брати її з собою на прогулянку Тінями, прогулянку, яку мусив потім заперечувати, і це відштовхнуло її від мене, привело на темні шляхи, аж до студії Віктора Мелмана, мерзенного окультиста, якого мені згодом довелось убити, того самого Віктора Мелмана, що виявився маріонеткою Люка та Джасри. Але тепер, схоже, у мене виник шанс скинути зі своєї душі тягар. Адже досі я винуватив себе в тому, чого, як з’ясувалося, не скоїв. Майже.

Тобто я дізнався, що не відповідав за те, що робив. Лише тоді, коли всадив ніж у бік загадковому чаклунові Масці, мені стало відомо, що за Маскою насправді ховалася Джулія. Моєму єдиноутробному братикові Юрту, який наполегливіше за всіх намагався мене вбити, вдалося її вихопити, обернувшись на щось на кшталт живого Козиря, і вони зникли, удвох.

Рятуючись утечею з обійнятої полум’ям Вежі Чотирьох Світів, що кришилася та руйнувалася, мені довелося взяти праворуч, аби мене не привалило балкою. Я опинився у закутку, серед залишків кам’яної кладки та охоплених вогнем крокв. І ось тоді повз мене промайнула тьмяна металева куля; здавалося, вона більшала на очах. Куля зіткнулася зі стіною й пройшла крізь неї, залишивши отвір, достатній, щоб у нього пірнути. Я не забарився вхопитися за таку можливість. По той бік стіни перестрибнув рів, скористався продовженням своїх рук у Лоґрусі, щоб відкинути убік шматок огорожі та кількох вояків, а тоді розвернувся й загорлав:

— Мандоре!

— Я тут, — почув тихий голос просто за своїм лівим плечем.

Повертаючись на голос, я встиг помітити, як Мандор спіймав металеву кулю. Вона відскочила від землі та влетіла у його простягнуту руку.

Мандор, струсивши попіл зі свого чорного жилета, пробігся пальцями по волоссю. Тоді, посміхнувшись, повернувся обличчям до Вежі, охопленої вогнем.

— Ти виконав те, що обіцяв Королеві, — сказав. — Гадаю, тут тобі більше нічого робити. Ходімо?

— Там залишилася Джасра, — відповів я. — З’ясовує стосунки зі Шару.

— А я гадав, що вона тебе більше не цікавить.

Я заперечно похитав головою.

— Їй відомо ще багато такого, чого не знаю я. А маю знати.

Над Вежею зметнувся вогняний стовп, на мить завис нерухомо, а тоді здійнявся ще вище.

— Про це я не подумав, — мовив Мандор. — Здається, вона справді запала на Фонтан. Якщо ми її звідси висмикнемо, Фонтаном заволодіє цей Шару. Яка, власне, різниця?

— А якщо не висмикнемо, Шару може її вбити.

— Маю відчуття, що переможе вона, — стенув плечима Мандор. — Б’ємось об заклад?

— Можливо, ти маєш слушність, — погодився я, не зводячи очей із Фонтана, що знову на хвильку завмер, а тоді продовжив п’ястися до неба. Вказавши на нього, я зауважив: — Схоже на фонтан нафти. Сподіваюся, переможець знатиме, як його заткнути. Звісно, якщо тут залишиться переможець.

Мандор реготнув.

— Недооцінюєш сили, які вони викликали, щоб захистити себе. А ти знаєш, що чаклунові не так просто подолати іншого чаклуна тільки чарами. Але щодо інерції матеріального світу не помиляєшся. З твого дозволу...

Я кивнув.

Легким порухом він перекинув металеву кульку через рів у напрямку палаючої вежі. Та вдарилась об землю, відскочила, і ще, і ще... І з кожним разом, здавалося, збільшувалася. Стрибки кульки супроводжувалися звуком, схожим на дзвін цимбалів, дивно гучним, зважаючи на масу та швидкість кулі, й із кожним підскоком дзвін наростав і наростав. Нарешті куля досягла охопленої вогнем стіни з цього боку Фортеці й пропала з очей.

Я вже відкрив рота запитати, що відбувається, коли побачив, як обрис великої кулі промайнув повз отвір, яким вибрався з руйновища я. Полум’я почало зменшуватися, окрім центрального стовпа, що виходив із пошкодженого Джерела, і почулося басове гудіння. За мить чи дві в отворі знову промайнула кругла тінь, цього разу ще більша, а гудіння перейшло в гуркіт, який віддавався у підошвах моїх чобіт.

Стіна обвалилася. Майже відразу розсипалась і частина іншої стіни. Крізь дим та порохняву я побачив, як румовищем знову пролетіла гігантська куля. Омахи полум’я вгамувалися. Завдяки посиленому Лоґрусом зору я бачив мерехтіння ліній сили: вони рухалися й пульсували, з’єднуючи Джасру і Шару.

Мандор витягнув руку. За хвильку я побачив невеличку металеву кульку, що, підстрибом, рухалася в наш бік, і він її спіймав.

— Ходімо, — запропонував Мандор. — Шкода було б не побачити, чим усе закінчиться.

Ми пройшли крізь один із проломів — тепер ними зяяла вся стіна. Я наклав огороджувальне заклинання, щоб утримати на відстані вояків, котрі встигли перегрупуватися.

За розваленою стіною я побачив Джасру. Вона стояла спиною до вогняного стовпа, високо здійнявши руки. Від поту, що стікав патьоками, шар кіптяви на її обличчі взявся борознами та смугами, а крізь тіло струменіли силові лінії, такі потужні, що я й на відстані відчував вібрацію. Над її головою, футів на десять вище, у повітрі висів Шару. Голова у нього була скособочена, так, наче йому скрутили в’язи, а обличчя побуряковіло. На необізнане око, мабуть, здавалося, що це левітація. Але я зором від Лоґрусу розрізняв лінію сили, на якій висіла ця жертва магічного лінчування, якщо можна так висловитися.

— Браво, — вигукнув Мандор, ліниво плеснувши в долоні. — Бачиш, Мерліне? Я виграв заклад.

— Тобі завжди вдається оцінити талант краще, ніж мені, — визнав я.

— ...і присягаєш служити мені, — розчув я слова Джасри.

Шару ворухнув губами.

— І присягаюся служити тобі, — видихнув він.

Вона повільно опустила руки, і лінія сили, що тримала Шару, почала видовжуватись, а Шару повільно поплив униз, до розтрісканої підлоги Вежі. Й тут вона зробила лівою рукою дивний жест — схожий я бачив одного разу в диригента симфонічного оркестру, коли вступати він наказував групі дерев’яних духових[111] — і величезний язик полум’я вирвався з Фонтана, охопив усю постать Шару й зник під землею. Ефектно, але я не розумів, нащо це потрібно.

Шару продовжував поволі спускатися, так, наче хтось там, нагорі, дражнив крокодилів наживкою. Я помітив, що затамував подих, коли його ноги торкнулися долівки, мимоволі уявивши полегшення, котре він відчує, коли тиск на його шию послабиться. Але нічого такого не трапилося. Коли він торкнувся долівки пальцями ніг, вони пройшли крізь неї, і Шару продовжив свій рух униз, наче був окультною голограмою. Він занурився по кісточки, по коліна й опускався далі. Я вже не розумів, дихає він чи ні. З уст Джасри безперервним потоком лилися заклинання, і язики полум’я раз у раз виривалися з Фонтана, омиваючи Шару вогняними хвилями. Він занурився уже по пояс, тоді по плечі, відтак — іще глибше. Коли над підлогою залишилася стирчати тільки його голова, з розплющеними, але несфокусованими очима, Джасра знову здвигнула рукою, і Шару зупинився.

— Віднині ти — охоронець Джерела, — виголосила вона, — і служиш тільки мені. Ти визнаєш це?

Потемнілі вуста викривилися.

— Тоді йди й тамуй вогонь, — наказала вона. — Розпочинай своє служіння.

Здавалося, голова кивнула й тієї ж миті продовжила занурюватися. За секунду лише пухнастий пучечок волосся стирчав над поверхнею, а тоді земля проковтнула і його. Лінія сили зникла.

Я відкашлявся. Почувши цей звук, Джасра повернулася до мене, опустивши руки. Вона ледь помітно усміхалася.

— Він живий чи мертвий? — поцікавившись, я відразу ж додав: — Запитую суто з академічного погляду.

— Точно не знаю, — відказала вона. — Мабуть, і те, і те, потроху. Як і ми всі.

— Охоронець Джерела, — повторив я. — Цікаве існування...

— Цікавіше, ніж у вішалки, — парирувала вона.

— Ще б пак, — погодився я.

— Гадаю, ти чекаєш від мене вдячності за моє... відновлення? — запитала вона.

Стенувши плечима, я відповів:

— Щиро кажучи, маю чим перейматись і крім цього.

— Ти хотів покласти край вендеті, — мовила вона, — а я бажала повернути це місце собі. Я й зараз не маю ніжних почуттів до Амбера, але пропоную квит на квит.

— Згода, — відгукнувся я. — А ще ми маємо спільні родинні прив’язаності, чи не так?

Якусь мить вона вивчала моє обличчя, звузивши очі, а тоді посміхнулась і мовила:

— Хай Люк тебе не хвилює.

— Не хвилює? Цей сучий син Далт...

Посмішка залишалася на її обличчі.

— Ви знаєте щось, чого не знаю я? — запитав я.

— Багато чого знаю... — відказала вона.

— Не проти чимось поділитися зі мною?

— Інформація має свою ціну, — зауважила вона, і цієї миті земля під нами легенько затряслась, а вогняний стовп хитнувся з боку на бік.

— Тобто я пообіцяю допомогти вашому синові, а в обмін на це ви надасте мені інформацію? — не відступав я.

Вона розреготалася:

— Якби я припускала, що Рінальдо потребує допомоги, то зараз була б поруч із ним. Гадаю, тобі подобається вважати, що мені бракує навіть материнських почуттів, бо так простіше мене ненавидіти.

— Послухайте, ми ж наче погодилися на нічию! — сказав я.

— Це не заважає нам ненавидіти один одного, — парирувала вона.

— Але ж, леді! Попри те, що ви намагалися вбити мене, ріку рік, я не маю на вас зуба. Ви — ненька мого приятеля. Якщо він потрапив у халепу, прагну йому допомогти, і з вами я б не хотів сваритися.

Мандор відкашлявся, а омахи полум’я заколивалися, згорнулися, понижчали ще футів на десять.

— Я знаю добрі кулінарні заклинання, — повідомив він. — Кажу на той випадок, якщо недавня активність збудила у когось апетит.

Джасра обдарувала його посмішкою, чи не грайливою, і, можу заприсягтися, закліпала до нього віями. Звісно, він справляє певне враження оцією своєю копичкою білявого волосся, але загалом я не назвав би Мандора привабливим. Ніколи не розумів, чому жінок завжди тягне до нього. Я навіть колись перевірив, чи не наклав він для цього на себе якісь чари, але нічого такого не виявилося. Певно, це геть інша магія.

— Чудова ідея! — відгукнулася Джасра. — Я займуся декораціями, якщо ти подбаєш про решту.

Мандор кивнув головою, погоджуючись; полум’я припало до самої землі, а тоді сховалося під землю. Джасра голосно наказала Шару, цьому Незримому Охоронцеві, утримувати вогонь у такому стані, після чого розвернулася й пішла попереду нас до сходів, що вели вниз.

— Підземний перехід, — пояснила, — до цивілізованіших берегів.

— Підозрюю, — зауважив я, — що всі, з ким ми зустрінемося, залишилися відданими Джулїї.

Джасра розсміялася:

— А донедавна вони були віддані мені, ще раніше — Шару. То професіонали, які належать цьому місцю. Їм платять, щоб вони захищали переможців, а не мстили за тих, хто програв. Я з’явлюся перед ними з урочистою промовою після обіду і сподіватимуся на їхню одностайну та щиру лояльність аж до чергової узурпації влади. Обережно: третя сходинка хитається.

Отже, вона йшла попереду, показуючи нам шлях крізь потаємний прохід у стіні, тоді — уздовж темного тунелю, що вів, як я прикинув, на північний захід, до тієї частини цитаделі, котрою я вже трохи блукав під час свого попереднього тут перебування. Це було того дня, коли я врятував Джасру від Маски-Джулії і забрав її з собою до Амбера, де їй довелося трохи побути вішалкою у нашому палаці. У тунелі, яким ми просувалися, панувала цілковита темрява, але Джасра вичаклувала рухливу цятку і та, наче блукаючий болотяний вогник[112], тільки яскравий, вказувала нам шлях крізь морок, що дихав сирістю. Повітря тут було затхле, а стіни вкривали павутиння та пліснява. Ми ступали земляною долівкою, на якій лише де-не-де, посередині, збереглись острівки пощерблених кам’яних плит. Ішли між смердючих калюж, що траплялися там і сям, а повз наші ноги, та й голови теж, раз у раз шмигали невеличкі темні істоти.

Насправді я не потребував світла. Можливо, так само, як і кожний у нашому товаристві. Я задіяв образ Лоґрусу, і він забезпечив мені магічний зір, сріблясту, розсіяну присвітку. Я не гасив її, бо вона годилася й на те, щоб виявляти чари, а вони могли тут діяти — пастки, заховані в цих стінах, чи ті, які віроломно наклала Джасра. Цей зір давав мені змогу бачити, що образ Лоґрусу плив і перед Мандором; він, наскільки я знав, був не надто схильний довіряти будь-кому. Щось прозоре, нагадуючи розмитими абрисами Лабіринт, мерехтіло й перед Джасрою, замикаючи коло обачливості. А вогник танцював попереду нас.

Ми обігнули штабель із бочок і опинились у приміщенні, яке, очевидно, було добре обладнаним винним льохом. Зробивши кілька кроків цим залом, Мандор зупинився й обережно видобув зі стелажа ліворуч запорошену пляшку. Витер етикетку краєчком плаща.

— Оце так-так! — видихнув.

— А що там таке? — зацікавилася Джасра.

— Якщо це вино не зіпсувалось, я можу сервірувати навколо нього незабутній бенкет.

— Справді? Тоді краще прихопи кілька пляшок про всякий випадок, — порадила вона. — Це вино було тут іще до мене; можливо, навіть до Шару.

— Мерліне, на, тримай ще дві, — сказав Мандор, простягаючи мені пляшки. — Тільки обережно!

Він уважно обстежив полиці й витягнув ще дві пляшки. Ці не довірив нікому.

— Тепер розумію, чому ця фортеця часто потрапляє в облогу, — промовив він, звертаючись до Джасри. — Я б і сам був не проти її взяти, якби знав, що саме вона ховає у собі.

Вона ніжно торкнулася його плеча.

— Є й простіші шляхи отримати бажане, — сказала Джасра, посміхнувшись.

— Візьму це до уваги, — пообіцяв Мандор.

— Сподіваюся, ти зловиш мене на слові.

Я кахикнув.

Джасра роздратовано зиркнула на мене, тоді повернулася спиною. Слідом за нею ми пройшли крізь низькі двері, піднялися рипучими дерев’яними сходами і, проминувши простору комору, опинились у величезній занедбаній кухні.

— Коли прислуга потрібна, її завжди нема, — сказала вона, окинувши поглядом приміщення.

— Прислуга нам не знадобиться, — відгукнувся Мандор. — Покажи мені затишну трапезну, і я зроблю все, як треба.

— Дуже добре, — погодилася Джасра. — У такому разі прошу сюди.

Вона провела нас кухнею до дверей, далі ми проминули ще кілька кімнат і, нарешті, піднялися сходами.

— Льодовикові поля? — запитала. — Лавові плато? Гори? Чи штормове море?

— Якщо ти маєш на увазі вид за вікном, — відповів Мандор, — то я за гори.

Він подивився на мене, я кивнув, погоджуючись.

Джасра завела нас до вузької довгої кімнати, і ми взялися розчиняти численні віконниці. За шибами відкрилася багатобарвна панорама положистого гірського верхогір’я. У кімнаті було прохолодно, а вздовж однієї стіни тяглися трохи запорошені полиці, заставлені книгами, письмовим приладдям, кристалами, збільшувальними скельцями, бляшанками з фарбою. Полиці містили також нехитрі магічні прилади, а ще я побачив там мікроскоп і телескоп.

— Скільки тобі знадобиться часу? — звернулася Джасра до Мандора.

— Хвилина чи дві, — відповів той.

— У такому разі, — сказала вона, — мабуть, мені краще спочатку привести себе в порядок. Може, й вам це не завадить.

— Гарна думка, — відгукнувся я.

— Справді, — погодився Мандор.

Джасра показала нам кімнати неподалік, схоже, гостьові, де ми знайшли воду, мило та рушники, і залишила самих. Ми домовилися зустрітись у тій довгастій залі за пів години.

— Гадаєш, вона готує якусь капость? — запитав я, стягуючи сорочку.

— Ні, — відказав Мандор. — Тішу себе надією, що Джасра не захоче пропустити це застілля. Також, на мою думку, скористається шансом показати нам себе у найкращому світлі, зважаючи на те, що досі ми бачили її геть із іншого боку. А ще — можливість обмінятися чутками, рознюхати якісь секрети... — Він похитав головою. — Може, дотепер їй ніколи не варто було йняти віри, можливо, не варто буде довіряти їй і надалі, але сьогодні, наскільки можу судити, вона візьме тайм-аут.

— Покладаюся на твою думку, — мовив я і взявся хлюпатися, здіймаючи мильні бульбашки.

Мандор посміхнувся кутиком рота, тоді вичаклував штопор та відкоркував пляшки, щоби «дати їм трохи подихати». Тільки після цього теж заходився вмиватись. Я цінував його думку, але коли треба було стерегтися демонів чи обвалу стіни, більше сподівався на образ Лоґрусу.

Демони не з’явилися, стіна не впала нам на голову... Я зайшов до обідньої зали слідом за Мандором, спостерігаючи, як він небагатьма заклинаннями та жестами змінює кімнату. Стільниця на козлах і лави поступилися місцем круглому столу та зручним стільцям, розташованим так, щоб кожний із присутніх міг милуватися гірською панорамою. Джасра ще не повернулась. Я ніс із собою дві пляшки з вином, ті, яким Мандор уже дав подихати. Перш ніж я поставив їх на стіл, Мандор добув із повітря гаптовану скатертину та серветки, вишукану порцеляну з ручним розписом, що міг належати самому Міро[113], та столове срібло з мудрованим різьбленням. Якусь мить він уважно вивчав сервірування, тоді позбувся срібних ножів та виделок, замінивши їх наборами з іншим орнаментом. Мугикаючи під ніс, Мандор обійшов навколо столу, роздивляючись його під різними кутами. Я зробив крок до столу, аби звільнитися від пляшок, але саме тоді він викликав у центр столу велику кришталеву чашу, у якій плавали квіти. Я на крок відступив, бо на скатертині з’явилися ще й кришталеві келихи.

Я тихенько гмикнув, і він нарешті звернув на мене увагу.

— Ага, постав їх сюди. Осюди, Мерліне, — озвався Мандор, і ліворуч від мене на столі виникла ебонітова таця. — Треба нам з тобою перевірити, як збереглося вино, поки леді не приєдналася до нас, — додав, наливши у наші келихи трохи рубінової рідини.

Ми продегустували напій, і Мандор схвально кивнув. Вино було краще, ніж у Бейля. Значно краще.

— Бездоганно, — сказав я.

Він обігнув стіл, підійшов до вікна й визирнув крізь нього. Я зробив так само. «Десь у цих горах, — подумав я, — ховався в печері Дейв».

— Почуваюся ледь не винним, — промовив я, — через цей перепочинок. Мені треба було б подбати ще про купу всього...

— Можливо, купа ця навіть більша, ніж уявляєш, — відказав Мандор. — Але вважай це не перепочинком, а зміцненням власних позицій. До того ж маєш змогу дізнатися від цієї леді багато цікавого...

— Це правда. От тільки про що, гадки не маю.

Він покрутив келих, легенько збовтавши вино, відсьорбнув трохи й здвигнув плечима.

— Їй багато що відомо. Раптом вона про щось прохопиться або ж розтане від уваги до своєї персони і поділиться з нами інформацією. Грай тими картами, котрі маєш на руках.

Я теж відсьорбнув з келиха, хотів був трохи постібатися, мовляв, «у мене пальці засвербіли»[114]. Але насправді це поле Лоґрусу попереджало мене про наближання Джасри, яка простувала сусідньою залою. Я не став нічого казати Мандору, бо точно знав, що і він це відчуває. Просто повернувся обличчям до дверей, так само, як і він.

Джасра вбралась у білу відкриту сукню, що оголювала одне плече, ліве, а на правому трималася на діамантовій фібулі. Діадема, також діамантова, вінчала її блискуче волосся і, здавалося, сяяла інфрачервоним промінням. Джасра посміхалась, і від неї віяло гарними парфумами. Я мимоволі виструнчився й поглянув на нігті, аби переконатися, що під ними немає бруду.

Як завжди, Мандор уклонився зграбніше за мене. Я відчув, що маю принаймні сказати якийсь комплімент. Отже, зауважив:

— Виглядаєте дуже... елегантно, — і підсилив свої слова ще й красномовним оцінювальним поглядом.

— Мені не так часто щастить обідати з двома принцами, — відказала вона.

— Я — герцог Західного Прикордоння, — виправив я її, — а не принц.

— Я мала на увазі Дім Савалла.

— Ви добре підготувалися, — зауважив Мандор.

— Не хотіла порушити протокол, у жодному разі.

— Я рідко вживаю свій титул у Хаосі поза його межами, — пояснив я.

— Шкода... — мовлячи, вона дивилася на мене. — Мені він здається... елегантним. Якщо не помиляюсь, ти десь тридцятий у черзі спадкоємців?

Я розсміявся.

— Ви перебільшуєте: насправді я відстаю від престолу ще далі.

— Ні, Мерлю, Джасра таки права, — заперечив Мандор. — Плюс-мінус кілька осіб, звичайно.

— Яким це чином? — не повірив я. — Коли востаннє дивився...

Він наповнив келих вином і запропонував його Джасрі. Та з посмішкою взяла напій.

— Ти давно не дивився, — сказав він. — Відтоді трапилося ще кілька смертей.

— Насправді? Що, багато?

— За Хаос! — промовила Джасра, піднімаючи келих. — Хай вирує ще довгі роки!

— За Хаос! — підхопив Мандор, теж піднімаючи келих.

— Хаос, — луною озвався я, і ми водночас піднесли келихи до рота й випили.

Раптом до мене долинули спокусливі аромати. Я повернувся до столу й побачив, що на ньому вже тісняться тарелі з наїдками. Джасра теж повернулася до столу, а Мандор зробив крок уперед і помахом руки відсунув стільці, щоб нам було зручно сісти.

— Прошу, сідайте, і дозвольте мені вам прислужитися, — мовив.

Ми так і зробили. Їжа була чудова. Кілька хвилин проминуло в повній тиші, яку порушували хіба прицмокування на адресу юшки. Я не хотів першим починати словесний гамбіт, але, спало мені на думку, можливо, інші мають такі ж резони.

Нарешті Джасра кашлянула, і ми з Мандором подивилися на неї. Мене здивувало, що вона, не знати чому, начебто трохи нервувалася.

— То що, як там справи у Хаосі? — запитала.

— На цю мить хаотично, — відповів Мандор, — відверто кажучи. — Він секунду помовчав, тоді зітхнув і додав: — Політика.

Вона кивнула, повільно, наче роздумуючи, чи не розпитати його про подробиці, у які він, схоже, не хотів вдаватися, але вирішила цього не робити. Натомість звернулася до мене.

— На жаль, я не мала змоги як слід роздивитися місцеві цікавинки під час перебування в Амбері, — сказала. — Але, судячи з того, що ти мені розповів, життя там також хаотичне.

Я кивнув, погоджуючись.

— Добре, що Далта уже нема під стінами, — сказав я, — якщо ви це мали на увазі. Але він ніколи не був насправді небезпечним, хіба що докучливим. Якщо вже говорити про...

— Не будемо про це, — вона з чарівною посмішкою зупинила мене. — Насправді мене цікавить зовсім не він.

Я посміхнувся їй у відповідь.

— Я забув. Ви від нього не в захваті.

— Не в цьому річ. — Він корисний, по-своєму. Це просто... політика, — закінчила вона, зітхнувши.

Мандор розреготався, розсміялися й ми з Джасрою. Шкода, що я не здогадався вставити цю фразу щодо Амбера. А тепер уже пізно.

— Недавно я придбав картину, — сказав я, — в однієї художниці на ім’я Поллі Джексон[115]. Там зображено червоний «Шевроле», модель 57 року. Мені ця картина страшенно подобається. Вона наразі зберігається в Сан-Франциско. Рінальдо теж сподобалася.

Джасра кивнула, дивлячись у вікно.

— Ви з ним завжди тинялися по різних галереях, — мовила. — Та й мене він часто тягав за собою. Завжди вважала, що Рінальдо має гарний смак. Таланту в нього нема, однак художній смак є.

— Що ви хочете цим сказати: «Таланту нема»?

— Малюнки у нього виходять дуже добрі, а картини якісь невдалі.

Я розпочав цю розмову геть із іншим наміром. Але мене дуже зацікавив цей бік Люкового життя, про який я раніше не знав, тому вирішив дізнатися про це більше.

— Картини? Я не знав, що він писав картини.

— Рінальдо розпочинав писати безліч разів, але ніколи й нікому своїх картин не показував, бо виходило в нього не дуже добре.

— То звідки ви знаєте про ці картини?

— Бо я час від часу навідувалася до його квартири.

— За його відсутності?

— Звичайно. Це моє материнське право.

Мене пересмикнуло. Я знову подумав про спалену в кролячій норі дівчину. Але не збирався виказувати своїх почуттів і псувати нашу бесіду тепер, коли розговорив Джасру. Натомість я повернувся до власного сценарію.

— То, може, він і з Віктором Мелманом познайомився завдяки своєму хобі? — запитав я.

Вона відповіла не відразу: якусь мить пильно дивилася на мене примруженими очима, а тоді кивнула й знову взялася за юшку.

— Так, — мовила, доївши та відклавши ложку. — Він узяв кілька уроків у того хлопа. Вподобав деякі його картини, тому розшукав автора. Може, щось у нього придбав, не знаю. Але факт, що він прохопився йому про власні роботи і Віктор захотів на них подивитися. Сказав Рінальдо, що вони йому сподобалися, й запропонував навчити його певних речей, які можуть бути корисними.

Вона підняла свій келих, вдихнула аромат вина, тоді задивилася на гори за вікном.

Я вже збирався підштовхнути її до подальшої оповідки, коли Джасра несподівано вибухнула сміхом. Зачекав, доки вона відрегочеться.

— Справжній засранець, — вимовила нарешті. — Але талановитий. Треба віддати йому належне.

— Про що це ви? — не зрозумів я.

— Він майже відразу розпочав просторікувати про здобуття власної сили, напускаючи отого туману, властивого напівпосвяченим. Віктор хотів, аби Рінальдо зрозумів, що він окультист, що має зв’язок із неабиякими силами. А потім ще й став натякати, що не проти передати свої знання відповідній людині.

Вона знову розреготалась. Я теж не міг утриматися від сміху, уявивши, як навчений найпростішим цирковим фокусам песик звертається з такою пропозицією до справжнього майстра.

— Звісно, він просто побачив, що Рінальдо має повний гаманець, — продовжила вона. — У Віктора ж тоді, як і зазвичай, в кишенях аж свистіло. Проте Рінальдо не виявив зацікавленості, а невдовзі припинив брати у нього уроки з живопису, бо відчув: навчився усього, що той міг йому дати. Коли він згодом розповідав мені про це, я зрозуміла, що Віктор може стати чудовим знаряддям у моїх руках. Я була впевнена: він зробить що завгодно, аби відчути смак справжньої влади.

Я кивнув.

— І тоді ви з Рінальдо почали до нього навідуватися? По черзі затьмарювали його свідомість і навчали деяким справжнім чарам?

— Так і було, — погодилася вона. — Тільки навчала його переважно я. Рінальдо був надто зайнятий іспитами. У нього середній бал був здебільшого трохи вищий, аніж у тебе, чи не так?

— Він зазвичай показував дуже добрі успіхи в навчанні, — визнав я. — Але, повертаючись до того, що ви сказали про підкорення Мелмана, про перетворення його на знаряддя, я зрозуміти хочу ось що: ви натаскували його на те, щоб він мене вбив, ще й у дуже екстравагантний спосіб?

Вона посміхнулася.

— Це правда, — сказала, — хоча, може, усе було й трохи не так, як ти уявляєш. Він знав про тебе і готувався зіграти певну роль у принесенні тебе в жертву. Але коли він спробував це зробити, то діяв на власний розсуд; маю на увазі того дня, коли ти його вбив. Віктора попереджали не вчиняти нічого самостійно; тож він знав, на що йшов. Прагнув могутності, вірив, що таким чином її здобуде, і не бажав ділитися цією могутністю ні з ким. Тобто, як я вже сказала: засранець.

Я хотів би вдати, що мені байдуже, щоб вона не припинила говорити. Вирішив: якщо зосереджуся на обіді, це свідчитиме про мою неувагу. Але, подивившись на стіл, побачив, що полумисок з юшкою вже зник. Я схопив булочку, узявся намазувати її маслом і помітив, що руки у мене тремтять. За мить зрозумів, що це через бажання задушити Джасру.

Тому глибоко зітхнув, і вдруге, й ковтнув вина. Переді мною матеріалізувалася тарілка з апетайзерами, а легкий аромат часнику та пряних трав нагадав мені, що треба заспокоїтись. Я кивнув головою Мандорові, дякуючи, і Джасра зробила так само. За секунду я вже намащував булочку маслом.

Набивши рота, прожував їжу, і лише потім заговорив знову:

— Зізнаюся, не можу второпати. Ви кажете, Мелман мав стати частиною мого ритуального вбивства. Але лише частиною?

Вона не відповідала десь із пів хвилини, зосереджена на їжі, й аж тоді спромоглася на посмішку.

— Було б непробачною дурістю не скористатися нагодою, — повідала мені, — коли ти розірвав із Джулією і вона зацікавилась окультними науками. Я зрозуміла, що маю звести Джулію з Віктором, зробити його її наставником, аби навчив кільком нескладним штучкам, отримати зиск із її страждань через ваш розрив, перетворити їх на ненависть, таку потужну, щоб вона радо перерізала тобі горлянку, коли настане час офіри.

Я мало не вдавився їжею, попри те, що смакувала вона чудово.

Біля моєї правиці виник запотілий кришталевий келих із питвом. Я підніс його до рота, зробив ковток, щоби проштовхнути клубок у горлі, ковтнув іще.

— Ага, тебе це зачіпає, — констатувала Джасра. — Ти маєш визнати, що це додає гостроти помсті — зробити катом людину, яку жертва колись кохала.

Краєчком ока я помітив, що Мандор киває. Тож і мені довелося погодитися, що вона має слушність.

— Мушу визнати, що помста була добре спланована, — зауважив я. — Рінальдо теж долучився?

— Ні, ви на той час уже надто заприятелювали. Я боялася, що він тебе попередить.

Хвилинку чи дві я помізкував над такою можливістю, тоді запитав:

— А що пішло не так?

— Я не передбачила одного, — відповіла вона. — Джулія й насправді мала хист. Кілька уроків у Віктора — і вона перевершила його в усьому. Крім малювання. Чорт забирай! А може, вона ще й малює? Не знаю. Я поставила на темну конячку, і це спрацювало.

Здвигнувши плечима, я пригадав свою розмову з ти’їґою в Лісовому будинку, коли там перебувала Вінта Бейль. «Джулії вдалося розвинути здібності, яких вона прагнула?» — запитала тоді Вінта. Я відповів, що нічого про це не знаю. Сказав, що ніколи не помічав жодних ознак... А невдовзі пригадав, як ми з Джулією зустрілися на стоянці біля супермаркету і як вона наказала собаці сидіти... Можливо, він ніколи більше не зрушив з місця... Я пригадав тоді це, але...

— Ти що, ніколи не помічав у неї хисту? — запитала Джасра руба.

— Не сказав би, — відповів я, нарешті починаючи розуміти, чому все сталось, як сталося. — Ні, не сказав би.

...Ось хоча б той випадок у Баскін-Роббінс[116], коли змінила смак морозива в ріжку на смак своєї губної помади. Чи коли вона під зливою залишилася сухою без парасольки...

Джасра дивилася на мене, наморщивши лоба та зіщуливши очі.

— Не розумію... — сказала. — Якщо ти про це знав, хто заважав тобі взятися за її навчання самому? Вона ж була закохана в тебе. Удвох ви склали б непереможну команду.

У мене всередині усе судомилося. Джасра мала слушність: я здогадувався, мабуть, навіть знав про Джулію, знав, але не хотів цього визнати. Можливо, це я стимулював її здібності, запустив їх отією прогулянкою Тінями, а ще — своєю власною енергією...

— Усе це не так просто, — вичавив я із себе. — До того ж це особисте.

— Та невже? У сердечних справах, на мій погляд, усе або дуже просто, або заплутано далі нікуди, — сказала Джасра. — Середини не буває.

— То хай буде просто, — сказав я. — Коли я помітив ознаки, ми з нею вже розбігались, і я не мав бажання пробуджувати силу в колишній коханці, щоб вона одного дня застосувала її до мене.

— Зрозуміло, — сказала Джасра. — Навіть дуже. Але яка ж у цьому іронія!

— Справді, — докинув Мандор і махнув рукою. Нові страви, повиті парою, виникли на столі перед нами. — Перш ніж ви заглибитесь у перипетії інтриг та у глибини психоаналізу, хочу запропонувати вам скуштувати перепелиної грудки у вині Мутон-Ротшильд[117] із гарніром з дикого рису та молодої спаржі.

Тепер я розумів, що підштовхнув Джулію шукати знання, показавши їй іще один шар реальності. І я ж відштовхнув її від себе тим, що не довіряв їй достатньо, аби розповісти правду про себе. Мабуть, це показує, наскільки я взагалі здатний любити й довіряти. Чи нездатний. Але я зі самого початку відчував: тут щось криється. Щось іще.

— Неперевершено! — виголосила Джасра.

— Дякую! — Мандор підвівся, обійшов круг столу й наповнив келих Джасри — власноруч, а не змусивши пляшку підлетіти до неї. Я помітив, що, наливаючи вино, він наче ненавмисне торкнувся пальцями її оголеного плеча. Тоді, немов згадавши про мене, хлюпнув трохи вина і до мого келиха й усівся на свій стілець.

— Так, дуже смачно, — підтакнув я, не припиняючи гарячково вдивлятися внутрішнім зором у те, що відкрилося мені, раптово, наче проясніло чорне скло.

Я відчував щось, підозрював щось із самого початку, тепер це розумів. Наша прогулянка Тінями стала хіба що найпоказовішою ланкою в ланцюгу невеличких випробувань, випробувань експромтом, які я раз у раз підкидав їй, сподіваючись заскочити її зненацька, сподіваючись викрити її як... кого? Мабуть, як потенційну чаклунку. Отже?

Відсунувши тарілку, я потер очі. Це лежало майже на поверхні, хоч я й не хотів бачити цього впродовж тривалого часу...

— Щось негаразд, Мерліне? — почув я голос Джасри.

— Ні. Просто відчув, що трохи втомився. Усе в порядку.

Чаклунка. Справжня, а не потенційна. Десь углибині я весь час побоювався, тепер зрозумів, що це вона стоїть за традиційними замахами на мене, тими, що траплялися щороку 30 квітня. Але я не дозволяв собі думати про це й крутив із нею й надалі. Чому? Чому я знав, але не зважав на це? Бо вона була моєю Німує, Озерною Дівою[118]? Бо кохав мою можливу вбивцю і приховував докази від себе самого? Бо не тільки кохав нерозсудливо, а й дозволив бажанню смерті із глузливою посмішкою триматися поряд зі мною, дозволив, будучи готовий будь-якої миті дійти з ним остаточної угоди?

— Зі мною все нормально, — повторив я. — Пусте.

Чи це не значить, що я, як-то кажуть, сам собі найлютіший ворог? Сподіваюся, це не так. У мене нема часу лікуватися, принаймні тепер, коли моє життя залежить іще й від багатьох сторонніх факторів.

— Плачу пенні, аби дізнатися, про що ти думаєш... — солодким голосочком проказала Джасра.

2

— Мої думки безцінні, — сказав я. — Так само, як і ваше почуття гумору. Мої вам оплески. Я не тільки гадки не мав, що відбувається, а й не зміг звести докупи факти, коли дізнався їх. Ви це хотіли від мене почути?

— Саме це, — сказала вона.

— Тішуся, що з якогось моменту все пішло не так, як ви планували, — додав я.

Зітхнувши, вона кивнула й зробила ковток із келиха.

— Так, настав такий момент, — визнала. — Навряд чи я могла підозрювати, що простенька операція викличе таку реакцію. Я й досі не можу повірити, що навколишній світ настільки сповнений іронії.

— Якщо ви хочете, щоб я оцінив увесь ваш план, вам варто розказати мені більше, — запропонував я.

— Знаю. У певному сенсі мені не хочеться, щоб оця непевність на твоєму обличчі перетворилася на справжню насолоду від мого незручного становища. З іншого боку, якщо я розповім тобі більше, може виплисти інформація, яка засмутить тебе там, де ти цього не очікуєш.

— Ризикніть і побачите, — порадив я. — Можу побитись об заклад, що й для вас деякі моменти тих днів залишилися загадкою.

— Наприклад?

— Наприклад, чому жодний із цих замахів на моє життя, приурочених до 30 квітня, не закінчився успішно?

— Припускаю, що це Рінальдо зривав мої плани, попереджаючи тебе.

— Ви помиляєтеся.

— Яке ж тому пояснення?

— Ти’їґа. Вона має наказ рятувати мене. Ви мусите її пригадати: тоді вона перебувала в тілі Ґейл Лампрон.

— Ґейл? Подружка Рінальдо? Що, мій син зустрічався з демоном?

— Не будьте упередженою. Він ще й не таке виробляв, коли був першокурсником.

Вона якусь мить обмірковувала це, тоді повільно кивнула.

— Тут ти правий, — визнала вона. — Я забула про Корал. І ти й досі не знаєш, у чому причина? Якщо не брати до уваги того, що тобі повідала в Амбері ця почвара?

— Так, я й досі не знаю.

— Це показує весь цей період у ще дивнішому світлі, — задумливо протягнула Джасра, — а надто тепер, коли наші шляхи знову перетнулися. Хотіла б я знати...

— Що?

— Чи її метою було захистити тебе, а чи завадити мені? Була вона твоїм охоронцем чи моїм ворогом?

— Важко сказати, адже наслідки ті самі.

— Але останнім часом вона крутилася коло тебе, тож, мабуть, це підтверджує перше припущення.

— Якщо тільки їй не відомо про щось таке, чого ми не знаємо...

— А саме?

— А саме про можливість виникнення між нами нового конфлікту.

Джасра посміхнулася:

— Тобі треба було вчитися на юриста. Ти такий само метикуватий, як і твої рідні з Амбера. Але ж, подумай, раптом я не брешу, стверджуючи, що нічого такого не планую?

Я здвигнув плечима.

— Це тільки припущення. Повернімося до історії з Джулією.

Джасра зайнялася своєю тарілкою. Я підтримав їй компанію, а тоді усвідомив, що не можу припинити їсти. Кинув погляд на Мандора, але той сидів незворушно. Та він ніколи й не визнав би, що посилив смак страв магією або наклав заклинання, щоби змусити нас усе доїсти. У будь-якому разі ми з’їли все до крихти, й тільки потім Джасра заговорила знову. І, якщо подумати, гріх було б на це нарікати.

— Після того, як ви розійшлися, Джулія вчилась у багатьох учителів, — почала вона. — Оскільки я мала свій план, мені було неважко змусити їх бовкнути чи утнути щось таке, що її розчаровувало, і вона вдавалася до пошуків нового вчителя. Невдовзі вона звернулася до Віктора, який уже тоді був під нашим наглядом. Я наказала йому підсолодити її навчання, обійти численні підготовчі стадії, прискорити ініціацію Джулії для тієї ролі, яку я для неї обрала...

— Тобто? — перервав я. — Навколо безліч можливих ініціацій, які можна здійснити різними способами.

Вона посміхнулася й кивнула, переломивши булочку і намащуючи її маслом.

— Я провела Джулію своєю версією — Шляхом Зламаного Лабіринту.

— З Амберського боку Тіні це звучить, наче щось небезпечне.

— Я не критикуватиму твоє знання географії, — промовила вона. — Але це не так уже й небезпечно, коли знаєш, що робиш.

— Наскільки розумію, — сказав я, — ті тіньові світи, де присутня Тінь Лабіринту, можуть містити лише недосконалі версії, і в цьому завжди є ризик.

— Ризик є тільки тоді, коли не знаєш, як із цим упоратися.

— І ви гадаєте, що Джулія пройшла цим Зламаним Лабіринтом?

— Моя обізнаність у тому, що ви називаєте «пройти Лабіринтом», обмежена тим, що розповідали мені мій покійний чоловік та Рінальдо. Здається, ви починаєте йти з певної точки на обводі та рухаєтеся до визначеної точки всередині, де отримуєте силу.

— Це так, — підтвердив я.

— Ідучи Шляхом Зламаного Лабіринту, — пояснила вона, — заходиш у точці пошкодження й простуєш до центру.

— Але як можна йти лініями, якщо вони зламані або недосконалі? Справжній Лабіринт знищить тебе, якщо відхилишся від ліній.

— Ти йдеш не лініями, а проміжками між ними, — відказала вона.

— А коли ти виходиш... кудись? — запитав я.

— Ти несеш у собі образ Зламаного Лабіринту.

— А як чаклувати за його допомогою?

— Використовуючи його пошкодження. Ти викликаєш образ, і він з’являється тобі, наче чорний колодязь, із якого береш силу.

— А як за його допомогою мандрувати між Тінями?

— Так само, як і ви це робите, наскільки я зрозуміла, — сказала вона. — Але розлам завжди наявний.

— Розлам? — не зрозумів я.

— Отой дефект у Лабіринті. Він рухається разом із тобою крізь Тінь. Він завжди поруч з тобою, доки ти мандруєш — інколи це тріщинка, тонка, як волосина, інколи широка розколина. Дефект не стоїть на місці; він може з’явитися де завгодно, зненацька, — таке собі відхилення від реальності. Ось це і є ризик для тих, хто мандрує Зламаним Шляхом. Упасти в цей розлам означає остаточну загибель.

— Тоді він має бути й у всіх ваших чарах — наче міна-пастка.

— У кожному занятті є свої ризики, — відказала вона. — Уникати їх — невіддільна частина мистецтва.

— І ви провели Джулію саме через цю ініціацію?

— Авжеж.

— І Віктора?

— Так.

— Розумію, про що ви кажете, — зауважив я, — але маєте знати, що зламані Лабіринти беруть свою силу від справжнього Лабіринту.

— Звісно. То й що з того? Цей Образ діє майже так само, як і справжній Лабіринт. Треба лише бути обережним.

— Хочу зрозуміти точніше, скільки цей Лабіринт має придатних образів?

— Придатних?

— Вони мають слабшати від Тіні до Тіні. Де ти підводиш риску і кажеш: «Усе, це останній пошкоджений образ. Далі я вже не ризикуватиму зламати свою шию»?

— Я зрозуміла. Можна працювати десь із першою дев’яткою. Далі я ніколи не йшла. Три перші образи — найкращі. Коло з трьох наступних усе ще достатньо безпечне. Три за ними — значно ризикованіші.

— Із кожним наступним розколина більшає?

— Саме так.

— А чому ви ділитеся зі мною всією цією езотеричною інформацією?

— Ти пройшов ініціацію на вищому рівні, тому це не має значення. До того ж нічого не можеш вдіяти, аби вплинути на структуру. І, головне, ти маєш це знати, щоб оцінити подальшу оповідку.

— Приймаю.

Мандор постукав по столі, й перед кожним із нас з’явилися кришталеві креманки з лимонним шербетом. Ми зрозуміли натяк і освіжили піднебіння, перш ніж повернутися до розмови. За вікнами пропливали гірськими схилами тіні хмаринок. З якоїсь кімнати до нас долинала ледь чутна музика. А звідкись здалеку, мабуть, із Вежі, долітали дзеленчання та скрегіт, наче від землекопних робіт.

— Отже, ви провели Джулію крізь ініціацію? — підштовхнув я Джасру.

— Так.

— І що сталося далі?

— Вона навчилася викликати образ Зламаного Лабіринту та користуватися ним для магічного зору і накладення заклинань. Навчилася витягувати примітивну силу крізь тріщину в ньому. Навчилася знаходити свій шлях крізь Тінь...

— І уникати розлому? — припустив я.

— Авжеж, і у неї виявився хист до цього. До речі, вона дуже здібна хоч до чого.

— Не можу повірити, що смертна людина може пройти Лабіринтом, хай навіть його зламаним образом, і залишитися живою.

— Мало кому з них вдається таке, — сказала Джасра. — Більшість наступає на лінію чи загадковим чином гине на пошкодженій ділянці. Пройти можуть хіба десять відсотків. І це добре. Підтримує певну ексклюзивність. А з них лише одиниці спроможні навчитися відповідних чар, необхідних, щоби стати майстром.

— І ви кажете, що вона справді перевершила Віктора, коли зрозуміла, до чого її готують?

— Так. Але я не усвідомлювала, наскільки, а коли зрозуміла, було вже пізно.

Я відчув на собі її погляд, наче вона чекала, як я на це відреагую. Підвівши очі від своєї тарілки, я запитально вигнув брову.

— Еге ж, — продовжила вона, очевидно, вдоволена. — Ти ж не знав, що це Джулію ти вдарив кинджалом біля Джерела, правда?

— Не знав. Маска була для мене суцільною загадкою. Я не міг відшукати жодного мотиву для того, що відбувається. Найбільше мене дивували квіти, а ще я так і не зрозумів, хто стояв за блакитними каменями: ви чи Маска?

Вона розсміялася.

— Блакитні камені й печера, звідки вони походять — це частина родинної таємниці. Цей мінерал є чимось на кшталт магічного ізолятора, але якщо розділити камінь на два шматки, між ними залишається зв’язок. Тому людина зі здібностями медіума може, маючи при собі один камінь, відстежувати інший камінь...

— Крізь Тінь?

— Так.

— Навіть якщо у тієї людини, яка стежить, нема надзвичайних здібностей?

— Навіть і в такому разі, — відповіла Джасра. — Це — наче стежити за людиною, яка мандрує Тінню. На таке спроможний будь-хто, якщо він має швидку реакцію та розвинену чутливість. Так і тут, тільки тут ти стежиш радше за слідом мандрівниці, ніж власне за нею.

— За мандрівницею, за нею... Ви хочете сказати, що цей прийом застосували до вас?

— Так.

Подивившись на неї, я встиг помітити, що вона почервоніла.

— Джулія? — запитав.

— Нарешті ти починаєш розуміти...

— Ні, — сказав я. — Так. Можливо, починаю. Вона виявилася здібнішою, ніж ви очікували. Про це ви вже казали. У мене складається враження, що вона вас надурила. Тільки не розумію, де і як.

— Я перенесла її сюди, — сказала Джасра, — бо хотіла прихопити звідси знаряддя, потрібне мені в першому колі Тіней навколо Амбера. Джулія побачила мій робочий кабінет, розташований на той момент у Вежі. Можливо, я була з нею надто балакучою. Але звідки мені було знати, що вона подумки все занотовує, а можливо, й розробляє план? Я вважала її надто зашуганою, щоб таке могло спасти на думку. Мушу визнати, що акторка з неї була хоч куди.

— Я прочитав щоденник Віктора, — сказав я. — Правильно зрозумів, що ви завжди ховали обличчя під маскою чи каптуром, а ще змінювали голос чарами?

— Так. Але, гадаю, замість уселити в Джулію побожний страх, я підігріла її жагу до магії. Мабуть, саме тоді вона поцупила один із моїх траголітів — тих блакитних каменів. Далі все зрозуміло.

— Не мені.

Переді мною виникла тарілка з овочами, цілковито мені незнайомими. Проте аромат від них струменів незрівнянний.

— А ти подумай.

— Ви взяли її з собою до Зламаного Лабіринту і провели ініціацію... — розпочав я.

— Так.

— За першої ж змоги, — продовжив я, — вона скористалася цим... траголітом... аби повернутися до Вежі та розкрити певні ваші секрети.

Джасра нагородила мене кількома м’якими оплесками, скуштувала овочів і відразу ж із апетитом накинулася на них. Мандор посміхнувся.

— Далі у мене біла пляма, — зізнався я.

— Будь хорошим хлопчиком, їж свої овочі, — проказала вона.

Я підкорився.

— Базуючись у своїх висновках щодо цієї дивовижної оповідки суто на власному знанні людської натури, — зауважив раптом Мандор, — я сказав би, що вона хотіла випробувати водночас і кігті, і крила. Я можу здогадуватися, що вона повернулася та кинула виклик своєму попередньому наставникові, цьому Вікторові Мелману, і билася з ним на чаклунській дуелі.

Я почув, як Джасра втягнула повітря.

— Це лише здогадка? — запитала вона.

— Так, — відповів Мандор, покрутивши в пальцях келих з вином. — А ще я здогадуюся, що ви колись учинили щось подібне з власним учителем.

— Який диявол тобі це розповів? — запитала вона.

— Це теж лише здогадка. Мені здається, що вашим учителем був Шару... а може, й більше, ніж учителем. — Адже це пояснює й те, що ви заволоділи цим місцем, і те, що вам удалося захопити зненацька його колишнього володаря. Можливо, він навіть устиг останньої миті перед поразкою загадати магічне бажання, щоб вас одного дня спіткала та ж доля. А навіть якщо й не встиг, у нашому середовищі подібне часто відбувається наче по колу, поки не зачепить усіх причетних.

Вона хмикнула.

— Значить, ім’я того диявола — Логіка, — промовила Джасра, і в голосі її пролунало захоплення. — Але ти ще й об’єднав логіку з інтуїцією, а це вже справжнє мистецтво.

— Я радий, що логіка все ще з’являється за моїм викликом. Гадаю, Джулія була здивована тим, що Віктор може їй протистояти.

— Твоя правда. Вона не очікувала, що ми накладаємо захист на своїх учнів. Один, а то й два шари.

— Але ж її власний захист теж виявився принаймні адекватним.

— І це правда. Хоча для неї це було, звісно, рівнозначне поразці. Адже Джулія розуміла, що я незабаром довідаюся про її непокору та неминуче її покараю.

— О! — вихопилось у мене.

— Так, — констатувала Джасра. — Ось чому вона вдала власну смерть, чим, маю зізнатися, ввела мене в оману, і то надовго.

Мені пригадався той день, коли я знайшов тіло Джулії в її квартирі, а на мене напала потвора. У мертвої жінки не було частини обличчя, решта закривавлена. Але тіло того ж зросту й статури, що й Джулії, та й узагалі — схожість не викликала сумнівів. До того ж тіло перебувало там, де мала бути Джулія. А коли на мене напосілася тварюка, схожа на собаку, яка ховалася неподалік, мені й поготів стало не до того, щоб вивчати подробиці. Коли ж ця сутичка не на життя, а на смерть закінчилася, то виття сирен, що наближалися, змусило мене думати, як забратися звідти, а не роздивлятися навкруги. Тому, коли надалі звертався подумки до цієї сцени, я був переконаний, що бачив мертву Джулію.

— Неймовірно, — промовив я. — То чиє ж тіло я знайшов?

— Гадки не маю, — відповіла Джасра. — Може, її власне, яке вона витягла з однієї з Тіней, або першої-ліпшої стрічної. А може, вона поцупила труп із моргу. Звідки мені знати?

— На тілі був один із ваших блакитних каменів.

— Так. А другий з тієї пари був на ошийникові тієї потвори, яку ти вбив. Це Джулія відкрила шлях тій звірюзі.

— Але навіщо? І для чого тут уся ця історія зі Стражем Порога?

— Фальшивка чистісінької води, щоб заплутати сліди. Віктор подумав, що це я її вбила, а я подумала на нього. Він припустив, що то я відкрила шлях від Вежі й наслала на неї звіра-вбивцю. Я ж вирішила, що це зробив він, і роздратувалася, що Віктор приховував від мене, наскільки зросли його здібності.

Я кивнув.

— Ви розводите цих істот тут?

— Так, — відповіла Джасра. — Я виставляла їх і в кількох сусідніх Тінях. Серед них — багато таких, хто отримав блакитну стрічку[119].

— Надаю перевагу пітбулям[120], — сказав я. — Вони розумніші й краще поводяться. Отже, вона залишила тіло, а ще — прихований коридор до цього місця. І ви подумали, що це Віктор її прикінчив та готується здійснити наліт на ваше святе святих.

— Приблизно так.

— А він подумав, що вона стала надто небезпечною для вас, через отой коридор, наприклад, і тому ви її вбили?

— Насправді не знаю, чи йому було відомо про цей коридор. Він був досить непогано захований, як ти знаєш. У будь-якому разі ніхто з нас не знав, що вона зробила насправді.

— А саме?

— Вона підкинула мені уламок траголіту. Згодом, після ініціації, Джулія скористалася парним каменем, щоб піти по моїх слідах до Беґми.

— До Беґми? А якого чорта вас туди носило?

— Просто так, — відповіла Джасра. — Я згадала про це лише тому, щоб показати її підступність. Того разу вона до мене не наблизилася. До речі, я дізналася про це від неї самої, пізніше. Потім Джулія вирушила за мною від периметра Золотого Кола сюди, до Цитаделі. А далі ти все знаєш.

— Не впевнений.

— У неї були свої плани на це місце. Коли вона напала на мене, їй насправді вдалося заскочити мене зненацька. Ось так я і стала вішалкою для пальта.

— А вона заволоділа цим місцем, ховаючи обличчя за маскою під час зустрічей із народом. Джулія певний час мешкала тут, збільшувала свою силу, набиралася майстерності та вішала на вас парасольки...

Джасра неголосно загарчала, а я згадав, що вона може і вкусити. Тому й поспішив змінити напрямок своїх міркувань уголос.

— І все ж таки я не розумію, чому вона то шпигувала за мною, то закидала мене квітами.

— Чоловіки безнадійні, — виголосила Джасра, підносячи келих до вуст й відпиваючи вино. — Ти зрозумів усе, крім її мотивів.

— Вона вирушила здобувати силу, — сказав я. — Що тут іще треба розуміти? Навіть пригадую, як одного разу у нас із нею відбулася довга дискусія щодо сили.

Я почув, як пирснув Мандор. Коли поглянув на нього, він дивився уже в інший бік, хитаючи головою.

— Це ж зрозуміло, — промовила Джасра, — що вона була ще не байдужа до тебе. Цілком імовірно, навіть дуже. Вона гралася з тобою. Хотіла розбудити твою цікавість. Прагнула, щоб ти взявся її шукати і знайшов, а можливо, хотіла й помірятись із тобою силою. Джулія бажала довести тобі, що вона варта всього того, у чому ти відмовив, коли не довірився їй.

— То вам і це відомо.

— Інколи вона бувала зі мною щирою.

— Тобто, так упадала за мною, що послала своїх спільників вистежити мене в Амбері й уколошкати? Треба сказати, їм це майже вдалося.

Джасра подивилася вбік, кахикнувши. Мандор одразу ж підвівся, обійшов стіл і знову наповнив її келих, затуливши Джасру від мене. Я не бачив її, тільки почув, як вона промовила, неголосно:

— Це не зовсім так. Цих асасинів послала... я. Рінальдо не було поблизу, щоб тебе попередити, а я підозрювала, що він це робив кожного разу, от і вирішила здійснити ще одну спробу.

— Ага, — сказав я. — Поблизу й наразі вештається ще кілька вбивць?

— Ті були останні, — відповіла вона.

— Приємно це чути.

— Я не прошу вибачення. Просто пояснюю, аби з’ясувати наші позиції. Чи ти готовий і про це забути? Я маю знати.

— Я вже сказав, що погоджуюся вважати нас квитами. І своїх слів не забираю. А яким боком до цього причетний Юрт? Не розумію, як вони здибались і які між ними стосунки.

Перш ніж повернутися на своє місце за столом, Мандор долив вина у мій келих. Джасра зустріла мій погляд.

— Цього не знаю, — сказала вона. — Коли ми боролися з Джулією, вона була сама, без помічників. Мабуть, із Юртом вона зійшлася тоді, коли я залишалася нерухомою.

— А чи ви здогадуєтеся, куди могли втекти Джулія та Юрт?

— Ні.

Я подивився на Мандора, той заперечливо похитав головою і сказав:

— Теж не знаю. Втім, мені спало на думку дещо дивне...

— Так?

— Окрім того, що він пробрався крізь Лоґрус та здобув силу, маю зазначити, що Юрт, якщо не брати до уваги його шрами і каліцтва, дуже схожий на тебе...

— Юрт? На мене? Ти, мабуть, жартуєш!

Він подивився на Джасру.

— Мандор має слушність, — мовила вона. — Відразу помітно, що ви з ним — рідня.

Поклавши виделку, я похитав головою.

— Це просто абсурд, — сказав я радше з потреби самозахисту, а не тому, що був упевнений. — Ніколи не помічав.

Мандор ледь помітно стенув плечима.

— Тобі необхідно прослухати лекцію про психологію заперечення? — звернулася до мене Джасра.

— Ні. Мені потрібно трохи часу, аби до мене дійшло те, що я почув.

— І саме настав час для наступної страви, — оголосив Мандор, супроводжуючи свої слова енергійним жестом. Перед нами з’явилися тарілки з їжею.

— Ти матимеш проблеми з рідними через те, що звільнив мене? — трохи згодом запитала Джасра.

— Допоки вони збагнуть, що ви зникли, сподіваюся вигадати гарну історію.

— Інакше кажучи, матимеш... Подивлюся, що зможу зробити.

— Що маєте на увазі?

— Не люблю бути в боргу, хай хоч перед ким, — сказала вона, — а ти наразі зробив для мене більше, ніж я для тебе. Якщо знайду шляхи і засоби відвернути від тебе їхній гнів, то зроблю це.

— А як саме ви збираєтеся це робити?

— Зупинімося на цьому. Інколи краще не знати надто багато.

— Щось мене тут напружує...

— І це чудовий привід, аби поговорити про щось інше, — відказала вона. — Наскільки запеклий ворог цей Юрт?

— Мені? — перепитав я. — А може, вас цікавить, чи не заявиться він сюди по другу порцію?

— Якщо так формулюєш, мене цікавить і те, й інше.

— Гадаю, він радо вб’є мене, якщо матиме нагоду, — сказав я й подивився на Мандора. Той, підтверджуючи, кивнув:

— Боюся, що так.

— Щодо того, чи не повернеться він, аби отримати те, по що приходив минулого разу, — вів я далі, — то вам видніше. Як гадаєте, наскільки йому вдалося заволодіти силами, які можна здобути через ритуал із Фонтаном?

— Важко сказати точно, — відповіла Джасра, — оскільки він вступив із ними в контакт, коли вони були у хаотичному стані. Можливо, на п’ятдесят відсотків. Але то тільки припущення. Чи він цим задовольниться?

— Можливо. Наскільки небезпечним це його робить?

— Дуже небезпечним. Коли збагне до кінця, чим заволодів. Але якщо він вирішить повернутися, то має розуміти, що це місце тепер матиме потужну охорону — навіть від таких, як він. Гадаю, він сюди не сунеться. Один лише Шару, на своєму теперішньому місці, становитиме перепону, яку важко подолати.

Я взявся за виделку.

— Джулія, найімовірніше, відмовлятиме його від спроби, — провадила Джасра, — оскільки вона знає, що тут на нього чекає.

Я кивнув, погоджуючись із її резонами. Майбутнє покаже. Наразі я не міг нічого вдіяти, аби запобігти подіям.

— А тепер можна мені спитати? — промовила Джасра.

— Питайте, прошу.

— Та ти’їґа...

— Так?

— Навіть перебуваючи в тілі доньки герцога Оркуза, гадаю, вона не просто зайшла до замку й помандрувала до твоєї кімнати...

— Звичайно, ні, — погодився я. — Вона була в офіційній делегації.

— А можу я поцікавитися, коли прибула ця делегація?

— Раніше, ще вдень, — відповів я. — Але, боюся, не можу вдаватись у подробиці щодо...

Вона повела унизаною перснями рукою в заперечливому жесті.

— Мене не цікавлять інтимні таємниці, — сказала, — хоч я і знаю, що обов’язки секретарки при своєму батькові виконує зазвичай Найда.

— І що з цього випливає?

— Мене цікавить, чи була з ними її сестра, чи вона залишилася вдома?

— Ви маєте на увазі Корал, чи не так? — уточнив я.

— Саме її.

— Вона була серед запрошених.

— Дякую, — мовила Джасра і продовжила їсти.

Чорт забирай! На що вона натякає? Може, знає про Корал щось таке, чого не знаю я? Щось, пов’язане з її теперішнім невизначеним станом? Якщо так, то чому б не спробувати це з’ясувати?

— Чому ви питаєте? — звернувся я до неї.

— Просто з цікавості, — відказала вона. — Знала цю родину... в кращі часи.

Джасра й сентиментальні почуття? Нізащо не повірю. Що ж тоді?

— А якби ви дізналися, що у цієї родини виникли певні проблеми? — мовив я.

— Окрім того, що Найдою заволоділа ти’їґа?

— Так.

— Мені було б прикро про це почути, — сказала вона. — Що за проблеми?

— Схоже, Корал потрапила десь в ув’язнення.

Почувся легенький дзвякіт: це Джасра зронила виделку й та стукнула об тарілку.

— Про що ти кажеш? — запитала з притиском.

— Потрапила не туди, куди треба.

— Корал? Як? Куди?

— Відповідь залежить від того, наскільки добре ви її знаєте, — зауважив я.

— Я люблю цю дівчинку. Не грайся зі мною. Що сталося?

Дуже дивно це чути. Але це не та відповідь, яка мені потрібна.

— Ви добре знали її матір?

— Кінту? Ми зустрічалися час від часу, на дипломатичних прийомах. Дуже приємна леді.

— А тепер розкажіть мені про батька Корал.

— Ну, він належить до королівського роду, але до лінії, що не давала йому змоги бути спадкоємцем престолу. Перш ніж стати прем’єр-міністром, він був послом Беґми у Кашфі. Його родина була разом із ним, тому, природно, ми часто зустрічалися на різних заходах...

Вона підвела очі, коли збагнула, що я дивлюся на неї крізь образ Лоґрусу понад її Зламаним Лабіринтом. Ми зустрілися поглядом, і вона посміхнулася.

— А, ось чому ти спитав про її батька, — промовила. Я кивнув, витримавши певну паузу. — Значить, ці чутки були правдиві, — нарешті зауважила вона.

— А ви не знали напевне?

— У світі надто багато чуток, і більшість із них неможливо перевірити. Звідки мені знати, які з них правдиві? Й чому це має мене хвилювати?

— Звісно, ви маєте слушність, — сказав я. — А проте...

— Ще одна позашлюбна дитина старого джиґуна, — констатувала вона. — Чи хтось рахував, скільки їх у нього? Дивуюсь, як він узагалі знаходив час на державні справи.

— Можна тільки здогадуватися...

— Сказати по правді, на додаток до пліток, що до мене доходили, там була ще й родинна схожість. Хоча, звісно, я не можу судити, бо не була особисто знайома з більшістю членів родини. То ти кажеш, це правда?

— Так.

— Через схожість чи тобі відомо ще щось?

— Ще щось.

Вона солодко посміхнулася й знову взялася за виделку.

— Мені завжди подобалися ці казкові сенсації, що супроводжують сильних цього світу.

— Мені також, — відгукнувся я й теж узявся їсти.

Мандор відкашлявся і зауважив:

— Навряд чи це чесно — не довести оповідку до кінця.

— Ти правий, — погодився я.

Джасра поглянула на мене й, зітхнувши, сказала:

— Добре. Запитаю. Звідки ти знаєш напевне... О! Звісно! Лабіринт?

Я кивнув.

— Ось так-так. Крихітка Корал — Володарка Лабіринту. І це трапилося нещодавно?

— Так.

— То, гадаю, вона наразі десь у Тіні, святкує.

— Я не впевнений.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Вона перенеслась, але куди, я не знаю. Її переніс Лабіринт.

— Яким чином?

— Хороше питання. Відповідь: не знаю.

Мандор знову відкашлявся і сказав:

— Мерліне, можливо, є така інформація... — він покрутив у повітрі лівою рукою, — якою, поміркувавши, ти захотів би...

— Ні, — відказав я. — Це було б необачно. Навіть із тобою, мій брате, як з Володарем Хаосу. І точно не з вами, Ваша Величносте, — я вклонився Джасрі, — хоча ви й знайомі з цією дівчиною, а може, навіть відчуваєте до неї певну симпатію. — Я відчув, що це занадто, й додав: — Принаймні не відчуваєте до неї ворожості.

— Як я уже казала, мені дуже подобається ця дівчинка, — відповіла Джасра, подавшись уперед.

— Це добре, — сказав я, — оскільки почуваюся частково винним у тому, що сталося, хоча Корал мене й обдурила. Ось чому вважаю своїм обов’язком усе виправити. Тільки не знаю, як це зробити.

— А що сталося? — спитала Джасра.

— Я розважав її бесідою, коли вона забажала побачити Лабіринт. Мені довелося пристати на її прохання. Поки ми йшли, вона розпитувала мене про Лабіринт. Наша бесіда здавалася мені цілком невинного, тож я задовольняв її цікавість. Я був не в курсі чуток про її батька, інакше б щось запідозрив. А так я привів її на місце, вона ступила на лінію й попростувала Лабіринтом.

Джасра шумно втягнула повітря.

— Він убив би будь-кого, хто не має в собі королівської крові, — промовила вона. — Це ж так?

Кивнувши, я пояснив:

— Навіть принцам помилка на Лабіринті може вартувати життя.

Джасра фиркнула:

— Подумати тільки... А якби її мати натомість плуталася з лакеєм чи кухарем?

— Корал виявилася розумною донькою, — сказав я. — У будь-якому разі, якщо хтось ступить на Лабіринт, то мусить іти до кінця. Тому мені довелося інструктувати її, коли вона рухалась. Або це, або виявитися дуже поганим господарем і, певна річ, зіпсувати відносини між Беґмою та Амбером.

— І зашкодити непростим перемовинам? — запитала Джасра, наче напівжартома.

Тут у мене виникло відчуття, що вона була б не проти відхилитися від теми й дізнатися про істинне підґрунтя візиту делегації з Беґми, але я на це не клюнув.

— Можна сказати й так, — відповів я. — У будь-якому разі Корал пройшла крізь Лабіринт, і він її перемістив.

— Мій покійний чоловік казав, наче треба дістатися центру Лабіринту, а там можна наказати йому переправити тебе, куди забажаєш.

— Так і є, — підтвердив я, — але річ у тім, що вона видала Лабіринтові незвичний наказ: переправити її, куди він забажає.

— Боюся, що я не розумію...

— Я теж не розумію, але вона це зробила, а він виконав її наказ.

— Тобто Корал просто промовила: «Відішли мене туди, куди ти хочеш мене відіслати», — і була негайно відправлена у невідомому напрямку?

— Саме так усе й сталося.

— Звідси випливає, що Лабіринт має щось на зразок власного розуму?

— Якщо лише він не відповів на її неусвідомлене бажання опинитися в якомусь конкретному місці.

— Так, це також можливо. А хіба в тебе нема засобів установити, де вона перебуває?

— Я спробував вийти на неї через Козир. Мені вдалося знайти її. Виглядало це так, наче Корал замкнена в якомусь темному місці. Тоді зв’язок розірвався, і це все.

— Як давно це сталося?

— За моїм суб’єктивним підрахунком, кілька годин тому, — відказав я. — Час тут близький до часу в Амбері?

— Гадаю, досить близький. Чому ти не робив нових спроб?

— Відтоді був трохи заклопотаний. До того ж хотів пошукати альтернативні можливості.

Пролунав дзенькіт, і я відчув аромат кави.

— Якщо ти питаєш, чи хочу я тобі допомогти, — сказала Джасра, — то моя відповідь «Так». Хіба що я не дуже уявляю, як за це взятися. Може, якщо ти знову спробуєш скористатися Козирем, а я тебе підтримуватиму, ми зможемо до неї дотягнутися.

— Домовилися, — сказав я, ставлячи горнятко на стіл і намацуючи карти. — Чому б не спробувати!

— Я теж допоможу, — мовив Мандор, підводячись і займаючи позицію праворуч від мене. Джасра також наблизилася до мене і стала біля мого лівого плеча. Я тримав Козир так, щоб усі його добре бачили.

— Почнімо, — мовив я й рушив уперед силою думки.

3

Цятка світла, в якій я спочатку вбачав заблукалий промінчик сонця, потроху перекочувала з підлоги до моєї філіжанки з кавою та вляглася поруч із нею. Цятка скидалася на золоту обручку, і я вирішив не привертати до неї уваги, адже, здається, мої сусіди за столом її не помічали.

Я спробував дотягтися до Корал, але не знайшов її. Відчував, як Джасра і Мандор теж тягнуть руки крізь Тінь, тож, об’єднавши з ними зусилля, повторив спробу, ще завзятіше.

Що це? Щось є... Я пригадав, як мене цікавило, що відчуває Віалла, користуючись Козирями. Це мало бути щось відмінне від зорових сигналів, звичних для кожного з нас. Можливо, щось схоже на те, що відчуваю я наразі.

Щось. Я відчував присутність Корал. Втупився у її зображення на карті, але воно не хотіло оживати. Сама карта стала помітно холоднішою, однак це був не той крижаний холод, який зазвичай відчувався під час контакту. Я додав зусиль. Відчув, що Мандор та Джасра зробили те саме.

Раптом образ Корал на карті збляк, але нічого не з’явилося натомість. Та попри це, вдивляючись у порожнечу, я відчував її присутність. Найбільше це нагадувало спробу встановити контакт зі сплячою людиною.

— Не впевнений, — заговорив Мандор, — чи це просто місце, до якого важко дістатися, чи...

— Гадаю, на неї наклали чари, — констатувала Джасра.

— Це могло би бути поясненням, почасти, — погодився Мандор.

— Але лише почасти, — пролунав поблизу м’який знайомий голос. — Її утримують могутні сили, Тату. Вперше бачу такі.

— Колесо-Привид має слушність, — сказав Мандор. — Я починаю їх відчувати.

— Так, — озвалася й Джасра. — Тут щось таке є...

Раптом завіса зникла, і я побачив Корал. Вона лежала, скоцюрбившись, на темній поверхні в дуже темному місці й, очевидно, була непритомна. Єдиним джерелом світла було вогняне коло, що її оточувало. Якби вона навіть хотіла, то не змогла б перенести мене до себе, отже...

— Привиде, можеш перенести мене до неї? — запитав я.

Він ще не відповів, а її зображення зникло, і я відчув крижаний протяг. Лише за кілька секунд зрозумів, що дме з карти, яка тепер стала холодною, як лід.

— Не думаю, не хочу цього робити, і, можливо, в цьому нема потреби, — відповів Привид. — Сила, яка утримує її, відчула твою зацікавленість і саме зараз намагається дотягтися до нас. Ти можеш вимкнути цей Козир?

Я провів рукою по карті. Зазвичай цього вистачало. Нічого не відбулося. Холодний вітер, здавалося, навпаки, став іще сильнішим. Я повторив свій жест, подумки додавши до нього наказ. І відчув, як щось починає фокусуватися на мені.

Тоді Козир накрило образом Лоґрусу, карту вирвало з моїх рук, а мене відкинуло назад, і я вдарився плечем об одвірок. Мандор хитнувся праворуч, ухопившись за край столу, щоби втриматися на ногах. Підсиленим Лоґрусом зором я бачив, як із карти, що падала на підлогу, б’ють сплутані промені світла.

— Їй удалося?! — вигукнув я.

— Зв’язок розірваний, — відказав Привид.

— Дякую, Мандоре, — сказав я.

— Але та сила, що намагається дістати вас через Козир, тепер знає, де ви, — зауважив Привид.

— Чому ти впевнений у цьому? — запитав я.

— Це припущення базується на тому факті, що Корал і зараз намагається дістатися до вас. Тепер вона йде кружним шляхом, крізь простір. Може бути тут за чверть хвилини.

— Скажи точніше, її цікавить лише Мерлін чи ми всі? — запитала Джасра.

— Невідомо. Вона сфокусована на Мерліні. Що зробить із вами, не знаю.

Поки вони обмінювалися думками, я нахилився й підняв Козир із зображенням Корал.

— Ти можеш нас захистити? — знову запитала у Привида Джасра.

— Я вже почав перекидати Мерліна подалі звідси. Мені забрати й вас?

Засунувши Козир до кишені, я підвів голову. Кімната навколо мене за цей час утратила матеріальність, і наразі все навкруги здавалося виробленим із кольорового скла.

— Так, будь ласка, — вимовила Джасра, що тепер здавалася фігурою на церковному вітражі.

— Зроби це, — слабкою луною відгукнувся мій брат.

А тоді мене протягло крізь вогняний обід, і я опинився в цілковитій темряві. Намацавши кам’яну стіну, зробив кілька кроків уздовж неї. Розвернувся на сорок п’ять градусів і побачив світлішу пляму з цятками світла.

— Привиде! — покликав я.

Відповіді не було.

— Мені не подобається, коли бесіда уривається так, раптом, — сказав я. Пішовши вперед, на світло, пройшов крізь отвір і вийшов з печери. Перед моїми очима розкрилось ясне нічне небо. Тут дув холодний вітер, і я позадкував на кілька кроків, здригнувшись.

Навіть не здогадувався, де я опинився. Власне, це й не мало значення; головне, що мав змогу перевести дух. Мені довелося далеченько тягнутися крізь образ Лоґрусу, доки намацав теплу ковдру. Загорнувшись у неї, я всівся біля отвору печери. Потім зробив наступну спробу. Відшукати штабель дров і розкласти невеличке вогнище було геть нескладно. Я не відмовився б від іще одного горнятка кави. А цікаво, якщо...

Чому б і ні? Я знову протягнув руки крізь Лоґрус, і в поле мого зору викотилося світле кільце.

— Тату! Припини негайно! — почув обурений голос. — Мені було непросто висмикнути тебе й заховати в цьому віддаленому кутку Тіні. Якщо ж ти переміщатимеш сюди надто багато речей, то привернеш до себе увагу.

— Це ти припини! — заперечив я. — Мені потрібна лише філіжанка улюбленої кави.

— Зараз викличу для тебе. Лише не користуйся певний час власного силою.

— А хіба ти не привернеш уваги своїми діями?

— Я використовую кружний маршрут. Ось, тримай.

Великий полив’яний кухоль з’явився на підлозі печери, біля мого лівого ліктя.

— Дякую, — сказав я, узявши кухоль і понюхавши напій. — Що ти зробив із Джасрою і Мандором?

— Я відіслав вас усіх у різних напрямках, серед сонмів фейкових образів, що перепурхують з місця на місце. Тепер тобі потрібно тільки причаїтися на певний час. Хай трохи втратить пильність.

— Хто має втратити пильність? Яку пильність?

— Та сила, що захопила Корал. Нам аж ніяк не треба, щоб вона нас відшукала.

— Чому ні? Пам’ятаю, ти не так давно цікавився, чи не бог ти бува? Чого можеш боятися?

— Ця істота, здається, сильніша за мене, — визнав Привид. — З іншого боку, я меткіший.

— А це щось значить.

— Раджу тобі як слід виспатися. Вранці я дам тобі знати, чи ця сила все ще полює на тебе.

— Може, я й сам про це дізнаюся.

— Не виявляй себе, якщо не буде йтися про твоє життя.

— Я й не збирався. Але, припустімо, ця сила мене знайде, що тоді?

— Роби те, що вважатимеш за потрібне.

— Чому маю таке враження, ніби ти щось від мене приховуєш?

— Гадаю, Тату, в тебе підозрілива вдача. Це у вас родинна риса. Мені пора йти.

— Куди? — поцікавився я.

— Перевірити, як там інші. Забезпечити їх усім необхідним. Владнати деякі власні справи. І таке інше. Бувай!

— А як же Корал?

Та кільце світла, що зависло у повітрі переді мною, крутнулося, перетворилося на бляклу пляму й зникло. З таким завершенням бесіди не посперечаєшся. Привид дедалі більше нагадував нас усіх — такий само облудний та потайний.

Я відсьорбнув кави. Не така смачна, як та, якою пригощав Мандор, але пити можна. Мені хотілося знати, куди Привид відіслав Джасру і Мандора, але я вирішив не намагатися їх відшукати. Натомість надумав зміцнити власну позицію проти магічного вторгнення; слушна ідея, як на мене.

Знову викликав образ Лоґрусу, який відпустив, коли Привид узявся мене переміщати. За його допомогою я поставив охоронців на вході в печеру і навколо того місця, котре обрав для себе. Тоді дозволив образу зникнути й зробив іще ковток із кухля. Відчув, що кава навряд чи допоможе мені не заснути. Нервова напруга потроху спадала, а всі останні події раптом навалилися на мене важезним тягарем. Ще ковток чи два — і кухоль ледь не вислизнув мені з пальців. Ще ковточок, і я помітив, що кожного разу, коли кліпаю очима, повіки змикаються значно легше, ніж розтуляються.

Відставивши кухоль, я щільніше загорнувся в ковдру й порівняно зручно вмостився на кам’яній підлозі, завдяки досвіду, набутому в кришталевій печері. Омахи полум’я відкидали рухливі тіні, перед моїми стуленими повіками мовби коливалися бойові шеренги. Вогонь потріскував так, наче брязкотіла зброя, у повітрі пахло смолою.

Я заснув. Сон, можливо, єдина зі справжніх утіх життя, яка не конче має скоро минати. Він підхопив мене й поніс, і не можу сказати, як далеко та як надовго.

Не можу й сказати, що саме мене розбудило. Знаю тільки, що був десь далеко звідси, а наступної миті повернувся. Уві сні трохи змінив позу, в мене замерзли ноги, а ще я відчув, що не сам. Не розплющуючи очей, я дихав так само рівно. Можливо, це Привид вирішив завітати, аби подивитися на мене. А може, щось перевіряло мою охорону.

Я ледь-ледь розтулив повіки, намагаючись подивитися вгору й удалину крізь завісу з вій. Поруч зі входом до печери побачив невисоку викривлену постать. Пригасле багаття кидало слабкі відсвіти на обличчя, що видавалося дивно знайомим. Щось у цих рисах було від мене, а щось від мого батька.

— Мерліне, — неголосно окликнув мене цей чоловік. — Прокинься. Маєш вирушати, тебе чекають справи.

Я витріщився на нього, широко розплющивши очі. Він когось мені нагадував... Фракір запульсувала, і я погладив її, заспокоюючи.

— Дворкін?.. — запитав я.

— Ти мене впізнав, — сказав той.

Він ходив туди й сюди біля отвору печери, час від часу зупиняючись і протягуючи руку в моєму напрямку, а тоді відсмикуючи її назад.

— Що таке? — запитав його. — Що сталося? Чому ти тут?

— Я прийшов, щоб повернути тебе до подорожі, від якої ти відмовився.

— І що то за подорож?

— Твої пошуки заблукалої дівчини, яка недавно пройшла Лабіринтом.

— Корал? Ти знаєш, де вона?

Він підняв руку й опустив її, заскреготівши зубами.

— Корал? Ось як її звати. Впусти мене. Нам треба поговорити про неї.

— Ми чудово розмовляємо, перебуваючи там, де є.

— Ти що, не маєш жодної поваги до свого пращура?

— Чому ж, маю. Але маю ще братика-перевертня, котрий радо відітне мені голову та й почепить її на стіні свого кабінету. І він може зробити це дуже швидко, якщо надам йому такий шанс, — я сів, потер очі, а мій мозок тим часом остаточно прийшов до тями. — Отже, де Корал?

— Ходімо! Я покажу тобі шлях до неї, — проказав Дворкін, зробивши крок уперед. Цього разу рука його перетнула лінію охорони, і її миттєво охопив вогонь. Він, здавалося, не помітив цього. Очі його, наче дві тьмяні зірки, підняли мене на ноги й потягнули до себе. Кисть руки у нього почала плавитися. Плоть стікала донизу, крапала на землю, наче віск. Усередині не було кісток. Виглядало все це дуже дивно — наче хтось швиденько намалював ескіз руки у трьох вимірах, а потім закрив його речовиною, що нагадувала людську плоть.

— Візьми мене за руку!

Я побачив, що моя рука мимоволі піднімається, тягнеться назустріч кривим лініям, що колись нагадували пальці, та вузлам, котрі були кісточками. Він знову засміявся. Я відчував, як мене тягне вперед якась сила. Цікаво, що станеться, якщо візьмуся за цю дивовижну руку... тільки особливим чином?

І я викликав образ Лоґрусу, щоб він виконав рукостискання замість мене.

...Можливо, це була не найкраща ідея. Мене на мить засліпив яскравий, гарячий спалах, а коли відновився мій зір, я побачив, що Дворкін зник. Швиденько перевірив охорону й пересвідчився, що вона на місці. Я підживив багаття коротеньким простим заклинанням, помітив, що в горнятку залишилася ще кава, ледь теплувата, підігрів її тим самим заклинанням, тільки скороченим. Тоді знову загорнувся в ковдру, зручно усівся і зробив ковток. Хоч як я намагався, не міг проаналізувати те, що тільки-но сталося.

Я не чув, щоби хтось зустрічався з цим напівбожевільним деміургом ось уже довгі роки, хоча мій батько стверджував, наче до Дворкіна повернулася значна частина розуму, коли Оберон полагодив Лабіринт. Якщо ж це насправді був Юрт, який намагався пробитися до мене і покінчити зі мною, то він обрав для себе дивну подобу. Але якщо добре подумати, то Юрт навряд чи навіть знає, як виглядає Дворкін. Я подумав, що непогано було б викликати Колесо-Привид, аби почути й нелюдське тлумачення, але вагався, чи варто це робити. Не встиг прийняти рішення, як зоряний небосхил в отворі печери затулила інша постать, набагато кремезніша за фігурку Дворкіна, з пропорціями, що змушували згадати античних героїв, а може, й богів.

Один широкий крок, і багаття висвітлило обличчя гостя. Побачивши його, я розхлюпав каву. Ми ніколи не зустрічались, але я бачив безліч його портретів у палаці Амбера.

— Наскільки мені відомо, Оберон загинув, перекреслюючи заново Лабіринт, — сказав я.

— А ти був при цьому присутній? — запитав незнайомець.

— Ні, — відказав я, — але, з’явившись отак, по п’ятах дуже химерної примари в образі Дворкіна, ви мали б вибачити мені за мою недовіру до ваших чесних намірів.

— О, ти зустрівся з підробкою! А я — справжній.

— Що ж тоді я бачив перед вашою появою?

— Це було астральне втілення дурнуватого блазня на ім’я Джолос, із четвертого кола Тіні.

— Зрозуміло... — протягнув я. — А звідки мені знати, що ви — не відображення когось на ім’я Джалас із кола п’ятого?

— Можу викласти весь родовід королівського дому Амбера.

— Це може зробити будь-який писар у нас вдома.

— Я долучу до списку ще й усіх незаконнонароджених.

— А скільки їх, до речі?

— Сорок сім. Це ті, про кого я знаю.

— Оце так-так! Як це вам вдалося?!

— Різні часові потоки, — пояснив він, посміхаючись.

— Якщо ви вижили після реконструкції Лабіринту, то чому не повернулися до Амбера й не сіли знову на трон? — запитав я. — Чому дозволили Рендому коронуватися й каламутити в Амбері аж відтоді?

Він розреготався і заперечив:

— Але я не вижив, а знищив себе під час процесу. Я — фантом, який повернувся підтримати теперішнього борця за Амбер проти сили Лоґрусу, що зростає.

— Добре, вважатимемо, що ви той, ким себе називаєте, — сказав я, — але однаково помилилися адресою, сер. Я — син Хаосу, котрий пройшов ініціацію Лоґрусом.

— Ти також син Амбера, який пройшов ініціацію Лабіринтом, — відповів величний гість.

— Це правда. Отже, маю підставу обирати, на чиєму я боці.

— Настає такий час, коли людина має робити вибір, — він пильно дивився на мене, — і зараз саме такий час. На чиєму ти боці?

— Навіть якщо повірю, що ви той, ким себе називаєте, я не відчую себе зобов’язаним робити вибір. І у Дворах відома легенда, згідно з якою Дворкін сам пройшов ініціацію Лоґрусом. Якщо це правда, я тільки йду стопами свого шанованого пращура.

— Але він зрікся Хаосу, коли заснував Амбер.

Я стенув плечима.

— Мені пощастило, — сказав я, — не бути засновником будь-чого. Якщо вам потрібне від мене щось конкретно, то скажіть мені, що саме, наведіть розумну причину, чому маю це зробити, і я, можливо, допоможу вам.

Він простягнув руку.

— Ходімо зі мною, і я приведу тебе до нового Лабіринту, який ти маєш пройти в новій грі, що ведуть між собою дві Сили.

— Не розумію, про що ви, але впевнений, що справжнього Оберона не зупинила б ця простенька охорона. Підійдіть до мене, потисніть мені руку, і я радо піду за вами та подивлюся на все, що забажаєте мені показати.

Його постать зросла й стала ще могутнішою.

— То ти хочеш мене випробувати? — прогримів він.

— Так, — відповів я.

— Коли я був людиною, це б мене не зупинило. Але оскільки тепер я зліплений з цього спіритуалістичного мотлоху, навіть не знаю. Краще не ризикувати.

— У такому разі я теж не стану ризикувати й зголошуватися на вашу пропозицію.

— Онуче, — промовив він спокійно, тільки очі його спалахнули червоним, — жодний із моїх нащадків не сміє так розмовляти зі мною, навіть попри те, що я мертвий. Тепер іду по тебе, але вже не по-дружньому. Я йду по тебе і потягну тебе із собою в цю подорож крізь полум’я.

Він зробив крок уперед, а я відступив на крок.

— Не треба сприймати це як особисту образу... — розпочав я.

Він угатився в мою охорону, і я заплющив очі через спалах. Краєчком ока я помічав, що повторюється та сама історія, що з Дворкіним: постать узялася вогнем. Місцями цей Оберон став прозорим, місцями плоть його почала плавитися. Він втрачав людську подобу, а всередині нього, крізь нього, проступали вири та лінії, перешийки і канали — чорна геометрична абстракція, облямована абрисами гігантської та величної постаті. Але цей образ не побляк, як образ Дворкіна. Йому вдалося проминути моїх охоронців, рухи його сповільнилися, проте він усе ще наближався, намагаючись мене схопити. Не знаю, яку він мав природу, але у своєму житті я не бачив чогось жахливішого. Я й надалі задкував, відступав, наставивши руки. Знову викликав образ Лоґрусу.

Образ виник між нами. Абстрактна версія Оберона не припинила свій рух до мене, і її почеркані примарні руки зустрілися зі щупальцями Хаосу, що безперестанку звивалися.

Я не простягнув руки крізь Лоґрус, щоби боротися з цією примарою. Навіть на відстані це створіння викликало у мене непереборний жах. Я просто довірився образу, сподіваючись, що він захистить мене від подоби короля. Прошмигнувши повз них, я вискочив з печери та покотився схилом, чіпляючись за нього руками та ногами, й, зіткнувшись із великою брилою, міцно ухопився за неї, а в цей час печера вибухнула з таким спалахом світла і з таким гуркотом, наче там був склад боєприпасів.

І отак я лежав, здригаючись усім тілом, з міцно заплющеними очима, десь пів хвилини, не менше. І кожної миті чекав, що зараз щось схопить мене за дупу... хіба що мені вдасться втиснутись у землю й лежати тихенько, наче я просто ще одна кам’яна брила...

А тоді запанувала тиша, і коли я розплющив очі, то побачив, що світло згасло, а отвір печери залишився таким, як був. Я повільно зіп’явся на ноги й посунув уперед, ще повільніше. Образ Лоґрусу зник, а я чомусь не мав бажання викликати його знову. Коли зазирнув до печери, то не помітив жодної ознаки того, що там узагалі щось відбулося, хіба що мою охорону було знищено.

Я ступив до печери. Ковдра й досі лежала там, куди я її зронив. Простягнувши руку, торкнувся долонею стіни. Холодний камінь. Вибух мав статися на якомусь іншому рівні, а не безпосередньо тут. Моє невеличке багаття й досі жевріло. Я знову викликав його до життя. У його світлі побачив лише одну подробицю, яку не помітив раніше: мій кавовий кухоль лежав розбитим, куди він упав.

Я так і тримався за стіну однією рукою. Спирався на неї. Ще трохи, і я відчув, що моя діафрагма почала невтримно напружуватись. Я вибухнув сміхом. Навіть не знаю, чому. Мене гнітив тягар усіх подій, що трапилися, починаючи з 30 квітня, і якби не цей сміх, мабуть, почав би лупцювати себе кулаком у груди та вити.

На мою думку, я вже знав усіх гравців у цій заплутаній грі. Люк і Джасра, схоже, були на моєму боці, так само, як і мій брат Мандор — він завжди підтримував мене. Мій божевільний братик Юрт бажав мені смерті, а тепер він ще й злигався з моєю колишньою коханкою Джулією, яка теж була налаштована до мене не дуже добре. Була ще ти’їґа з її надмірною опікою, демониця, що перебувала наразі в тілі сестри Корал, Найди, яку я залишив в Амбері у зачарованому сні. Був іще найманий убивця Далт, який, до того ж, як я тепер усвідомив, доводився мені дядьком — він утік разом із Люком невідомо куди й навіщо, надерши попередньо дупу Люкові в Ардені на очах у двох армій. Він плекав небезпечні плани щодо Амбера, але йому бракувало військової жилки, тож від нього варто було чекати хіба що випадкових партизанських набігів. І, звісно, було ще Колесо-Привид, мій кібернетичний замінник Козирів та механічний напівбог — він, схоже, останнім часом еволюціонував, перетворившись із навіженого маніяка на раціонального параноїка. Невідомо, на які зміни в його вдачі можна було ще чекати, але принаймні він виказував щось схоже на синівську повагу вперемішку з боягузтвом.

Здавалося б, уже достобіса!

Але останні появи засвідчили, що до цієї гри долучилося ще щось; щось таке, що прагне втягти мене невідомо куди. Як стверджував Привид, це було щось могутнє. Я не мав жодного поняття, хто стоїть за цією силою. І довіряти їй не збирався. Отже, стосунки у нас складалися не найкращі.

— Агов, малий! — окрикнув мене хтось знизу. — Тебе не так просто відшукати. Не сидиться тобі на місці.

Швидко розвернувшись, я зробив крок уперед і визирнув із печери.

Схилом підіймалася довгов’яза постать. Високий чоловік. Щось зблиснуло у нього на шиї. Було надто темно, щоб я міг роздивитися його обличчя.

Я відступив на кілька кроків, починаючи проказувати заклинання, що мало відновити моїх знищених охоронців.

— Почекай, не тікай! — гукнув той. — Маю до тебе розмову.

Охоронці зайняли свої місця, а я витягнув клинок і тримав притиснутим до ноги, вістрям донизу, так, що його не можна було побачити від входу в печеру. Я викликав і Фракір, і вона незримо повисла на моєму лівому зап’ястку. Друга подоба була сильніша за першу, вона змогла пройти крізь моїх охоронців. Якщо ця, третя, виявиться сильнішою за другу, мені знадобиться все, що тільки маю.

— Так? — гукнув я у відповідь. — Хто ти такий, і чого тобі треба?

— Чорт забирай! — почув я. — Хто я такий? Та ніхто. Просто твій батько. Мені потрібна допомога, і я не хочу звертатися до сторонніх.

Коли постать опинилася в колі світла від багаття, я мав визнати, що це була дуже непогана імітація Корвіна, Принца Амбера, мого батька. Все таке, як треба — чорний плащ, чорні чоботи і штани, сіра сорочка, срібні запонки та срібна пряжка... навіть його срібна троянда... навіть посміхався прибулець так само химерно, як інколи батько, розповідаючи мені якусь історію. У мене аж живіт скрутило, коли я його побачив. Колись хотів бути ближче до нього, але він зник, і я не зміг його відшукати. А тепер цей фантом... чи хай що таке... з’являється у його подобі! Я був більш як роздратований такою очевидною спробою маніпулювати моїми почуттями.

— Перша фальшивка зображувала Дворкіна, — сказав я, — друга — Оберона. Ви що, вирішили пройтися всім родинним деревом?

Простуючи до мене, він подивився на мене скоса і здивовано смикнув головою — ще одна характерна його манера.

— Не розумію, про що ти, Мерліне, — відповів. — Я...

Тут він дійшов до охорони й відсахнувся, наче торкнувшись розпеченого заліза.

— Срань господня! — вигукнув він. — Ти, схоже, нікому не довіряєш!

— Спадковість, — відказав я, — підкріплена недавнім досвідом.

Дивно, але цього разу зіткнення не викликало піротехнічного ефекту. А крім того, ця примара чомусь не поспішала перетворитися на орнамент із рисок і завитків.

Знову пролунала лайка, і постать змахнула плащем, обернувши ним собі ліву руку; правиця ж водночас сягнула чудової імітації піхов мого батька. Срібне лезо, прикрашене гравіруванням, описало дугу, розтинаючи повітря із звуком, схожим на зітхання, і простромило невидиму охорону. Коли вони зіткнулися, злетів фонтан іскор, на фут угору, а лезо зашипіло, наче розжарена криця занурилась у воду. Візерунки на лезі яскраво зблиснули, а іскри сипонули знову, тепер заввишки в людський зріст. Цієї миті я відчув, що мою охорону знищено.

І ось примара опинилась у печері, а я весь підібрався, розмахуючи мечем. Але її меч, схожий на Ґрейсвандір, упав і знову злетів угору, наблизившись до мене так, що мені довелося відвести вістря власного клинка у правий бік, а лезо супротивника я побачив навпроти моїх грудей. Відповів простим захистом у четвертій позиції, однак він відбив мій удар і знову перейшов у наступ. Я зробив випад із шостої позиції, але схибив. Мій супротивник робив обманні випади, потроху наближаючись до мене. Я розвернувся, захищаючись, а він ковзнув убік, опинившись праворуч від мене, і перехопив меч, опустивши його вістрям донизу. Лівою рукою він розмахував у мене перед носом.

Надто пізно я помітив, що водночас він піднімав і праву руку. Руків’я Ґрейсвандіра було тепер націлене мені в підборіддя.

— То ти й насправді... — видихнув я і тієї ж миті відчув удар. Останнє, що я встиг побачити, була срібна троянда.

Таке життя: довіряй, і тебе зрадять; не довіряй, і ти зрадиш себе. Як і більшість моральних парадоксів, цей не залишає тобі вибору. Та й було надто пізно щось вирішувати. Я не міг вийти з цієї гри.

Опам’ятався в місці, де панувала темрява. Отямився, нічого не розуміючи та остерігаючись усього. Як зазвичай, коли чогось не розумів і мав чогось остерігатись, я продовжував лежати, не рухаючись, дихаючи рівно, наче все ще спав. І водночас уважно прислухався.

Ані звуку.

Я трохи розтулив повіки.

Картина, здатна спантеличити. Я швидко заплющив очі.

Прислухався, чи не вібрує хоч трохи та скеляста поверхня, на якій я розпластався.

Жодних вібрацій.

Розплющив очі, переборюючи бажання заплющити їх знову. Піднявся на ліктях, підтягнув коліна, випростав спину, повернув голову. Отетеріти можна! Я ніколи не почувався таким дезорієнтованим відтоді, як набрався у компанії з Люком та Чеширським Котом.

Навколо мене не було жодних кольорів. Усе було чорне, біле та ще сіре, різної насиченості. Наче я потрапив у фотографічний негатив. Те, що, на мою думку, мало бути сонцем, чорніло дірою низько над обрієм праворуч від мене. Темно-сірим небосхилом повільно пливли ебонітові хмари. Моя власна шкіра набула кольору чорнила. Скелястий ґрунт піді мною та скелі, що нависали над моєю головою, втім, біліли майже примарно, наче слонова кістка. Я обережно підвівся, почуваючись неабияк наляканим. Так. Земля, здавалося, світилася, небо було темне, як ніч, а я був тінню між ними. Усе це мені нітрохи не подобалося.

Повітря було сухе й холодне. Я перебував біля підніжжя гірського хребта-альбіноса, такого голого, що на думку спадала Антарктика. Пасмо простягалося вдалину лівобіч від мене. Правобіч горбкувата чорна рівнина чи пустеля спускалася в напрямку того, що я вирішив вважати сонцем. Мені довелося підняти долоню, приставити її козирком, щоб заслонити очі від його... чого? Анти-світла?

— От лайно! — спробував вимовити я й відразу ж зауважив дві реалії.

По-перше, мій вигук залишився беззвучним. По-друге, щелепа у мене боліла там, куди приклався руків’ям меча мій батько чи його симулякр[121].

Я продовжив вивчати місцевість, тепер уже мовчки, і витягнув Козирі. Усі домовленості скасовано, якщо почалася така петрушка із закиданням невідомо куди. Діставши Козир Колеса-Привида, я зосередився на ньому.

Нічого. Козир не реагував на мене. Але це ж Привид порадив мені залягти на дно, тож, можливо, він просто відмовляється відповідати. Я перетасував колоду. Зупинився на Козирі Флори. Вона ніколи не відмовлялася витягти мене з халепи. Я, вдивившись у її гарне обличчя, надіслав їй виклик...

Жодний золотавий завиток її волосся не ворухнувся. Температура карти не впала ні на градус. Карта залишилася картою. Я спробував іще, подвоївши зусилля, навіть пробурмотів посилювальне заклинання. Відповіді не було.

Тоді Мандор. Я витратив кілька хвилин на його карту з тим самим результатом. Спробував карту Рендома. Те ж саме. Козирі Бенедикта, Джуліана. Ні та й ні. Узявся за карти Фіони, Люка, Білла Рота. Ще три невдачі. Я навіть витягнув парочку Козирів Долі, але не зміг достукатися ні до Сфінкса, ні до будівлі з кісток на вершечку зеленої скляної гори.

Знову склавши карти в колоду, прибрав їх у футляр. Це вперше після кришталевої печери я зіштовхнувся з таким явищем. Є багато способів заблокувати Козирі, й наразі питання, яким саме з них було заблоковано мою колоду, здавалося чисто академічним. Наразі мене значно більше цікавило, яким чином я міг би перенестися у сприятливіше середовище. А Козирі можна буде дослідити потім, на дозвіллі.

Я рушив уперед. Своїх кроків не чув. Коли я піддав носаком гальку і вона покотилася, підстрибуючи, попереду мене, теж не почув ані шурхоту.

Ліворуч білизна, праворуч чорнота. Гори та пустеля. Не зупиняючись, я повернув ліворуч. Жодного руху; пливли тільки чорні-чорнющі хмари. Кожний оголений камінь видавався сліпучо-білим з підвітряного боку: химерні тіні в химерній місцевості.

І знову ліворуч. Три кроки, обігнути скелю. Вгору. Перебратися через гребінь, тепер униз. Повернути праворуч, невдовзі з правого боку має відкритися червоне пасмо між скель...

Нема. То вперед. Перенісся раптом стиснуло гострим болем. Відпустило. Червоного нема. Рухатися далі.

За тим поворотом праворуч відкриється ущелина...

Я промасажував скроні: вони почали боліти, коли за поворотом не виявилося жодної ущелини. Дихати стало важко, я відчув, що лоб узявся потом.

Зеленуваті вкраплення серед сірої породи і тендітні сині квіти у пониззі наступного осипища...

Судомою звело шию. Жодних квітів. Жодних зелених вкраплень. Сірого теж нема.

Тоді хай хмари розійдуться й зі сонця проллється темрява...

Нічого.

...а в наступній улоговині дзюрчання струмка.

Змушений був зупинитися. Голова пульсувала болем, руки тремтіли. Я поклав долоню на скелясту стіну ліворуч від мене. На дотик вона була твердою. Реальність, що стала дибки. Чому все це напосілося на мене?

І яким чином я потрапив сюди?

І куди потрапив?

Я розслабився. Уповільнив дихання та скоригував енергетичні потоки. Біль у скронях став спадати, відступати і зник.

Я знову рушив уперед.

Пташиний спів та легкий вітерець... Квітка в розколині...

Нема. І знову повертається відчуття протидії... Це ж під яким я маю бути закляттям, якщо втратив здатність мандрувати Тінню? Мені ніколи й на гадку не спадало, що таку здатність можна у мене відібрати.

— Це не смішно, — спробував я вимовити. — Хто б ти не був чи що б ти не було, як це робиш? Чого тобі треба? Де ти?

І знову не почув нічого; жодного натяку на відповідь.

— Не знаю, як ти це робиш. Або навіщо, — я ворушив губами, а ще промовляв подумки. — Не відчуваю на собі закляття. Але мене ж навіщось сюди закинули. Тож починай. Скажи мені, чого ти хочеш.

Nada[122].

Я й далі рухався вперед, продовжуючи, хоч і без ентузіазму, спроби переміститися крізь Тінь. Водночас не припиняв обмірковувати ситуацію. У мене було таке відчуття, наче у цій справі я обійшов своєю увагою щось дуже просте, але суттєве.

...за наступним поворотом під скелею буде невеличка червона квітка.

Я повернув і побачив її, квітку, яку вичаклував напівсвідомо. Кинувся торкнутись її, пересвідчитися, що Всесвіт — благодатна й прихильна до Мерліна місцина.

Під час бігу я оступився, здійнявши хмару куряви. Відновив рівновагу, випростався, озирнувся. Я шукав хвилин десять чи п’ятнадцять, не менше, але не міг знайти те місце, де бачив квітку. Нарешті я чортихнувся й пішов далі. Нікому не сподобалося б, щоби Всесвіт робив з нього посміховисько.

У раптовому припливі осяяння обшукав я усі свої кишені: чи не заховався десь бодай крихітний уламок блакитного каменю. Завдяки своїм дивовижним вібраційним властивостям він, можливо, спромігся б перенести мене крізь Тінь до свого двійника. Та ні. Навіть блакитної піщинки не знайшлось. Усі блакитні камені були в могилі мого батька. Мабуть, це був би надто простий вихід для мене.

Що ж я проґавив?

Фейковий Дворкін, фейковий Оберон і чоловік, який назвався моїм батьком, — усі вони хотіли перепровадити мене до якогось невідомого мені місця, аби я взяв участь у боротьбі двох Сил. Принаймні так сказала подоба Оберона, хай там що це мало означати. А от подобі Корвіна це, схоже, вдалося, подумав я, потираючи щелепу. Тільки що це за гра? І що це за Сили?

Той Лже-Оберон казав щось, наче я маю обрати між Амбером і Хаосом. Але під час тієї ж розмови про все інше він збрехав. Та нехай їх обох чорти візьмуть! Я не просив уплутувати мене у цю гру. В мене власних проблем вистачає. Навіть знати не хочу, що там відбувається.

Буцнувши білий камінчик, я дивився, як він собі котиться. Навряд чи це справа рук Юрта або Джулії. Радше схоже на якийсь новий чинник або на старий, який значно змінився. Коли цей новий чинник почав діяти? Гадаю, він пов’язаний із тією силою, що атакувала мене після моєї спроби дістатися до Корал. Можна припустити, що ця сила мене знайшла, і ось наслідки. Але що це за сила? Спершу мені треба, вирішив я, дізнатися, де те місце, у якому Корал лежить посеред вогняного кола. Я мав відчуття, що моя теперішня ситуація і те місце якось пов’язані між собою. Де ж це може бути? Вона попросила Лабіринт перенести її туди, куди мусить піти... Наразі я не маю жодної змоги запитати Лабіринт, куди він її послав, так само, як не міг наказати йому перенести мене слідом за нею.

Схоже, пора припинити гру й спробувати розв’язати проблему, будь-яким чином. Мої Козирі — поза будь-яким контактом, мою здатність долати Тінь заблоковано загадковим чином, отже, настав час і мені використати фактор сили, та ще й вищого ступеня. Я викличу образ Лоґрусу та продовжу свою мандрівку Тінню, тільки тепер на кожному кроці я матиму підтримку сил Хаосу.

Фракір боляче стиснула мій зап’ясток. Я поспіхом озирнувся, шукаючи ознаки загрози, але нічого не побачив. Постояв насторожі ще кілька хвилин, вивчаючи місцевість. Нічого не було помітно, і Фракір наче заспокоїлася.

Це не вперше вона подавала фальшивий сигнал тривоги через збій у системі, спричинений, можливо, випадковою астральною течією або ж моєю вчасною невідповідною думкою. Проте в такому місці, як це, краще не ризикувати. Метрів за двадцять чи тридцять від мене височіла поодинока скеля, до неї було кроків сто схилом угору. Я попростував туди й почав дертися вгору.

Коли врешті-решт видряпався на білий, як крейда, вершечок, у мене під ногами відкрився широкий краєвид у всі боки. І жодної живої істоти в цьому химерному безмовному біполярному Всесвіті я не помітив.

Отже, вирішивши вважати тривогу неправдивою, я спустився зі скелі й узявся знову викликати Лоґрус. Фракір мало не обірвала мені руку. Але я проігнорував цю чортову штуку і зробив виклик.

Я побачив, як у повітрі виріс образ Лоґрусу і помчав до мене. Він пурхав, наче метелик, але вмазався у мене, мовби вантажівка. Мій чорно-білий, наче документальна стрічка, світ погаснув, перетворившись із чорно-білого на суцільно чорний.

4

Я прийшов до тями.

Голова боліла, рот був повний піску. Я лежав долілиць. Пам’ять повернулася на своє місце, протовпившись крізь затори, і я розплющив очі. Навколо все залишалося чорно-білим, а ще сірим. Я виплюнув пісок, протер очі, прокліпався. Образу Лоґрусу вже не було, і я не міг пояснити собі, чому він так учинив зі мною.

Сів, охопивши руками коліна. Схоже, я потрапив на слизьке: усі мої надлюдські можливості, за допомогою яких звик подорожувати та спілкуватися, були заблоковані. Я не міг вигадати чогось кращого, ніж устати, обрати напрямок та й рушити.

Я здригнувся. Куди мені йти? Просто пересуватися й надалі серед цих одноманітних пейзажів?

І тут пролунав ледь чутний звук, наче хтось делікатно відкашлявся.

Я миттєво зірвався на ноги, озирнувся на всі боки.

— Хто тут?! — запитав, змирившись із тим, що не маю голосу.

Кашель пролунав знову, десь зовсім поряд.

А тоді я почув і слова.

— Маю для тебе повідомлення, — сказало щось, наче в моїй голові.

— Що? Повідомлення? Де ти? — намагався вимовити я.

— Перепрошую, — проказав стишений голос, — але для мене це нова справа. Почнемо з того, що я там, де й завжди — у тебе на зап’ястку, а Лоґрус, коли він тут вибухнув, надав мені додаткові властивості, аби я могла передавати повідомлення.

— Фракір?

— Так. Того дня, коли ти проніс мене крізь Лоґрус, мої здібності вперше розширились, і я навчилася відчувати небезпеку, пересуватися, долати ворога, а також, до певної міри, відчувати й мислити. Тепер Лоґрус додав ще телепатію та розширив мою інформованість у межах, необхідних для передачі повідомлень.

— Навіщо це все?

— Він поспішав, міг перебувати тут тільки мить, не більше, і лише таким чином зумів повідомити тебе про те, що відбувається.

— Мені й на гадку не спадало, що Лоґрус наділений інтелектом.

Пролунало щось схоже на хихотіння.

Потім я почув, як Фракір відповідає:

— Інтелект такого рівня важко класифікувати. До того ж, гадаю, у більшості випадків він не має що говорити. Його енергія витрачається на інше.

— Добре, а чому він так налетів на мене?

— Ненавмисне. Це був побічний результат наділення мене новими властивостями, коли він побачив, що тільки через мене зможе передавати тобі більше, ніж окремі слова й образи.

— А чому він не міг затриматися тут на довше?

— Особливість цієї місцини, яка лежить між Тінями, така, що доступ до неї здебільшого закритий і для Лабіринту, і для Лоґрусу.

— Щось на кшталт демілітаризованої зони?

— Ні, про перемир’я тут не йдеться. Просто обом образам украй важко проявлятися тут. Ось чому це місце залишається практично незмінним.

— Тобто, це місце, куди вони не можуть дістатися?

— Можна сказати й так.

— А чому я раніше ніколи про нього не чув?

— Мабуть, тому, що сюди ніхто не може дістатися просто так.

— Добре, що там за повідомлення?

— Воно полягає головно у тому, що тобі не варто знову намагатися викликати сюди Лоґрус. Тут таке викривлювальне середовище, що невідомо, як поводитиметься перекинута сюди енергія за межами якогось відповідного вмістилища. Це може бути небезпечно для тебе.

Я потер скроні, що пульсували болем. Принаймні це трохи відволікало від болю в щелепі.

— Добре, — погодився я з Фракір. — А він не натякнув, що я маю тут робити?

— Так. Це випробування. У чому воно полягає, не можу сказати.

— У мене є вибір?

— Що маєш на увазі?

— Можу я відмовитися брати участь?

— Мабуть, так. Але тоді не знаю, як тобі вибратися звідси...

— Мене що, випустять із цього місця наприкінці, якщо погоджуся грати?

— Так, якщо ти залишишся живим. Навіть якщо не залишишся, теж випустять. Я так гадаю.

— Тоді вибору, справді, нема.

— Вибір з’явиться.

— Коли?

— Десь далі на твоєму шляху. Не знаю, де саме.

— Чому б тобі просто не переказати мені всі інструкції відразу?

— Не можу. Не знаю всіх одразу. Вони спливуть лише у відповідь на питання або на ситуацію.

— Ці інструкції можуть завадити тобі виконувати свої функції зашморгу?

— Ні.

— Приємно чути. Дуже добре. То ти знаєш, що я маю робити тепер?

— Так. Ти маєш вибратися на найвищий схил, який бачиш ліворуч від себе.

— Який?

Добре, мабуть, ідеться про оту схожу на зламаний зуб скелю, що аж палахкотить білим, вирішив я.

Отож попрямував до неї, схилом, що поступово забирав угору. Чорне сонце піднялося вище сірим небосхилом. Навколо панувало моторошне мовчання.

— Агов, а ти знаєш, що ми знайдемо там, куди йдемо, і коли це станеться? — спробував я дізнатися, звертаючись до Фракір.

— Певна, що відповідна інформація існує, — отримав відповідь, — але не думаю, що ми її одержимо раніше, ніж дістанемося відповідної точки.

— Сподіваюся, ти маєш слушність.

— Я теж сподіваюся.

Обраний шлях і далі забирав угору. Точно зафіксувати час я не мав змоги, але мені здалося, що до підніжжя білої гори йшов годину, а то й більше. На її схилах я не помітив ані відбитка ноги, ні інших прикмет життя, але, коли почав сходження, мені раз у раз траплялися стежини природного походження, щось на кшталт уступів, і вони простягалися саме в напрямку білого тімені гори. Поки я давав собі з ними раду, мусило сплисти ще кілька годин, бо темне сонце проминуло зеніт і почало скочуватися на захід, що лежав позаду цього піка. Найбільше мене дратувала неможливість лаятись уголос.

— Звідки мені знати, що я дряпаюся з того боку, із якого треба? І як натраплю на потрібне місце? — поцікавився я.

— Ти рухаєшся у правильному напрямку, — запевнила мене Фракір.

— Але ти не знаєш, скільки ще йти?

— Нє-а. Однак упізнаю місце, коли його побачу.

— Сонце незабаром заховається за гору. Ти й тоді зможеш побачити це місце й упізнати?

— Гадаю, коли сонце сяде, небосхил стане світлішим. Цей негативний світ — прикольний. Хай там як, тут завжди щось залишає світлим, а щось — темним. Отже, завжди є змога визначитися.

— А не скажеш, що, на твою думку, ми взагалі тут робимо?

— Проходимо один із цих грьобаних квестів, я думаю.

— Віртуальний? Чи реальний?

— Як розумію, в усіх квестах є потроху того, потроху цього; але відчуваю, що цей більшою частиною існує в реалі. З іншого боку, усе, що трапляється між Тінями, відгонить радше алегоричністю та емблематичністю — усім тим лайном, яким ви, люди, забиваєте свою підсвідомість.

— Тобто, ти теж не знаєш.

— Напевне я не знаю, але ж медіум-відгадувач — це мій фах.

Я знайшов опору для рук високо над головою, підтягнувся та підкорив наступний уступ. Трохи пройшов карнизом, тоді знову перебрався вище. Нарешті сонце сіло, але це не вплинуло на мою здатність бачити. Темрява й світло просто помінялися місцями.

Продершись крізь осип п’ять чи шість метрів завширшки, я зупинився й роззирнувся, вивчаючи те місце, де опинився. Трохи вище на поверхні виднівся отвір, що вів углиб гори. Я не став класифікувати побачене як печеру, бо вхід цей, принаймні так мені здалося, мав штучне походження. Наче хтось видовбав у схилі гори велику арку, аж таку, що під нею можна було проїхати верхи.

— Уяви собі, — прокоментувала Фракір, смикнувши мене за зап’ясток, — це таки вона.

— Вона? Що означає — «вона»? — перепитав я.

— Перша станція, — відповіла Фракір. — Тут маєш зупинитися й дещо зробити, перш ніж рухатися далі.

— А саме?

— Доцільніше зайти всередину та побачити на власні очі.

Підтягнувшись, я вліз на карниз, підвівся й підійшов упритул до отвору. Арка світилася цим дивним світлом без джерела. Затримавшись на порозі, зазирнув усередину.

Це нагадувало каплицю узагальненого типу. Тут був невеличкий вівтар, з двома свічками на ньому, позначеними мерехтливими чорними коронами. Уздовж стін тяглися лави, викарбувані в камені. Крім входу, біля якого я стояв, налічив ще п’ять дверей: троє на протилежній від мене стіні, одні праворуч і ще одні ліворуч. У центрі приміщення громадилися дві купи бойових обладунків. Жодних символів, що допомогли б зрозуміти, до якого релігійного культу належить ця капличка, не було.

Я увійшов досередини.

— І що я маю тут зробити? — запитав.

— Маєш пильнувати до ранку свої обладунки, — почув у відповідь.

— Отакої! Та припини, — сказав я, підходячи ближче, щоб оглянути цей мотлох. — Який у цьому сенс?

— Щодо цього не маю інформації.

Я взяв із купи вигадливий білий нагрудник. Якщо б нап’яв на себе цю штуку, то був би викапаний лицар Ґалахад[123]. Здається, мій розмір. Я похитав головою й поклав цю штуковину на купу. Наблизившись до іншої купи, витягнув із неї дуже дивну сіру рукавицю з крагами. Відкинув її геть і ще понишпорив у купі. Інші частини бойового спорядження. На вигляд усе зроблено, як на мене. От лише...

— Що таке, Мерліне?

— Білі лахи, — відказав я, — мабуть, міг би натягти хоч зараз. А ось ці обладунки, з другої купи, схожі на ті, що їх одягають у Дворах. Щоб вони припали мені саме враз, мабуть, треба спочатку вбратися так, наче я в Хаосі. Отже, обидва ці комплекти мені підходять, тим чи іншим чином. Але в будь-якому разі достатньо одного з них. То який із них маю охороняти?

— Гадаю, у цьому й полягає суть справи. Схоже, ти маєш зробити вибір.

— Ну, звичайно! — клацнув я пальцями. Це ж треба, який я тупий! Мій зашморг має мені все розтлумачувати.

Опустившись на коліна, я згріб обидва набори обладунків ув одну купу, страхітливу на вигляд.

— Якщо маю їх охороняти, — виголосив я, — то охоронятиму все разом. Я не збираюся приставати на якийсь бік.

— Думаю, оте щось це не схвалить, — зауважила Фракір.

Я відступив на крок, подивився на утворену купу і мовив:

— Розкажи мені ще раз про це чатування. У чому воно полягає?

— Ти маєш сидіти всеньку ніч і охороняти обладунки.

— Охороняти від чого? — Від будь-чого, що, на мою думку, намагатиметься ними незаконно заволодіти. Від сил Порядку. Чи Хаосу, — пояснила Фракір.

— Еге ж, я тебе зрозумів. Тепер, коли я все це звалив докупи, прийти й спробувати поцупити якусь із цих штуковин може будь-що.

Я всівся на лаву біля задньої стіни, ту, що простяглася між двох дверей. Приємно було трохи перепочити після виснажливого підйому. Але щось не припиняло мене гризти.

— А що мені з цього? — запитав.

— Тобто?

— Припустімо, я не спатиму всю ніч і стерегтиму цей мотлох. Може, навіть щось сюди притарабаниться й націлиться на це манаття. Припустімо, я не дам його поцупити. Настане ранок, лахи цілісінькі залишаться тут, і я теж зостануся тут. Ну, і що тоді? Що я на цьому виграю?

— Тоді ти вберешся в обладунки, візьмеш зброю і вирушиш до наступного етапу своїх випробувань.

Я проковтнув позіх.

— Знаєш, сумніваюся, що мені згодиться щось із цього добра, — відказав. — Я не люблю носити панцир, і мене влаштовує той меч, що маю. — Я поплескав по руків’ю свого меча. Відчуття було якесь дивне, але я й раніше почувався дивно. — Чому б нам не залишити цю купу лежати, де вона лежить, і не вирушити до другого етапу просто зараз? До речі, у чому полягає другий етап?

— Точно не знаю. Лоґрус скидає мені інформацію порціями, і вона спливає на поверхню, коли настає час для неї. Я навіть не знала про це місце, поки не побачила вхід до нього.

Потягнувшись, я склав руки на грудях. Обперся спиною об стіну. Витягнув ноги й схрестив їх.

— Тобто, ми маємо стирчати тут, доки щось трапиться чи ти отримаєш повідомлення для мене?

— Точно.

— Розбудиш мене, коли це буде позаду, — мовив я й заплющив очі.

Мій зап’ясток відчув різке, майже болюче смикання.

— Ні, так робити не можна! — запротестувала Фракір. — Ідея в тому, що ти не спатимеш усю ніч і чатуватимеш.

— І це лайно, а не ідея, — відказав я. — Не збираюся грати в таку ідіотську гру. Якщо комусь потрібний цей мотлох, я готовий віддати його за відповідну ціну.

— Що ж, можеш спати, якщо бажаєш. Але що, як щось заявиться сюди та й вирішить, що насамперед треба позбутися тебе, щоб не плутався під ногами?

— Почну з того, — відказав я, — що не вірю, ніби хтось може покласти око на цю купу заліза, ще середньовічного, а надто — забажати його поцупити. А наприкінці нагадаю, що це твій обов’язок — попереджати мене про небезпеку.

— Слухаюсь, мій капітане! Але це химерне місце. Що, як мій хист тут не працює на повну силу?

— Це серйозне питання, — сказав я. — Гадаю, у такому разі тобі доведеться імпровізувати.

Я задрімав. Наснилося, що стою посеред магічного кола, а до мене намагаються пробитися різні почвари. Проте, торкаючись бар’єра, вони перетворювалися на схематичні фігурки, схожі на мальованих мультяшних персонажів, і швидко зникали. Усі, крім Корвіна Амберського; він посміхнувся кутиком рота й похитав головою.

— Раніше чи пізніше тобі доведеться вийти з кола, — промовив Корвін.

— Тоді хай це станеться пізніше, — відповів я.

— І стикнутися зі своїми проблемами, бо вони нікуди не подінуться.

Кивнувши, я додав:

— Але я відпочину.

— То це компроміс? Успіхів!

— Дякую.

Далі сон розпався на окремі картинки. Пам’ятаю, наче я простояв у колі ще трохи, намагаючись зрозуміти, як мені повернутися до...

Не знаю точно, що мене розбудило. Але не шум: його б я не почув. Та раптом прокинувся й схопився на ноги, і перше, що я побачив, був карлик з обличчям, яке взялося плямами. Він закляк біля купи обладунків, скоцюрбившись та вхопившись руками за горло.

— Що тут таке? — спробував я вигукнути. Відповіді не було.

Я наблизився та опустився на коліна біля кремезного коротуна. Спробував намацати на сонній артерії пульс, але його не було. Натомість відчув, як щось лоскоче мій зап’ясток, і Фракір, то стаючи незримою, то знову з’являючись, повернулася до спілкування зі мною.

— Це ти прибрала цього чувака? — поцікавився.

Я відчув, як вона тихенько запульсувала.

— Самогубці себе не душать, — відповіла Фракір.

— Чому ти мене не розбудила?

— Тобі потрібно було відпочити, а я могла впоратися самотужки. Але між нами — дуже сильний емпатійний контакт. Перепрошую, не хотіла тебе будити...

Я став на ноги.

— Довго я спав?

— Гадаю, кілька годин.

— Мені шкода, що так сталося. Ці лахи не варті чийогось життя.

— Тепер варті, — сказала Фракір.

— Це правда. Тепер, коли хтось помер за ці штуковини, ти вже маєш повідомлення, що нам робити далі?

— План стає трохи зрозумілішим, та ще не настільки, аби розпочинати діяти. Мусимо залишатися тут до ранку, щоби знати напевно.

— А інформація, яку ти маєш, каже про те, чи знайдеться поблизу щось поїсти чи попити?

— Так. За вівтарем має бути глек із водою. І буханець хліба. Але це можна буде взяти вранці. А впродовж усієї ночі ти маєш постувати.

— Я так би й зробив, якби сприймав цю справу серйозно, — сказав я та посунув до вівтаря.

Зробив два кроки, і світ почав розвалюватися. Підлога в каплиці затремтіла, і я почув звуки, уперше з тієї миті, як потрапив сюди: низький гуркіт та скрегіт долинали до мене, зароджуючись десь глибоко під ногами. Повітря цього чорно-білого світу наповнилося роєм кольорів, таких яскравих, що я мало не осліпнув. Тоді кольори промчали мимо і зникли, а каплиця розділилася. Білизна сконцентрувалася біля вхідної арки й набула такої інтенсивності, що я мав прикрити очі рукою. А в протилежному кінці кімнати зібралася цілковита, непроникна темрява, і двері, що були на дальній стіні, розчинились у ній.

— Що... Що коїться?! — запитав я.

— Щось жахливе, — відказала Фракір. — Щось, над чим не маю влади.

Я стиснув руків’я клинка, що був при мені, намагаючись пригадати всі відомі заклинання. І не встиг зробити ще щось, як мене причавило жахливе відчуття чиєїсь присутності. Відчуття було таке потужне, що зрозумів: витягти наразі клинок із піхов чи проказати якесь заклинання було б з мого боку не дуже обачно.

За нормальних обставин я б негайно викликав образ Лоґрусу, але наразі й цей шлях був для мене закритий. Хотів відкашлятись, але звуку не почув. А тоді просто у серці світлової плями щось згустилося, матеріалізувалося...

Образ Єдинорога, що сяяв навсібіч, наче тигр Вільяма Блейка[124], виокремився зі світла. На нього було аж боляче дивитись, і я мусив відвести очі.

Хотів знайти відпочинок для очей у глибокій прохолодній чорноті, але й там його не було. Щось у темряві заворушилося, і я знову почув звук — наче скрегіт заліза по каменю. Його супроводжувало ще й голосне шипіння. Земля знову затряслась. У темряві заколивалися й посунули на мені хвилясті лінії. І перш ніж сяйво Єдинорога протнуло морок та висвітлило химерний абрис, я зрозумів, що бачу величезну голову одноокої змії, яка з’явилася в каплиці. Я втупився поглядом у точку між цими істотами, проте бачив кожну з них периферичним зором. Але, хоч я намагався не дивитися на них, відчував на собі їхні погляди: погляди Єдинорога Порядку та Змії Хаосу. Це було відчуття не з приємних, я позадкував і вперся спиною у вівтар.

Обидві істоти ще трохи просунулися до каплиці. Єдиноріг нахилив голову, націливши ріг просто на мене. Змія раз у раз блискавично вистромляла язик у моєму напрямку.

— Послухайте, якщо хтось із вас, — вичавив я зі себе, — хоче взяти ці обладунки та зброю, я не маю жодних заперечень...

Змія засичала, а Єдиноріг підняв ногу і вдарив копитом об підлогу. Підлогою побігла тріщина, схожа на чорну блискавку. Вона зупинилася біля моїх ніг.

— З іншого боку, — я поквапився додати, — я не хотів вас образити цією пропозицією, Ваші Преосвященства...

— Ти знову кажеш не те, — ледь чутно перервала мене Фракір.

— То підкажи, що маю казати, — огризнувся я, намагаючись стишити свій внутрішній голос.

— Я не... Ой!..

Єдиноріг став дибки, а Змія зробила кидок уперед. Я впав на коліна, не підводячи очей, бо їхні погляди пропікали мене, завдаючи фізичного болю. Я тремтів, у мене боліла кожна жилка.

— Тобі пропонують, — розтлумачила мені Фракір, — грати за правилами.

Не знаю, звідки у моєму хребті взявся цей металевий стрижень. Але я підвів голову й подивився — на Змію, а потім на Єдинорога. Хоч очі в мене боліли та сльозилися, наче намагався дивитися на сонце, я це витримав.

— Ви можете змусити мене грати, — промовив, — але не змусите обирати. Моя воля належить лише мені. Я охоронятиму ці обладунки впродовж ночі, як ви від мене вимагаєте. Вранці я вийду звідси без них, бо не хочу їх надягати.

— Без них ти можеш загинути, — проказала Фракір, наче повторюючи чужі слова.

Я здвигнув плечима.

— Якщо вибір маю робити я, то обираю не ставити жодного з вас вище іншого.

Мене обвіяло гарячим і холодним вітром, наче зітхнув сам Усесвіт.

— Ти обереш, — передала мені Фракір, — свідомо чи несвідомо. Кожний обирає. Тебе просто просять формалізувати свій вибір.

— А чому мій випадок такий особливий? — запитав я.

І знову цей вітер.

— Ти — подвійний спадкоємець і ще маєш велику силу й поза тим.

— Я ніколи не хотів мати жодного з вас за ворога, — заявив я.

— Цього недостатньо, — почув у відповідь.

— Тоді вбийте мене просто зараз.

— Гру ще не скінчено.

— То продовжуймо, — сказав я.

— Ми незадоволені твоїм ставленням до гри.

— Навзаєм, — відказав я.

Ударив грім, і я впав непритомний.

Моя відвертість, можливо, пояснювалася тим, що я відчував: гравців у цій грі важко усунути чи замінити.

Отямившись, я відчув, що лежу розпластаний на купі наголінників, панцирів, краг, шоломів та іншого схожого добра, і всі ці гарні речі складаються із самих кутів та виступів, які штрикають мене куди попало. Усвідомлював це потроху, пересвідчуючись, що в мене затерпли різні відповідальні частини тіла.

— Привіт, Мерліне!

— Фракір! — озвався я. — Довго я був у відключці?

— Не знаю. Я сама щойно отямилася.

— Не знав, що шматок мотузки можна вирубати.

— Я теж не знала. Це сталося зі мною вперше.

— Тоді сформулюю своє питання іншим чином. Можеш сказати, чи довго ми були у відключці?

— Відчуваю, що довгенько. Визирни назовні, тоді я спробую сказати точніше.

Я повільно зіп’явся на ноги, але не втримався і впав. Порачкував до вхідної арки, помітивши бічним зором, що з купи наче нічого не зникло. Підлога справді розтріскалася. Мертвий карлик таки лежав за купою.

Визирнувши із печери, я побачив яскраве небо, всіяне чорними цятками.

— То що? — поцікавився, трохи зачекавши.

— Якщо я не помиляюся, незабаром ранок. Завжди найяскравіше перед світанням, адже так?

— Приблизно так.

Ноги мені пекло вогнем: це поновлювалася циркуляція крові. Я змусив себе стати рівно, хоч і спирався на стіну.

— Отримала нові інструкції?

— Ще ні. Маю відчуття, що з’являться на світанку.

Я дошкандибав до найближчої лави й упав на неї.

— Якщо щось заявиться сюди цієї миті, зможу хіба вдарити по ньому випадковим набором заклинань. Спати на обладунках — це збочення. Майже так само незручно, як спати в обладунках.

— Кинеш мене на ворога, і я виграю для тебе час. Як мінімум.

— Дякую.

— Як давно ти себе пам’ятаєш?

— Мабуть, змалку. А що?

— Пригадую свої відчуття, відколи вперше пройшла ініціацію на Лоґрусі. Але доки ми не потрапили сюди, все було наче уві сні. Я просто реагувала на життя, і це все.

— У більшості людей теж так.

— Справді? Раніше я не могла мислити або спілкуватися так, як зараз.

— Це правда.

— Думаєш, це триватиме?

— Що маєш на увазі?

— Чи не може бути, що це тимчасовий стан? Може, мої здібності збільшили, щоб вони відповідали особливим обставинам, котрі є в цьому місці?

— Не знаю, Фракір, — відказав я, розтираючи ліву литку. — А тобі подобається твій новий стан?

— Так. Мабуть, це нерозумно. Чому мене має хвилювати, що я його втрачу? Адже тоді навіть не помічу цього...

— Гарне питання, та я не маю відповіді. Можливо, ти все ж таки отримала цей новий стан назавжди.

— Не думаю. Хоча точно і не знаю.

— Тобто, тебе лякає регрес?

— Так.

— Тоді скажу ось що: коли ми знайдемо шлях звідси, залишайся тут.

— Не можу так вчинити.

— Чому ні? Ти інколи була корисною, але я спроможний подбати про себе сам. Тепер, коли ти стала розумною, маєш жити власним життям.

— Але ж я чудовисько.

— А ми всі хто такі? Просто хочу, аби ти знала, що я не заперечуватиму.

Вона смикнулася ще раз і затихла.

Я б попив водички, якби не боявся.

Я сидів отак, може, з годину, перебираючи в голові усе, що сталося зі мною останнім часом, шукаючи в цьому якусь логіку та ключ до розгадки.

— Схоже, наче чую твої думки, — раптом озвалася Фракір. — Можу докинути тобі щось у тему.

— Невже? І що саме?

— Той, хто переніс тебе сюди.

— Той, який був у подобі мого батька?

— Так.

— І що маєш сказати про нього?

— Він був не такий, як ті двоє, котрі були перед ним. Він був людською істотою. А вони — ні.

— Ти хочеш сказати, що це міг бути справді Корвін?

— Не можу стверджувати, бо я його ніколи не бачила. Але він не був штучно створеним, як інші, це факт.

— А тобі відомо, хто чи що ті, інші?

— Ні, знаю тільки, що вони мали дивну особливість, мені незрозумілу.

Я нахилився, потер скроні. Зробив кілька глибоких вдихів та видихів. У мене пересохло в горлі й нили всі м’язи.

— Продовжуй. Я слухаю.

— Не знаю, як це пояснити, — сказала Фракір. — Пам’ятаєш, тоді, коли моя свідомість ще не пробудилася, ти необачно проніс мене крізь Лабіринт на своєму зап’ястку?

— Ще б пак не пам’ятати! У мене надовго лишився шрам на руці — так ти тоді відреагувала на це.

— Те, що належить Хаосу, і те, що належить Порядку, погано поєднуються між собою. Але я вціліла. І в моїй свідомості є запис про цей досвід. Отже, Дворкін і Оберон, які приходили до тебе в тій печері...

— Так?

— Їхні людські личини приховували пульсуючі енергетичні поля з геометричними конструктами.

— То це схоже на комп’ютерну анімацію?

— Можливо. Не знаю.

— А мій батько був інакший?

— Так. Але веду не до цього. Я впізнала їхнє походження.

Я весь перетворився на слух.

— Поясни, що хочеш цим сказати?

— Ті завихрення, ті геометричні лінії, навколо яких побудовано ці фігури... Це були ділянки Лабіринту в Амбері.

— Не може бути! Ти помиляєшся, Фракір.

— Ні. Раніше мені бракувало свідомості, але не пам’яті. Обидві перші фігури — це тривимірна проекція окремих ділянок Лабіринту.

— Навіщо Лабіринтові створювати симулякрів, щоб морочити мені голову?

— Я лише скромне знаряддя вбивства. Логіка — моє слабке місце. Поки що.

— Фракір, якщо в цьому беруть участь Єдиноріг та Змія, то, припускаю, Лабіринт теж може бути залучений.

— Ми бачили, Мерліне, що Лоґрус точно в грі.

— А того дня, коли Корал пройшла крізь Лабіринт, мені здалося, що він діяв розумно. Припустімо, що це так і є, додаймо його здатність створювати конструкти... То, може, це і є те місце, куди вони хотіли взяти мене зі собою? Чи Корвін закинув мене кудись до геть іншого місця? А чого від мене треба Лабіринтові? І що хотів від мене мій батько?

— Шкода, що я не вмію знизувати плечима, — відказала Фракір. — Це ж саме такі питання називають, здається, риторичними?

— Мабуть, так.

— До мене почала надходити інша інформація, отож, гадаю, ніч добігає кінця.

Я підхопився з лави.

— Чи це значить, що мені можна поїсти? І попити? — запитав.

— Гадаю, можна.

Я метнувся стрілою.

— У цих справах я новачок, тож не можу не запитати: а чи не вважається за святотатство перестрибувати отак через вівтар? — поцікавилася Фракір.

Чорні язички свічок затріпотіли, коли я пролетів між ними.

— Дідько, навіть не знаю, кому присвячено цей вівтар, — парирував я. — Гадаю, щоб виявити неповагу до чогось, треба принаймні це «щось» ідентифікувати.

Коли я схопив жбан і зробив величезний ковток, земля легенько затремтіла.

— Але, можливо, ти маєш слушність, — сказав я, мало не захлинувшись.

Я повернувся з глеком і буханцем, тепер уже обійшовши довкола вівтаря, пройшовши повз карлика, який дубів собі потроху, і знову всівся на лаву під задньою стіною. Почав їсти та пити, тепер уже повільніше.

— І що далі? — запитав я. — Кажеш, є нові повідомлення?

— Із чатуванням ти впорався успішно, — мовила вона. — Тепер мусиш вибрати з обладунків та зброї те, що тобі до вподоби, а після цього пройти крізь двері. Одні з трьох, що на тій стіні.

— Крізь які з них?

— Одні двері належать Хаосу, другі — Порядку, а щодо природи третіх я нічого не знаю...

— І як можна зробити свідомий вибір, коли нічого не відомо?

— Гадаю, забороненими для тебе можуть виявитись усі шляхи, за винятком того, яким маєш пройти.

— Але в такому разі я не маю вибору, хіба не так?

— На мою думку, прохід крізь певні двері буде обумовлений тим, що саме із заліза ти обереш для себе.

Я проковтнув хліб і запив його залишками води. Тоді підвівся.

— Добре, — мовив. — Подивимось, як вони діятимуть, якщо я не стану обирати. Шкода, що так вийшло із цим карликом...

— Він знав, що робить і які у нього шанси.

На це я не мав чого заперечити.

Я підійшов до правих дверей, найближчих до мене. За ними відкрився яскраво освітлений коридор, що ставав дедалі яскравішим, а за кілька кроків від мене взагалі розчинявся в яскравому сяйві. Я пройшов трохи цим коридором. І ледь не зламав собі носа. Відчуття було таке, наче врізався у скляну стіну. Цілком логічно. Уявити, що це шлях, який виведе мене до світла, я не міг.

— Ти стаєш циніком просто на очах, — зауважила Фракір. — Цю твою думку я вловила.

— От і добре.

До середніх дверей я наближався обережніше. Коридор за ними був теж довгим та ще й сірим. Тут можна було бачити трохи далі, але не було на що дивитися: тільки стіни, стеля та підлога. Витягнувши руку перед собою, я пересвідчився, що шлях мені нічого не заступає.

— Схоже, це ті двері, що треба, — зауважила Фракір.

— Можливо.

Я перейшов до лівих дверей, що відчинялися в непроглядну чорноту. Темно було, хоч в око стрель. Пошукав приховану перешкоду, але тут її теж не було.

— Гм... Схоже, я все ж таки маю вибір.

— Це дивно. У мене нема жодних інструкцій щодо цього.

Я повернувся до середніх дверей, зробив крок коридором. Позаду пролунав незрозумілий звук, і я озирнувся. Карлик сів на підлозі. Ухопившись за боки, він несамовито реготав. Я хотів повернутися до каплиці, але тепер щось завадило мені. Раптом картинка почала зменшуватися, так, начебто я з прискоренням помчав у зворотному напрямку.

— Я гадав, коротун дав дуба, — сказав я.

— І я теж так гадала. Він здавався мертвим, за всіма ознаками.

Я розвернувся в той бік, куди мене скерували. Жодного прискорення не відчував. Може, це каплиця зменшувалася, поки я стояв нерухомо?

Зробив крок уперед, тоді ще один, і ще. Звуку кроків не чув. Я простував далі. За кілька кроків підняв руку помацати стіну ліворуч від себе. Там нічого не було. Я спробував торкнутися стіни праворуч. Знову нічого. Зробив крок праворуч і спробував знову. Нема нічого. Я залишався на однаковій відстані між двох стін-тіней. Бурмочучи прокльони, кинув звертати на них увагу й пішов уперед розмашистою ходою.

— Що сталося, Мерлю?

— Ти відчуваєш стіни ліворуч і праворуч від нас? — запитав я.

— Нє-а... — відповіла Фракір.

— Як вважаєш, де ми перебуваємо?

— Ідемо між Тінями.

— А куди прямуємо?

— Поки що не знаю. Знаю, що йдемо шляхом Хаосу.

— Що?! Звідки ти це взяла?! Ми ж наче мали обрати якусь залізяку, що належить Хаосу, аби нас пустили на цей шлях?

Вимовивши це, я ойкнув і кинувся себе оглядати. І знайшов його: кинджал, що зачепився за розтруб мого правого чобота. Навіть у слабкому світлі я впізнав роботу вітчизняних майстрів.

— Нас із тобою надурили! — вигукнув. — Тепер я зрозумів, чому реготав карлик. Він підкинув мені цю штуку, коли я проходив повз нього.

— Але ти хай як, а мав вибір. Між цим коридором і темним.

— Твоя правда.

— А чому обрав цей?

— Тут світліше.

5

Ще кілька кроків, і я вже не відчував навіть стін. Стеля? Власне, та сама історія. Озираючись, я не бачив коридору, не бачив входу, крізь який сюди потрапив. Безкрая гнітюча просторінь. Добре, що під ногами лишалася підлога чи, може, ґрунт. Тільки мій зір давав мені змогу розрізняти в мороці шлях, яким мав рухатися. Я простував перлинно-сірою смугою крізь долину тіней, яка змушувала згадати про юдоль смерті... Хоча, з технічного погляду, мав іти між Тінями. От розумники! Це я про тих, хто так ощадливо пролив світла саме стільки, щоб позначити мій шлях.

Я втомлено тягнувся крізь моторошне мовчання, спочатку розмірковуючи над тим, скільки Тіней проминув, а потім над тим, чи не надто прямолінійно досліджую цей феномен. Може, й так.

Та перш ніж устиг застосувати вищу математику, помітив, що праворуч від мене щось рухається. Висока ебонітово-чорна колона вималювалася на краю видимого простору. Але вона стояла недвижно. Я дійшов висновку, що колона здалася мені рухомою через мій власний рух. Дивився на поодиноку масивну та рівну колону, доки її темний абрис не розтанув. Не міг визначити, якою вона була заввишки.

Зробивши кілька наступних кроків, я помітив ще одну колону, попереду й ліворуч. На цю я тільки поглянув, не уповільнюючи ходу. Незабаром побачив ще дві, обабіч стежки, якої притримувався. Темрява, у котрій ховались їхні капітелі, не мала й натяку на зорі, ні звичайні, ні негативні. Запоною моєму світові слугувала найпростіша одноманітна темрява. Ще трохи, і колони почали траплятися групками, деякі були от-от близько. Тепер вони наче відрізнялися розмірами одна від одної.

Зупинившись, я зосередився на одній групі колон, до яких, здавалося, можна було рукою сягнути. Проте, не дотягнувшись, я зробив крок у напрямку до них.

Одразу ж відчув різкий посмик за зап’ясток.

— На твоєму місці я б цього не робила, — зупинила мене Фракір.

— А чому ні? — обурився я.

— Тут легко загубитись і втрапити у халепу.

— Можливо, твоя правда.

Я перейшов на біг підтюпцем. Хай що тут відбувалось, я мав тільки одне бажання: покінчити з цим якнайшвидше та повернутися до справ, які вважав важливими; дізнатися, де утримують Корал, зустрітися з Люком, знайти змогу з’ясувати стосунки з Юртом та Джулією, спробувати розшукати батька...

Колони, розсипом, і надалі витикалися з темряви, то наближаючись до моєї стежини, то відступаючи від неї, але тепер між них почали з’являтися ще й інші форми. Деякі скидалися на невисокі асиметричні плити; інші — на видовжені піраміди; окремі з них, накренившись, спиралися на сусідні брили чи взагалі перекривали їх, наче дахом; декотрі попадали з цоколів і валялися на землі. Бачити цю регулярну одноманітність порушеною було для мене певною розрадою: я сприймав це як свідчення, що сили мають владу над формами.

Рельєф навколо уже не був пласким, але зберіг геометричну правильність: тут плато, котловини й шельфи чергувались одне з одним, на різних рівнях. Але мій шлях залишався гладким і тьмяно освітленим, і я підбігцем долав його поміж руїн тисяч Стоунхенджів. [125]

Я наддав кроку, й незабаром уже біг повз галереї, амфітеатри, ліс кам’яних стовпів. Інколи мені здавалося, наче я помічаю серед них то там, то тут нечіткий порух, але, знову ж таки, цілком можливо, це був ефект швидкості та недостатнього освітлення.

— Відчуваєш щось живе поблизу? — звернувся до Фракір.

— Ні.

— Я наче помітив, як щось рухалося...

— Може, ти й помітив. Але це не означає, що воно тут.

— Ти почала розмовляти тільки вчора, а вже опанувала сарказм.

— Не хотіла цього казати, шефе, але все, чому вчуся, переймаю з твоїх вібрацій. Тут більше нікого нема, щоб навчити мене гарних манер та іншого такого.

— Туше[126], — мовив я. — Скажу тобі, якщо буде щось не так.

— Туше, шефе! Ой, подобається мені цей бойовий жаргон!

Ще трохи, і я стишив біг. Попереду й праворуч щось миготіло. Я помітив блакитні й червоні проблиски, різної інтенсивності. Зупинився. Кольори спалахували хіба на мить чи дві, але цього було досить, аби мене насторожити. Я чекав, спостерігаючи за тим місцем, де з’являються зблиски.

— Так, — озвалася нарешті Фракір. — Обережність не завадить. Але не питай мене, що це може бути. Маю лише відчуття невизначеної небезпеки.

— Можливо, мені вдасться просто прослизнути мимо, хай там що це таке.

— Для цього тобі довелося б зійти зі стежини, — відповіла Фракір, — бо вона пролягає крізь кам’яне коло, звідки йдуть спалахи. Я б не радила тобі цього робити.

— Ніхто не казав, що мені не можна сходити з цієї стежини. У тебе є інструкції стосовно цього?

— Я знаю, що ти маєш триматися стежини. Хоча не маю спеціальних інструкцій щодо цього.

— Гм-м...

Стежка забирала праворуч, і я йшов, куди вона вела, — до середини кола, складеного з масивних кам’яних брил. Я трохи сповільнив ходу, але не відхилився вбік. Наближаючись, уважно придивлявся й помітив, що стежина заходить до кола і там зникає.

— Маєш слушність, — зауважила Фракір. — Схоже на драконяче лігвище.

— Але ми маємо пройти саме тут?

— Так.

— То так і зробимо.

Тепер я вже крокував, а не біг, а освітлений шлях пролягав між двох кам’яних пілонів.

Усередині кола освітлення стало іншим. Тут було світліше, хоча й це місце залишалося чорно-білим графічним ескізом із раптовими відблисками чарівної країни. Уперше я побачив тут ознаки життя. Під ногами з’явилося щось схоже на траву, сріблясту, вкриту краплями роси.

Я зупинився, а Фракір стиснула мені руку дивним чином: це був радше не сигнал тривоги, а прояв цікавості. Праворуч від себе я помітив вівтар, геть не схожий на той, через який перескакував у каплиці. Цей вівтар був грубо обтесаною кам’яною брилою, покладеною на два валуни. Він не мав на собі жодних свічок, покровів чи інших церковних атрибутів — лише жінка, яка лежала там зі зв’язаними руками й ногами. Оскільки я пригадував себе в точно такій неприємній ситуації, усі мої симпатії були на боці цієї незнайомої леді з білявим волоссям та чорною шкірою. До того ж риси її обличчя здалися мені дивним чином знайомими. А от до ексцентричного молодика, котрий стояв позаду вівтаря, обличчям до мене, піднявши руку з клинком, я відразу ж відчув ворожість. Права половина його тіла була цілковито чорною, ліва — сліпучо-білою. Пошалівши від цієї картини, я посунув уперед. Якби міг зараз видати свій фірмовий «Концерт для кухонного комбайна „Квізінарт“[127] та мікрохвильовки», ці заклинання перетворили б його на фарш та стушкували живцем, але, на жаль, я не міг вимовити жодного слова.

Мені здавалося, що молодик утупивсь у мене, коли я рвонув до нього, але через абсолютну чорноту половини його обличчя та сліпучу білизну іншої половини я не мав змоги роздивитися його очі. А тоді ніж опустився, описавши дугу, лезо встромилося жінці в груди, під грудину, вона закричала, кров забила струменем, червоним, на суцільно чорно-білому тлі, вкривши руку того вилупка наче червоною рукавичкою. І тут я зрозумів, що якби спробував промовити заклинання, а я зміг би це зробити, то зумів би і врятувати її.

Тоді вівтар згорнувся, піднявся сірий смерч і заховав усю картину мені з-перед очей. Струмок крові закрутився у цьому вихорі, наче стовпчик біля цирульні[128], поступово розпливаючись, забарвивши воронку червоним, потім рожевим, збляк до сріблястого, відтак смерч розтанув. Коли я добіг до місця жертвоприношення, під моїми ногами була трава. Щойно тут стояв вівтар, а тепер його не було, так само, як і того жерця. Як і жертви.

Я стояв, наче вкопаний, тільки озирався навкруги.

— Це що, сон? — запитав уголос.

— Не думаю, що можу бачити сни, — озвалася Фракір.

— То скажи, що ти бачила?

— Я бачила, як незнайомий мені хлопець заколов леді, котра лежала зв’язаною на камені. Тоді вся картинка згорнулася й здиміла. Хлопець був чорно-білий, кров — червона, леді — Дейдра...

— Що ти сказала? Боже правий, ти маєш слушність! Я не впізнав її через цей клятий негатив. Але ж вона вже мертва...

— Мушу тобі нагадати: я бачила те, що, на твою думку, бачив ти. Голі факти мені невідомі, тільки те, як їх перетасувала твоя нервова система. Моє ж власне, інакше, чуття каже мені, що тут не було справжніх людей, а були створіння на кшталт тих подоб Дворкіна чи Оберона, які приходили по тебе тоді, у печері.

І ось тут мені в голову спала абсолютно жахлива думка. Подоби Дворкіна та Оберона змусили мене згадати про тривимірні комп’ютерні моделі. А здатність Колеса-Привида розгортати зображення саме й базувалася на цифровому кодуванні ділянок Лабіринту. Я сам заклав у нього таку можливість. А Привид і раніше замислювався над питанням, та ще й, як мені тепер здавалось, із заздрістю й тугою, чого йому не вистачає, щоби бути богом.

То, можливо, це моє власне творіння веде гру зі мною? Чи не Привид це запроторив мене до пустельної віддаленої Тіні, заблокував для мене можливість контактів та й узявся розігрувати зі мною ретельно продуману гру? Може, він вважає, що, отримавши перемогу над власним творцем, до якого Привид начебто ще відчуває щось на кшталт побожності, підвищить власний статус і випередить мене у його власному табелі про ранги? Це цілком можливо. Якщо тобі трапляються комп’ютерні моделі, шукай бога з машини[129].

Це змусило мене замислитися над тим, яку силу має Привид насправді. Хоча його сила частково базувалася на силі Лабіринту, я був упевнений, що вона їй не дорівнює, так само, як і силі Лоґрусу. Я не міг уявити, щоб йому вдалося заблокувати цю місцину від одного з них.

З іншого боку, йому достатньо було б заблокувати мене. Гадаю, він міг би зіграти роль Лоґрусу в тому блискавичному зіткненні, завдяки якому я тут і опинився. Але звідси випливало б, що то Привид наділив Фракір новими здібностями, а він це навряд чи зміг би зробити. А ще Єдиноріг, і Змія...

— Фракір, ти впевнена, що це саме Лоґрус надав тобі твої нові здібності й запрограмував тебе переказувати мені інструкції? — запитав я.

— Так.

— А чому ти така впевнена?

— Тому що, коли я вперше отримала нові здібності при проходженні крізь Лоґрус, відчуття було точнісінько таке.

— Зрозуміло. Наступне запитання: чи не можуть Єдиноріг та Змія, яких ми бачили в каплиці, бути такими ж подобами, як Дворкін і Оберон, там, у печері?

— Ні. Я б це помітила. Вони не мали нічого спільного з тими фігурами. Були жахливі, могутні й саме ті, ким здавалися.

— Добре, — відказав їй. — А то я хвилювався, чи це, бува, не хитра шарада, яку влаштував нам Привид?

— Я це вже прочитала у твоїй голові. Хоча не розумію, чому ти вважаєш природу Єдинорога та Змії важливою. Вони могли просто увійти в конструкт, що створив Привид, аби змусити тебе припинити вибрикувати, бо хотіли подивитися, чим закінчиться ця гра.

— Це мені не спадало на думку.

— І Привид міг знайти місце, до якого важко потрапити й Лабіринту, і Лоґрусу, та проникнути до нього.

— Гадаю, твоя правда. Але, на жаль, у такому разі це мені нічого не дає.

— Так, бо це місце не створив Привид. Воно існувало завжди. Я дізналася про це від Лоґрусу.

— Може, це й має нас трохи заспокоїти, проте...

Мені не вдалося закінчити фразу, бо в цей час мою увагу привернув рух у протилежному квадранті кам’яного кола. Я побачив там ще один вівтар, якого раніше не помічав, жіночу постать за ним і чорно-білу чоловічу постать на вівтарі, готову для офіри. Ця пара дуже скидалася на попередню.

— Ні! — вигукнув я. — Припиніть, досить!

Але ніж опустився саме тієї миті, коли я кинувся в напрямку вівтаря. Весь ритуал повторився, вівтар згорнувся, і все зникло, закрутившись у вирі. Коли я добіг до місця події, то знову не знайшов жодних ознак, що тут тільки-но відбулося щось незвичайне.

— А що ти скажеш про це? — запитав я Фракір.

— Ті самі сили, що й минулого разу, тільки тепер вони якимось чином помінялися місцями.

— Але чому? Що відбувається?

— Триває зосереджування сил. І Лабіринт, і Лоґрус намагаються тимчасово заволодіти цим місцем. А жертвоприношення, такі, як ти щойно спостерігав, допомагають утворити необхідні для них проходи.

— А навіщо їм змога з’являтися тут?

— Нейтральна територія. Напруга між ними зростає, а від тебе чекають, що ти зміниш баланс сил на користь одного з них.

— Але я й не здогадуюся, що маю для цього зробити.

— Дізнаєшся, коли настане слушний момент.

Повернувшись на стежку, я пішов далі.

— Я опинився тут саме тоді, коли приносили жертви? — запитав. — Чи жертви приносили тому, що я проходив тут саме тоді?

— Було обумовлено, що жертвоприношення мають відбутись у твоїй присутності. Ти — з’єднувальна ланка.

— Чи ти гадаєш у такому разі, що я можу очікувати...

Із-за каменя ліворуч від стежини виступила постать і неголосно розсміялася. Моя рука ковзнула на руків’я меча, але зброї в руках ця людина не мала. І рухалася вона повільно.

— Розмовляєш сам із собою? Це не дуже добрий знак, — зауважив незнайомець.

Постать цього чоловіка була витримана у чорних, білих та сірих тонах. Насправді права половина його фігури ховалася в темряві, а ліва була освітлена, і він цілком міг виявитися тим хлопом, який працював кинджалом біля першого вівтаря. Хоч я не міг цього стверджувати. Але, хай там хто він був такий чи що воно було таке, я не мав жодного бажання знайомитися з ним.

Тому стенув плечима.

— Єдиний знак, що цікавить мене в цьому місці, — кинув я, проходячи повз нього, — це табличка з написом «Вихід».

Його рука лягла мені на плече, і він легко розвернув мене обличчям до себе та знову коротко розсміявся.

— Треба бути обережним, висловлюючи побажання в такому місці, як це, — мовив чоловік неголосно й повільно, — бо побажання тут часом виконують. А що, коли їхній виконавець захоче пожартувати та зрозуміє твій «Вихід» як «Кінець»? Тоді... тоді пуф! І ти можеш зникнути звідси. Здиміти й потрапити вгору, на небо. Піти вниз, у землю. Чи вбік, просто до пекла.

— Я там уже побував, — відказав йому. — А також на багатьох проміжних станціях.

— Отакої! Твоє бажання справдилося, — повідомив той, і в його лівому оці відбився спалах світла, а тоді він спрямував його, наче дзеркальцем, у напрямку до мене. Хоч як я намагався розвернутися й перевести погляд, правого ока не бачив. — Дивись! Он там...

Я повернув голову та подивився туди, куди він показував. Там, на камені, що увінчував дольмен, засвітилася табличка з написом «Вихід», точно така, яку я звик бачити над запасним виходом театру поблизу мого студентського гуртожитку.

— Твоя правда, — сказав йому.

— Підеш під цей знак?

— А ти?

— Мені нема чого туди йти, — відказав той. — Я вже знаю, що там.

— І що ж там таке? — поцікавився я.

— Інший бік.

— Дуже смішно.

— Якщо чиєсь бажання справджується, а він цим нехтує, то ризикує розлютити Сили, — зауважив він.

— Це ти знаєш із власного досвіду?

Я почув скрип і клацання, але не відразу второпав, що він скрегоче зубами. Облишивши його, попрямував до таблички «Вихід», збираючись роздивитися ближче, що вона позначає.

Підійшов до двох каменів, що стояли стійма, накриті пласкою плитою. Таким чином утворилося щось на кшталт воріт, досить великих, аби крізь них можна було пройти. Але під ними було темно...

— Ти збираєшся сюди лізти, шефе?

— Чому б і ні? Це один з тих рідкісних моментів у житті, коли відчуваю, що керівники цього шоу без мене не обійдуться.

— Не раджу тобі нахабніти... — почала Фракір, але я вже йшов під плитою.

Лише три швидких кроки, і крізь коло з кам’яних брил, що стояли на блискотливій траві, мені вже було видно за спиною чорно-білого незнайомця дольмен з табличкою «Вихід» із ледь помітною фігуркою людини всередині нього. Я зупинився, зробив крок назад і повернувся. Побачив чорно-білу людину, дольмен у нього за спиною, темну постать усередині дольмена. Я підняв правицю над головою. Нечітка постать зробила так само. Я повернувся та подивився в тому напрямку, куди збирався йти. Темна постать усередині іншого дольмена теж стояла з піднятою рукою. Перетнувши кам’яне коло наскрізь, я опинився поруч із чорно-білим незнайомцем.

— Цей світ досить обмежений, — зауважив йому, — але ото була б морока його малювати!

Незнайомець розсміявся і сказав:

— Тобі нагадали, що кожний вихід є водночас входом.

— Побачивши тебе тут, я радше згадав п’єсу Сартра[130], — відповів я.

— Не дуже люб’язно, проте відповідає дійсності. У філософському сенсі. Я теж переконався, що пекло — це інші. Але наче не зробив нічого такого, щоб викликати твої підозри, чи не так?

— Це ти був той тип, який приніс у жертву жінку, тут, неподалік? — запитав я.

— Навіть якщо б це був я, що тобі з того? Тебе це не стосувалося.

— Бачиш, я трохи сентиментальний щодо деяких дрібничок. Наприклад, щодо цінності життя.

— Таке обурення недорого вартує. Навіть Альберт Швейцер[131] зі своїм схилянням перед життям не поширював його на глистів, мух-цеце і ракові клітини.

— Тобі відомо, про що я. Ти недавно заколов жінку на кам’яному вівтарі чи ні?

— Покажи мені цей вівтар.

— Не можу. Він щез.

— Покажи жінку.

— Вона теж зникла.

— Тоді у тебе нема доказів.

— Ми не в суді, чорт забирай! Якщо ти хочеш поговорити зі мною, відповідай! Або припинімо товкти воду в ступі.

— Я тобі відповів.

Здвигнувши плечима, я сказав:

— Добре. Я тебе не знаю, і це мене влаштовує. Бувай. Повернувшись до нього спиною, я зробив крок у напрямку стежини. І тут він промовив:

— Дейдра. Її звали Дейдра, і я, справді, її вбив.

Із цими словами він увійшов у дольмен, з якого я щойно вийшов, і зник там. Я дивився уважно, але він не з’явився під знаком «Вихід». Я розвернувся в протилежний бік і сам ступив усередину дольмена. Вийшов з іншого боку, навпроти того місця, де я був раніше, помітивши себе самого: я виходив із протилежного боку. Але незнайомця ніде не бачив.

— Що ти про все це думаєш? — поцікавився у Фракір, повертаючись на стежку.

— Може, то дух цього місця? Злий дух лихого місця? — припустила вона. — Я не знаю напевне, але, на мою думку, він теж один із цих клятих конструктів. Але тут вони значно сильніші.

Я дістався стежки, ступив на неї та попростував далі.

— Ти швидко змінюєш свій стиль мовлення, — похвалив Фракір.

— Твоя нервова система виявилася добрим учителем.

— Дякую. Якщо цей хлоп з’явиться десь поблизу і ти помітиш його першою, — дай мені знати, негайно.

— Добре. Фактично все це місце аж тхне тими конструктами. Тут на кожному камені — відбиток частини Лабіринту.

— Коли ти це помітила?

— Ще коли ти вперше пішов під знак «Вхід». Я тоді просканувала це місце щодо небезпеки.

Коли ми дісталися зовнішнього кам’яного кола, я поплескав по каменю. На дотик той був реальний.

— Він тут! — несподівано попередила Фракір.

— Агов! — почув я голос у себе над головою і подивився вгору. Чорно-білий незнайомець сидів на верхньому камені й курив тонку сигару. У лівій руці він тримав чималу чашу.

— Ти мене зацікавив, малий, — промовив він. — Як тебе звати?

— Мерлін, — відповів я. — А ти хто такий?

Не відповівши на моє запитання, він нахилився вперед і зістрибнув зі стіни, повільно рухаючись у повітрі. Приземлився на ноги біля мене, відтак випустив у повітря цівку сріблястого диму.

— Ти живий, — прокоментував він. — І на тобі відчувається слід Лабіринту, а також слід Хаосу. У твоїх жилах тече кров Амбера. Хто ти за походженням, Мерліне?

— Я син Корвіна, — сказав я, — а ти... ти — зрадник Бранд.

— Ім’я це моє, — відказав він, — але я ніколи не зраджував того, у що вірив.

— А вірив ти у власні амбіції, — додав я. — Твій дім, твоя родина, сили Порядку — усе це не мало жодного значення для тебе, хіба не так?

Він пирхнув.

— Я не вступатиму в дискусію із самовпевненим щеням.

— І я не маю жодного бажання дискутувати з тобою. Хоча це, може, й неважливо, але твій син Рінальдо — мій чи не найліпший приятель.

Я розвернувся, збираючись піти геть. Його рука важко лягла мені на плече.

— Зачекай! — сказав він. — Що ти верзеш? Рінальдо ще малий пацан.

— Помиляєшся. Ми з ним майже одного віку.

Він прибрав руку з мого плеча, а я повернувся до нього. Він випустив свою сигару, і та впала на стежину, продовжуючи диміти, а чашу переклав до тієї руки, що була огорнута темрявою. Він тер собі лоба.

— Невже у головних лініях минуло вже стільки часу? — промовив він.

У раптовому пориві я витягнув свої Козирі, знайшов карту з Люком і показав йому.

— Ось Рінальдо, — сказав я.

Він простягнув руку до Козиря, і, не знаю чому, я дозволив йому взяти карту. Він довго дивився на неї.

— Контакт через Козирі тут, схоже, не працює, — сказав я.

Він звів на мене очі й похитав головою.

— Ні, не працює, — підтвердив, повертаючи мені карту. — Як... як він?

— Ти знав, що він убив Каїна, аби помститися за тебе?

— Ні, не знав. Але я й чекав від нього чогось такого. Не менше.

— Ти ж не зовсім Бранд, чи не так?

Він розреготався, відкинувши голову.

— Я — Бранд, цілком і повністю. Але я не той Бранд, якого ти міг знати. Не питай більше: відповідь коштуватиме тобі надто дорого.

— Скільки мені коштуватиме дізнатися, хто ти такий насправді? — наполегливо запитав я, прибираючи карти у футляр.

Він підняв чашу, тримаючи її перед собою обома руками, наче збирав милостиню.

— Трохи твоєї крові, — сказав він.

— Ти що, перетворився на вампіра?

— Ні, я фантом Лабіринту, — відповів. — Дай мені трохи своєї крові, тоді я тобі поясню.

— Згода. — Однак це має бути цікава історія. — Із цими словами я дістав свій кинджал і різонув собі по зап’ястку, простягнувши руку над чашею.

Полум’я жбухнуло вгору, наче розкололася гасова лампа. Насправді по моїх жилах не тече вогонь, звісно. Але кров хаосита може виявитись у деяких місцях легкозаймистою, а це, очевидно, було саме таке місце.

Кров била фонтаном. Частина її потрапила до чаші, а частина розхлюпувалася навсібіч, забризкавши руку та чоло незнайомцеві. Він скрикнув і згорнувся. Я позадкував, бо на тому місці, де він щойно був, виник вихор, схожий на ті, що з’являлися після жертвоприношень, свідком яких я був, але не димовий, а вогняний. Він із ревінням здійнявся у повітря й за мить зник. А я залишився стояти, здивовано дивитися вгору і затискати собі зап’ясток, який усе ще курився димом.

— Оце так ефектний вихід! — констатувала Фракір.

— Родинна риса, — відгукнувся я, — і, до речі, якщо зайшлося про виходи...

Я зробив крок за камінь, вийшовши з кам’яного кола. Темрява відразу заповнила його, ще погустішавши. А моя стежка, відповідно, засвітилась ясніше. Переконавшись, що зап’ясток уже не димить, я відпустив його.

Бажаючи забратися далі від цього місця, я припустив труськом. Озирнувшись трохи згодом, уже не побачив каменів, що стояли сторч, а лишень блідий вихор. Він блякнув на очах, підіймаючись вище й вище, і нарешті геть зник.

Я побіг далі. Стежина потроху почала забирати вниз, і невдовзі я вже спускався з гори легким, розмашистим кроком. Бачив, як яскравою стрічкою збігала долу стежина, тяглася вперед і вперед, аж поки губилася з очей. Я здивувався, побачивши, що не так далеко попереду мій шлях перетинається з іншою променистою смугою.

— Маєш спеціальні інструкції щодо перехресть? — запитав я.

— Наразі не маю, — відповіла Фракір. — Найімовірніше, тобі доведеться робити вибір. А на чому він має базуватися, довідаємося, коли будемо на місці.

Унизу простелялася широка млиста рівнина, де-не-де поцяткована окремими вогниками. Деякі горіли рівним світлом, деякі миготіли, але жодний вогник не рухався. Але інших ліній світла, крім моєї стежки та стежини, що її перетинала, не було. Звуків теж не було чутно: лише моє дихання та відлуння моїх кроків. Ані вітерцю, ні якихось запахів, а температура повітря саме така, щоб її не помічати. Обіруч мрячили якісь темні громади, але я не мав жодного бажання їх досліджувати. Хотів одного: покінчити з цією незрозумілою історією, забратися звідси під три чорти та й повернутися нарешті до своїх справ.

Але ось обабіч стежини то там, то тут стали виникати розпливчасті плями світла. Вони вигулькували нізвідки, якийсь час трималися, коливаючись, мінячись цятками, і знову зникали. Це було схоже на прозорі завіси, які хтось почепив уздовж мого шляху, і я не зупинявся роздивитись їх, доки з глибини їхнього серпанку не почали прорізуватись абриси, набуваючи дедалі більшої чіткості. Наче тривав процес налаштування зображення, і я усе чіткіше розрізняв знайомі речі: стільці, столи, припарковані автівки, вітрини крамниць. Ще трохи, і картинки почали розцвічуватися скупими мазками кольорів.

Біля одного з предметів я зупинився подивитися. Це був червоний «Шевроле» моделі 57 року, трохи притрушений снігом, припаркований на під’їзній алеї, що видалася мені знайомою. Я наблизився до нього й простягнув руку.

Занурившись у пляму тьмяного світла, моя ліва рука відразу зблякла, аж по плече. Я спробував торкнутися машини й відчув під пальцями прохолодний метал. Черкнувши долонею зліва направо, змахнув сніг. Він залишився у мене на пальцях, коли я відсмикнув руку. Картинка негайно згасла.

— Навмисне сунув туди ліву руку, — сказав я, — із тобою на зап’ястку. То ж скажи мені, що це було?

— Дякую. Це було схоже на червоний автомобіль, укритий снігом.

— Це конструкт, побудований на інформації з мого мозку. Це моя картина, пензля Поллі Джексон, у натуральну величину.

— Тоді справи гіршають, Мерлю. Я не відчула, що це був конструкт.

— І що з цього випливає?

— Те, що стоїть за цим, набуває майстерності. Або могутності. Або і того, і того.

— От лайно! — прокоментував я. Тоді розвернувся й бігцем попрямував далі.

— Можливо, щось хоче тобі продемонструвати, що воно здатне збити тебе з пантелику.

— Тоді йому це вдалося, — визнав я. — Агов, Щось! — гукнув. — Ти мене чуєш? Ти виграло! Заплутало мене остаточно. Тепер мені можна піти додому? Якщо ж у тебе було на меті щось інше, ти програло. Я не розумію, чого ти хочеш!

Яскравий спалах прорізав млу й, швиргонувши мене на стежину, засліпив на кілька довгих секунд. Я лежав і тіпався, мов у пропасниці, а грому все не було. Коли зір повернувся до мене, а м’язи припинили судомно скорочуватися, я побачив гігантську величну постать за кілька кроків від мене й упізнав Оберона.

Тільки це була статуя, копія тієї, що прикрашала собою Головну Алею в Амбері, а може, й оригінал, бо, придивившись, я помітив на плечах монумента кілька пташиних ляпок.

— Це справжній монумент чи конструкт? — запитав я вголос.

— Гадаю, справжній, — відповіла Фракір.

Я потихеньку підвівся на ноги.

— Розумію, що це відповідь, — сказав я. — От тільки не розумію, що вона означає.

Я простягнув руку помацати статую. На дотик це нагадувало радше полотно, ніж бронзу. Тієї ж миті перспектива незрозумілим чином розвернулась, і я зрозумів, що торкаюся великого, більше ніж у натуральну величину, портрета Батька Своєї Країни. Тоді краї портрета почали коливатися, розмиватись, і я побачив, що він є частиною однієї з тих затягнутих серпанком картин, які проминав на своєму шляху. Ще трохи, і зображення Оберона взялося брижами й зникло.

— Здаюся, — промовив я, проходячи крізь те місце, котре мить тому займав портрет. — Відповіді на питання ускладнюють усе ще більше, ніж ті ситуації, що викликали самі питання.

— Оскільки ми мандруємо між Тінями, чи не може це бути натяком на те, що будь-яка річ є реальною, у якомусь місці?

— Може. Але я знав це й раніше.

— Або що всі речі реальні, лише в різному сенсі, у різні часи та в різних місцях?

— Добре, те, що ти кажеш зараз, цілком тягне на повідомлення. Але я сумніваюся, що варто було вдаватися до таких крайнощів лише з метою проілюструвати певні філософські постулати, можливо, нові для тебе, але заяложені для решти. На це має бути якась особлива причина, тільки не можу збагнути, яка.

Досі всі картини, які я проминав, містили тільки неживу натуру. Тепер, однак, одна за одною стали траплятися такі, на яких були присутні люди, а інколи й інші істоти. Ці сцени — часом батальні, часом амурні, або просто побутові — були сповнені дії.

— Так, я помічаю певний прогрес, — зауважила Фракір. — Сподіваюся, це означає, що ми рухаємося в потрібному напрямку.

— Коли вони вистрибнуть звідти й накинуться на мене, — знатиму, що я на місці.

— Хтозна. Мистецтвознавство видається мені непростою справою.

Утім, ланцюжки епізодів скоро зблякли й зникли, і я знову пересувався бігцем стежиною, що світлою лінією протинала темряву. Нижче й нижче положистим схилом, а попереду — перехрестя. Де ж цей Чеширський Кіт[132], коли я так потребую логіки кролячої нори?

Щойно я спостерігав за тим, як наближається перехрестя, й ось, не встиг і оком змигнути, як воно дивовижним чином змінилося. Тепер праворуч, на найближчому до мене розі, виник ліхтарний стовп. Нечітка постать стояла під ним, тримаючи запалену сигарету.

— Фракір, як вони притягли сюди цей стовп? — запитав я.

— Дуже швидко.

— А що тобі каже інтуїція?

— Увага спрямована на тебе. Але наразі без лихих намірів.

Я сповільнив кроки. Моя доріжка перетворилася на бруковану вулицю, з бордюрами обабіч. Я перейшов із її середини на правий тротуар.

Коли я почав рухатися тротуаром, звідкись прилетіло пасмо вологого туману й затулило від мене ліхтар. Було помітно, що тротуар теж зволожнів. Кроки мої відлунювали так, наче я простував поміж будинків. Але туман устиг стати таким густим, що я не міг роздивитися будинків, лише відчував, що вони мають там бути, бо подекуди в тумані наче вимальовувалися темні громади. У спину мені почав дути холодний вітер, і я відчув, як на мене падають окремі краплини вологи. Я зупинився. Підняв комір плаща. Над головою розчув слабке гудіння літака, цілковито прихованого за темрявою і туманом. Коли літак пролетів, я рушив далі. Тепер чув, як десь дуже далеко, можливо, за кілька вулиць звідси, хтось грає на фоно. Ледь чутна мелодія здавалася лиш трохи знайомою. Я щільніше загорнувся у плащ. Пасма туману згустилися навколо мене.

Ще три кроки, і туман розсіявся, а вона виникла просто переді мною. Стояла, приткнувшись спиною до ліхтарного стовпа. На голову нижча від мене, у пальті-тренчі та чорному береті на чорному ж блискучому волоссі. Вона кинула сигарету на землю й неквапом роздушила її носком черевичка. Черевички у неї були теж чорні, на високих підборах, з тонкої дорогої шкіри. Встиг помітити, що ніжки в неї були також класні. Вийнявши з кишені пальта плаский срібний портсигар, вона відкинула накривку з опуклим зображенням троянди, видобула сигарету, вставила її собі в рота, закрила портсигар і сховала його. А тоді, дивлячись повз мене, спитала:

— Вогнику не знайдеться?

Сірників я не мав, але не збирався пасувати через таку дрібничку.

— Звичайно, — промовив я, повільно підносячи руку до її витонченого обличчя. Розвернув руку долонею до себе, аби вона не помітила, що в ній нічого нема. Тієї миті, коли я прошепотів потрібне слово і вогник з пучки мого пальця перестрибнув на кінчик її сигарети, вона торкнулася моєї руки, наче притримати. Звела на мене очі, величезні, темно-сині, з довгими віями, і зустрілася поглядом зі мною. Зойкнувши, зронила сигарету.

— Mon Dieu![133] — вигукнула і кинулася до мене, розкривши обійми. Припавши до мене, заридала. — Корвіне! — вимовила. — Ти знайшов мене! Нарешті!

Я не випускав її з обіймів, не відповідаючи, не бажаючи порушити чуже щастя такою дурницею, як правда. Хай їй чорт, тій правді! Погладив її по голові.

Не відразу, відсунувшись трохи, вона підвела до мене голову. І минуло ще кілька секунд, доки зрозуміла, що це тільки схожість, що вона побачила те, що хотіла побачити. Отже, я запитав:

— Що така дівчина, як ти, робить у такому місці, як це?

Вона тихо розсміялася.

— Ти знайшов шлях? — запитала, відтак її очі звузилися: — Ти не...

Я похитав головою.

— Мені не стало духу.

— Хто ти такий? — запитала вона, позадкувавши на півкроку.

— Моє ім’я Мерлін, і я проходжу якийсь божевільний квест, не розуміючи його.

— Амбер, — сказала вона неголосно, усе ще не прибираючи руки з моїх пліч, і я кивнув.

— Не знаю тебе, — мовила. — Відчуваю, що мала б... але... не знаю.

Вона знову наблизилася до мене й поклала голову мені на груди.

Я почав щось казати, пояснювати, але вона приклала мені пальця до вуст.

— Ще ні, не зараз, а може, ніколи, — вимовила. — Не розповідай. Не розповідай мені більше нічого. Але ти маєш знати, фантом ти Лабіринту чи ні.

— А що таке фантом Лабіринту?

— Артефакт, якого створив Лабіринт. Він записує всіх, хто ним проходить. Лабіринт може викликати нас, коли забажає, викликати такими, якими ми були, коли проходили крізь нього. Може використати нас, як захоче, послати нас туди, де матиме для нас завдання. Можна сказати, що це його закляття. Якщо нас знищити, він може відтворити нас знову.

— І часто він так робить?

— Не знаю. Я не знаю, чого він хоче, а надто, як він вчиняє з іншими. Знаю тільки про себе, — тоді вона раптом виголосила, узявши мене за руку: — Ти не фантом. Це можу сказати точно. Але ти інакший... Не такий, як усі, в кому тече кров Амбера.

— Сподіваюся, — сказав я. — Маю пращурів у Дворах Хаосу, не тільки в Амбері.

Вона піднесла мою руку до вуст, наче збираючись поцілувати. Але губи її ковзнули далі, до того місця на зап’ястку, звідки я брав кров для Бранда. І я відразу ж зрозумів: є у крові амберитів щось таке, що надзвичайно притягує фантомів Лабіринту.

Я спробував забрати руку, але дівчина теж володіла силами Амбера.

— Часом у моїх жилах тече вогонь Хаосу, — застеріг її. — Він може тобі зашкодити.

Вона повільно підвела голову й посміхнулася. На її губах червоніли криваві плями. Я опустив очі на свій зап’ясток: він також був мокрий від крові.

— Кров Амбера має силу над Лабіринтом, — почала говорити вона, і тут закрутився туман, обвиваючись їй навколо щиколоток. — Ні! — заволала дівчина і знову припала до мого зап’ястка.

Вихор піднявся до її колін, до стегон. Я відчував, як її зуби шматують мій зап’ясток. Заклинання, що могло б завадити цьому, я не знав, тому просто огорнув її рукою, пестячи волосся. Ще мить — і вона розчинилася, просто в моїх обіймах, перетворившись на кривавий смерч.

— Іди праворуч, — почув її скрик із глибин вихору, що віддалявся. Її сигарета ще тліла на тротуарі, а поруч червоніли краплі моєї крові.

Розвернувшись, я полишив це місце. Крізь ніч і туман до мене й досі долинали ледь чутні звуки: хтось грав на фоно мелодію минулих років.

6

Я повернув праворуч. Скрізь, де крапала моя кров, реальність трохи танула. Проте на мені все загоюється дуже швидко, і незабаром рука припинила кровоточити. Навіть саднити перестала.

— Шефе, ти змочив мене у крові.

— Добре, що не у вогні, — зауважив я.

— Там, серед тих каменюк, мене трохи й підсмалило, — поскаржилася Фракір.

— Мені шкода, що так сталося. Ти розумієш, що взагалі діється?

— Нових інструкцій не було, якщо маєш на увазі це. Але я трохи поміркувала — бо ж тепер умію це робити, — і це місце видається мені все більш і більш загадковим. Наприклад, уся ця історія з фантомами Лабіринту. Якщо Лабіринт не може дістатися сюди напряму, він може принаймні засилати агентів. А тобі не здається, що Лоґрус може якимсь чином робити те ж саме?

— Гадаю, таке можливо.

— У мене складається враження, що між ними відбувається щось на кшталт дуелі, тут, на зворотному боці реальності, між Тінями. Що, як це місце було перш за все? Навіть раніше Тіні? Що, як вони зійшлися тут із самого початку в такому собі дивному метафізичному двобої?

— Хай так, але що з цього випливає?

— Вони майже перетворили Тінь на доважок, на побічний продукт напруження, що панує між ними.

— Фракір, боюсь, я не доганяю...

— Що, коли й Амбер, і Двори Хаосу були створені лише для того, аби постачати агентів для цього протистояння?

— А що, як цю ідею упхав тобі Лоґрус, недавно наділивши тебе новими здібностями?

— Навіщо? — запитала Фракір.

— Ще одна спроба змусити мене визнати, що це протистояння важливіше за людей. Ще один спосіб натиснути на мене і змусити пристати на чийсь бік.

— Не відчуваю, щоби мною маніпулювали.

— Як сама зазначила, ти ще новачок у мистецтві міркувати. А щойно сформулювала цілий ланцюжок до біса абстрактних думок...

— Хіба?

— Повір мені на слово.

— І що це може означати?

— Небажану увагу до нас Верховних Сил.

— Краще притримай язика, якщо ми перебуваємо в зоні їхніх бойових дій.

— Холера на доми обидва Rami![134]З якогось дива я потрібний їм для цієї гри! Тож якось стерплять...

Десь угорі прокотився грім.

— А що я казала?

— Це блеф, — відповів я.

— Чий?

— Гадаю, Лабіринту. Схоже, то його фантоми відповідають за реальність у цьому секторі.

— Знаєш, можливо, ми не так усе розуміємо. Стріляємо наосліп.

— А я почуваюся так, наче це по мені хтось стріляє, а я сліпий. Ось чому відмовляюся грати за чужими правилами.

— Ти маєш план?

— Виси собі тихенько. А якщо скажу: «Убий», зроби це. Ходімо, а там побачимо, що нас чекає.

Я знову припустив бігцем, геть від цього туману, геть від фантомів — хай собі й далі граються в примар у своєму примарному місті. Блискуча доріжка крізь країну, вкриту темрявою, і я біжу нею, змінюючи Тіні навколо себе, а країна ця намагається водночас змінити мене. А попереду спалахи та гуркотіння грому, а обабіч мене вуличні сценки виникають у темряві й знову розчиняються в ній.

І раптом я побачив ніби себе самого, темну фігурку, яка мчить освітленою стрічкою, а тоді збагнув, що це й насправді я, щось на зразок віддзеркалення. Рухи постаті, котра бігла праворуч від мене, копіювали мої рухи; швидкоплинні сценки, що вигулькували ліворуч від мене, показувалися праворуч від мого двійника.

— Що відбувається, Мерлю?

— Гадки не маю, — відповів я. — Але не в настрої розгадувати символи, алегорії і таку іншу метафоричну дурню. Якщо це має означати, що життя — це перегони, біг наввипередки із самим собою, то мене від цього верне. Якщо тільки цим шоу не заправляють Сили, схильні перетворювати все на банальності. Тоді це в їхньому стилі. А ти що думаєш?

— Я думаю, є небезпека, що тебе вдарить блискавкою.

Блискавка не з’явилась, але й моє віддзеркалення не зникало. Воно трималось уже довше, ніж будь-яка з попередніх придорожніх сцен. Я збирався викинути його з голови та не звертати на нього уваги, коли раптом мій відбиток наддав швидкості й вирвався уперед.

Овва!

— Добре, — прийнявши виклик, я припустив і собі, щоб наздогнати темну фігурку та триматися поруч із нею.

Пліч-о-пліч ми бігли хіба кілька метрів, а потім він почав вириватися вперед. Збільшивши швидкість, я знову порівнявся з ним. Потім раптом набрав повітря в груди та й рвонув уперед.

Мій двійник помітив це трохи згодом, побіг швидше, почав мене обганяти. Я наддав і собі, знову випередивши його. Але якого біса ми бігли наввипередки?

Я подивився вперед. Побачив, що на певній відстані доріжка ширшає. Здається, там і натягнуто фінішну стрічку. Гаразд. Хай який буде приз, я вирішив поборотися за нього.

Десь метрів зі сто я випереджав свого двійника, а далі він почав знову наступати мені на п’яти. Я зібрався з силами, і ще якийсь час мені вдавалося лідирувати, хоча відстань між нами постійно скорочувалася. Тоді він іще раз форсанув і став наздоганяти мене, розвивши швидкість, яку, запідозрив я, мені буде важкувато витримати на всьому відрізку, що лишався до фінішу. Але це був не той випадок, щоб зачекати та перевірити. Я рвонув щосили, скільки мав духу.

Сучий син і надалі наздоганяв та наздоганяв мене, нагнав, вирвався уперед і на мить збавив темп. Я відразу ж порівнявся з ним. Але цей тип не думав здаватися. Він утримував неймовірний темп, у якому ми наразі рухались, а я не збирався зупинятися, якщо тільки в мене не розірветься серце.

Отак ми бігли, практично впритул. Я не знав, чи вистачить мені духу на фінішний спурт. Не міг сказати, чи біжу трохи попереду, чи поруч, чи на крок позаду мого суперника. Важко гупаючи, ми долали наші паралельні сяйливі доріжки, рухаючись до точки перетину з блискучою лінією, і раптом відчуття скляного екрана між нами зникло. Дві освітлені доріжки злилися в одну, ширшу. Тепер руки та ноги мого двійника рухалися самі собою, не віддзеркалюючи мої рухи.

На фінішній прямій ми дедалі більше наближались один до одного і, нарешті, зблизилися настільки, що я міг роздивитися свого напарника. Я біг наввипередки не з власним відбитком: він мав довге волосся, що розвівалося від бігу, й у нього бракувало лівого вуха.

Я знайшов сили на фінальний ривок. Той, інший, — також. До стрічки ми дісталися майже одночасно. Думаю, що я торкнувся її першим, але на сто відсотків не впевнений.

Ми пробігли ще трохи далі й упали, хапаючи ротом повітря. Я хутко відкотився вбік, так, щоби тримати іншого під контролем, але він просто лежав, відхекуючись. Поклавши руку на зброю, я чекав, слухаючи, як стугонить кров у вухах.

Трохи віддихавшись, я сказав:

— Не знав, що ти, Юрте, можеш так пробігти дистанцію...

Він уривчасто реготнув.

— Ти ще багато чого не знаєш про мене, братику...

— Не сумніваюся, — сказав я.

Юрт тилом долоні витер із лоба піт, і я помітив, що палець, який він утратив у печерах Колвіра, знову на місці. Або це був Юрт із іншої часової гілки, або...

— То як там Джулія? — запитав я його. — Чи все з нею добре?

— Джулія? — перепитав той. — А хто це така?

— Вибач, але ти не той Юрт.

— А що це має означати? — він підвівся на лікоть і пропікав мене здоровим оком.

— Справжній Юрт ніколи не наближався до Лабіринту Амбера...

— Я і є справжній Юрт!

— У тебе всі пальці цілі. А він утратив один, недавно. На моїх очах.

Той раптом відвів очі.

— Ти, певне, фантом Лоґрусу, — вів я далі. — Мабуть, він робить ті ж фокуси, що й Лабіринт: створює записи тих, хто проходить крізь нього.

— І це сталося й зі мною? — запитав він. — Я не міг до пуття пригадати... навіщо я тут... знав тільки, що мушу бігти з тобою наввипередки.

— Можу побитись об заклад, що останній твій спогад, перш ніж ти потрапив сюди, це спілкування з Лоґрусом.

Він знову подивився на мене. Кивнув.

— Твоя правда. І що все це означає? — запитав він.

— Точно не знаю, — відповів я. — Проте маю певні ідеї щодо цього. Це місце є чимось на кшталт вічного споду Тіні. І воно практично за межами досяжності й Лабіринту, й Лоґрусу. Але обидва вони можуть проникнути сюди, використовуючи своїх фантомів — штучних конструктів, створених із тих записів, які вони зробили з нас, коли ми крізь них проходили...

— Хочеш сказати, що я не хто інший, як дурний запис? — схоже було, що він готовий розплакатись. — А лише недавно все було просто чудово! Я пройшов Лоґрус, упорався. Уся Тінь лежала біля моїх ніг. — Він потер скроні. А тоді випалив: — Ти! Мене запроторили сюди через тебе. Я мав змагатися з тобою, випередити тебе в забігу.

— Ти чудово біг. Не знав, що ти так класно бігаєш.

— Я почав тренуватися, коли дізнався, що ти займаєшся бігом у коледжі.

— І досяг великих успіхів, — визнав я.

— Але це через тебе я опинився у цьому клятому місці. Чи... — він пожував губами. — Це не зовсім так, правда ж? В іншому разі я б не опинився ніде. Я просто запис... — Він подивився мені просто в очі. — Як довго це триватиме? — запитав. — На який час розраховані фантоми Лоґрусу?

— Не маю жодного поняття, що відбувається з такими створіннями і яким чином з ними поводяться, — відказав я. Але мені трапилося вже багато фантомів Лабіринту, і в мене склалося враження, наче моя кров дивним чином надає їм сил, певну автономію, навіть деяку незалежність від Лабіринту. Щоправда, одному з них, Брандові, дістався вогонь замість крові, і він розчинився. Дейдра отримала порцію крові, але її кудись утягло. Не знаю, може, вона отримала замало.

Він покрутив головою.

— Маю відчуття — не знаю, звідки воно береться, — щось таке спрацює для мене також, і що кров для Лабіринту, а вогонь для Лоґрусу.

— Але не знаю, як визначити, де моя кров спалахне, — зауважив я.

— Вона горітиме тут, — відказав той. — Це залежить від того, хто контролює це місце. Схоже, мені це відомо. Тільки не знаю, звідки.

— То чому Бранд опинився на території Лоґрусу?

Він криво посміхнувся.

— Схоже, Лабіринт хотів використати зрадника для якоїсь диверсії. А може, Бранд забажав збацати власне дільце, наприклад, обвести круг пальця Лабіринт.

— Це на нього схоже, — погодився я, нарешті вирівнявши дихання.

Вихопивши з чобота клинок, що належав Хаосу, я полоснув себе по лівому передпліччю, пересвідчився, що звідти вирвалося полум’я, і простягнув руку до Юрта.

— Поквапся! Пий, якщо можеш! — вигукнув я. — Перш ніж Лоґрус прибере тебе звідси!

Він схопив мою руку. Здавалося, він ковтає те полум’я, що било з мене. Поглянувши вниз, я побачив, як стають прозорими його ступні, а потім і ноги, до колін та вище. Схоже, Лоґрус прагнув витребувати його до себе, так само, як Лабіринт прикликав Дейдру. Я помітив, як із серпанку, на який перетворилися його ноги, утворюються перші вихори. І раптом серпанок припинив завихрюватись, а з туману знову виступили абриси його кінцівок. Він і надалі хлебтав мою вогняну кров, наразі п’ючи так, як робила це Дейдра, — просто з рани. Його ноги почали знову набувати щільності.

— Схоже, твій стан стабілізується, — сказав я. — Ковтай іще!

Щось ударило мене по нирках, з правого боку, я відлетів і впав, розвернувшись обличчям догори. Побачив над собою високого темного чоловіка із занесеною ногою — він ще не встиг поставити її на землю після того, як мене вгамселив. На ньому були зелені штани та чорна сорочка, на голові — зелена бандана.

— Що за збочення ви практикуєте? — поцікавився той. — Та ще й у святому місці?

Я перекотився на коліна і скочив на ноги, зігнувши зап’ясток правиці так, щоб узятися за кинджал при моєму боці. Ліву руку я витягнув перед собою. Зі свіжого порізу лилося вже не полум’я, а кров.

— Яке твоє в біса діло? — сказав я. І тут на мене спало раптове осяяння, і я додав: — Каїне.

Посміхнувшись, він уклонився, схрестив руки на грудях і тієї ж миті розвів їх. Щойно у нього в руках нічого не було, а наразі в правиці блиснув кинджал. Мабуть, Каїн вихопив його з піхов, що ховалися в його лівому збірчастому рукаві. Мав чимало тренуватися, щоб відпрацювати такий блискавичний рух. Я спробував пригадати, що чув про Каїна та ножі, пригадав й одразу ж про це пошкодував. Його вважали майстром двобою на ножах. От чорт.

— Ти мене обскакав, — зауважив Каїн. — Мені твоє обличчя здається знайомим, але не знаю, хто ти такий.

— Я Мерлін, — сказав я. — Син Корвіна.

Він пішов довкола мене, роздивляючись, але зупинився і кивнув:

— Вибач, мені важко у це повірити...

— Вір чи не вір, як хочеш. Це — правда.

— А оцей, інший? Його ім’я Юрт, чи не так?

Він показав на мого брата, який щойно підвівся на ноги.

— Звідки тобі це відомо? — запитав я.

Каїн зморщив лоба, примружив очі, помовчав.

— Я... я не знаю, — мовив після паузи.

— А я знаю, — сказав я. — Спробуй пригадати, де ти перебуваєш і як тут опинився.

Він позадкував на два кроки. А тоді вигукнув:

— Це він!

Тієї ж миті закричав і я:

— Юрте! Стережися!

Юрт повернувся й кинувся утікати. Я метнув кинджал, а це завжди не найкращий варіант. Але в мене залишався ще меч, яким міг дістати Каїна, перш ніж той дістане мене.

Юрт знову продемонстрував спринтерські здібності, і за мить його вже було не дістати. Як не дивно, мій кинджал уцілив Каїнові у праве плече, пробивши м’язи на дюйм чи близько того. І, не встиг Каїн навіть розвернутися до мене, його тіло розлетілося навсібіч на дюжину смерчів й умить утратило будь-яку людську подобу. Смерчі оберталися зі свистом, один навколо одного, два стикнулися й злились, утворивши один, більший, смерч, який швидко поглинув менші. Після кожного злиття свист лунав нижче й гучніше. Смерч, що увібрав у себе всі інші, хитнувся в мій бік, але змінив напрямок і стрелив у небо, де й розвіявся. Кинджал віджбурнуло назад, і він упав за крок від мене. Піднявши його, я відчув, що він ще теплий, і, поки я ховав його в чобіт, кинджал не припиняв тихенько гудіти.

— Що це було? — гукнув Юрт, знову наближаючись до мене.

— Очевидно, фантоми Лабіринту так реагують на зброю, виготовлену у Дворах, — відказав я.

— Добре, що ти мав її під рукою. Але чому він на мене накинувся?

— Гадаю, Лабіринт надіслав його, щоб не дати тобі набути автономії. Або знищити тебе, якщо ти встигнеш її набути. Гадаю, Лабіринтові не подобається, коли ворожі агенти стають сильними і стабільними в цьому місці.

— Але ж я не є загрозою! Не приставав на жодний бік, залишаюся сам за себе. Я, чорт забирай, хочу тільки вибратися з цього клятого місця та взятися до власних справ.

— Можливо, це само собою і становить загрозу.

— Як це? — не зрозумів Юрт.

— Хто знає, як ти скористаєшся своїм незвичайним походженням, ставши незалежним? У світлі того, що відбувається? Ти можеш порушити баланс Сил. Може, патрони не хочуть, щоб ти вибовкав якусь важливу інформацію, котрою уже володієш чи до якої маєш доступ? Ти — наче той непарний шовкопряд[135]. Ніхто не міг передбачити, як він зашкодить навколишньому середовищу, доки той не втік із лабораторії. Ти теж можеш...

— Годі! — зупинив він мене, піднявши руку. — Я нічим таким не цікавлюся. Якщо вони відпустять мене і дадуть мені спокій, то я не заважатиму їм.

— Ти маєш переконувати не мене, — сказав я.

Він ще якусь мить продовжував дивитися на мене, тоді повернувся спиною. Навколо, за межами нашої освітленої стежини, панувала темрява, і я не бачив у ній нічогісінько. Але він гукнув на повний голос, звертаючись, гадаю, до чогось... чого завгодно:

— Ти мене чуєш? Не хочу, щоб мене у це вплутували! Я просто хочу піти звідси. Живи й дай жити іншим, чув про таке? Ну, що, згода?!

Підскочивши до нього, я схопив його за зап’ясток і смикнув на себе. А зробив це тому, що помітив, як у повітрі над його головою починає проявлятися зменшена примарна копія образу Лоґрусу. Мить, і вона пірнула долу, спалахнувши, наче блискавка, супроводжуючись звуком, схожим на ляскання батога, пройшла тим місцем, де щойно стояв Юрт, і зникла, зробивши отвір у стежині.

— Бачу, зав’язати не так просто, — вимовив Юрт. Він задер голову й подивився у небо. — Можливо, саме зараз воно готується вдарити знову. Може влупити будь-якої миті, коли я найменше на це чекатиму.

— Усе, як у справжньому житті, — не став заперечувати я. — Втім, гадаю, ти можеш розглядати це як попереджувальний постріл і поки що заспокоїтись. Їм непросто сюди дістатись. Але ось що важливо: мене змусили визнати, що це мій персональний іспит. Отож, я хотів би почути від тебе, просто зараз, яка твоя роль: допомагати мені чи перешкоджати?

— Якщо ти про це заговорив, — відповів він, — то пригадую, що я раптом опинився тут, знаючи одне: мушу бігти з тобою наввипередки, а потім ми, начебто, мали битися...

— І якої ти тепер думки про це?

— Ми з тобою ніколи не ладнали. Але мені не подобається, щоб мене використовували таким чином.

— Не проти, Юрте, оголосити перемир’я на той час, поки я розберуся з цією грою і знайду, як вибратися звідси?

— А що матиму з цього?

— Я знайду шлях із цього клятого місця, Юрте. Простягни мені руку й допоможи або принаймні не заважай, — і я знайду звідси вихід для нас обох.

Він розсміявся і сказав:

— Не впевнений, що шлях звідси... Хіба що Сили самі нас звільнять.

— Тоді тобі нема чого втрачати, — сказав я, — а може, навіть побачиш, як під час цих намагань я загину...

— Ти й насправді володієш обома магіями, Лабіринту і Лоґрусу? — запитав Юрт.

— Так. Але в магії Лоґрусу я значно сильніший.

— А ти можеш задіяти якусь із них проти її джерела?

— Дуже цікаве метафізичне питання, але відповіді я не маю, Юрте, і, гадаю, мені краще її не шукати. Тут небезпечно викликати Сили. Отже, можу розраховувати лише на кілька ходових заклинань. Не думаю, що вибратися звідси нам допоможе магія.

— А що тоді?

— Не знаю напевне. Але переконаний у тому, що не побачу всієї картини, поки не дістануся до кінця цієї доріжки.

— Чорт забирай, я навіть не знаю! Маю відчуття, що це не найздоровіше місце для мене. З іншого боку, а раптом це єдине місце, де такі, як я, можуть існувати? А раптом ти знайдеш для мене двері, я зроблю крок крізь них і — розтану?

— Якщо фантоми Лабіринту можуть являтися в Тіні, гадаю, ти теж можеш. Фантоми Дворкіна та Оберона приходили до мене за межами цього місця, ще до того, як я сюди потрапив.

— Звучить обнадійливо. На моєму місці, ти б ризикнув?

— Це ти закладаєшся на своє життя, — відповів я.

Він пирхнув.

— Приймаю. Піду з тобою, і хай буде, що буде. Допомагати не обіцяю, але й не капоститиму тобі.

Я простягнув йому руку, а він похитав головою.

— Не треба сентиментів, — промовив. — Якщо мої слова нічого не варті без рукостискання, то і з ним ціна їм — ламаний гріш, хіба не так?

— Гадаю, ти правий.

— А тиснути тобі руку я ніколи не мав великого бажання.

— Шкодую, що запропонував, — сказав йому. — Але ти можеш пояснити мені причину? Для мене це завжди було загадкою.

Він знизав плечима.

— А хіба на все має бути причина?

— В іншому разі це можна розглядати як алогізм, — зауважив я.

— Чи як особисту справу, — парирував Юрт, відвертаючись.

Я рушив далі стежиною. Незабаром Юрт приєднався до мене, і ми пішли поруч. Довгенько йшли мовчки. Колись я навчуся прикушувати язика чи залишати останнє слово за собою. А це одне й те саме.

Стежина якийсь час лишалася прямою, але складалося враження, що незабаром вона закінчиться. Коли ми дісталися того місця, де вона зникала, я зрозумів, чому мені так здавалося: тут стежка огинала невисоке підвищення рельєфу. За цим поворотом невдовзі відкрився ще один. Далі повороти тягнулись один за одним, і через короткий час стало зрозумілим, що ми рухаємося серпантином, який має зробити положистішим спуск крутим схилом. Долаючи цей звивистий шлях, я почав розрізняти попереду якусь яскраву закарлюку, не далеко, але й не близько від нас. Юрт підняв руку, вказуючи на неї, і почав: «Що?..» — саме тоді, коли стало зрозуміло, що ми бачимо продовження нашої стежки на підйомі. Миттєво зорієнтувавшись, я зрозумів, що наразі спускаємося до величезної ями. Повітря тим часом помітно похолоднішало.

Ми й далі спускались, і трохи згодом я відчув дотик чогось холодного та вологого на тильному боці правої долоні. Опустивши очі, встиг у неясному освітленні помітити сніжинку, перш ніж вона розтанула. Наступної миті вітерець приніс іще кілька сніжинок. Ще трохи, і ми помітили, що далеко внизу щось світиться значно яскравіше, ніж наша стежина.

— Я теж не знаю, що це може бути, — повідомлення від Фракір запульсувало мені в голові.

— Дякую, — постарався передати їй подумки, бо вирішив не інформувати Юрта про її присутність.

Униз. Униз і навколо. Назад. Назад і знову вперед. Температура й надалі знижувалася. Кружляли сніжинки. Скелі, що виступали з тієї кам’яної стіни, якою ми наразі спускалися, почали ловити відблиски світла.

Як не дивно, я нічого не помітив, поки не ослизнувся вперше.

— Крига! — зненацька сповістив Юрт, мало не гепнувши і вхопившись за камінь.

Удалині виник звук, схожий на зітхання, він гучнішав і гучнішав, наближаючись. Доки він не накрив нас, ми не впізнали, що це вітер. Порив вітру із силою вдарив у груди — такий холодний, наче дихнув сам льодовий період, і я підняв комір плаща. Цей порив промчав повз нас, але за ним налетіли нові пориви, хоча й не такі несамовиті. Вітер не вщухав увесь час, що ми спускалися.

Коли ми спустилися на дно западини, було вже страшенно холодно, і тепер пересувалися чи то намерзлим снігом, чи взагалі льодовиком. Вітер завивав на одній тужливій ноті, а в повітрі то кружляли сніжинки, то сипалася крижана крупа.

— Кепський клімат, — пробурчав Юрт, клацаючи зубами.

— От не думав, що фантоми чутливі до земних негараздів, — зауважив я.

— Який з мене в біса фантом, — заперечив він. — Я почуваюся так само, як завжди. Те, що мене сюди відправило перестріти тебе на твоєму шляху, могло б принаймні передбачити, з якими умовами тут доведеться зіткнутися...

— А це місце не таке уже й земне, — додав він, помовчавши. — Якщо ми потрібні їм у якомусь місці, могли б забезпечити й короткий шлях. А так ми матимемо геть нетоварний вигляд, коли туди дістанемося.

— Насправді, думаю, ні Лабіринт, ні Лоґрус не мають тут великого впливу, — мовив я. — Гадаю навіть, вони взагалі тримаються осторонь нашого шляху.

Стежина вивела нас на рівнину, таку пласку й таку блискучу, що я злякався, чи це не самісінька крига. Виявилося, що так воно і є.

— На вигляд слизько, — сказав Юрт. — Спробую змінити форму ніг. Зроблю ширшими ступні.

— Погубиш чоботи й поморозиш собі ноги, — сказав я. — Краще перенести нижче центр ваги тіла.

— У тебе на все готова відповідь, — він почав роздратовано, а завершив фразу спокійно: — ...але цього разу маєш слушність.

Ми на кілька хвилин зупинилися, поки він ставав нижчим, приземкуватішим.

— А себе ти не збираєшся змінювати? — поцікавився.

— Ризикну залишитися таким, який є, — відказав я. — Так можу швидше рухатися.

— Так можеш швидше сісти на дупу.

— Побачимо.

Ми рушили далі, тримаючи рівновагу. Далі від стіни вітер лютував іще дужче. Але наша крижана стежка виявилася не суцільною ковзанкою, як ми боялися. Поверхня її була хвилястою та зернистою, і це забезпечувало хоч якесь зчеплення. Повітря заходило в легені холодним полум’ям, сніжна крупа крутилася крутнями, і вони дзиґами перетинали наш шлях. Стежина у нас під ногами наразі присвічувала блакитним сяйвом, забарвлюючи блакитним і сніжинки, що пролітали над нею. Десь за чверть милі обабіч стежини почали раз у раз виникати примарні картини. Перше з видінь показувало власною персоною мене, розпростертого на купі обладунків у каплиці; другою з’явилася Дейдра — вона стояла під ліхтарем і дивилася на годинник.

— Що за чортівня? — запитав Юрт, помітивши ці картини, що вигулькнули з темряви й миттєво зникли.

— Як не знав, що воно таке, побачивши цю чудасію вперше, так і тепер не знаю. Коли побачив тебе вперше, то подумав, що ти — одне з таких видінь. Вони виникають і тануть. Жодної послідовності я не помітив.

Наступного разу з’явилася картинка начебто вітальні: стіл, а на ньому ваза з квітами. У кімнаті нікого не було. Картинка миттєво зникла...

Ні, не зовсім так. Кімната зникла, але квіти залишилися, лежали собі просто на льоду, трохи осторонь. Я зупинився, тоді попрямував до них.

— Мерлю, не знаю, чи можна залишати стежину...

— Під три чорти, — відказав я, наблизившись до крижаної брили, що нагадала мені той Стоунхендж, звідки нещодавно вибрався. Біля її підніжжя буяли барвисті спалахи.

Тут було їх чимало — троянди різного сорту, різного кольору. Нахилившись, я взяв одну, майже срібну...

— Що ти тут робиш, хлопчику? — почув знайомий голос.

Хутко випроставшись, я побачив, що висока темна постать, яка виткнулася з-за брили льоду, звертається не до мене. Чоловік із посмішкою кивав головою Юртові.

— Мордуюся, і все псу під хвіст, — відповів Юрт.

— А це, мабуть, і є пес, — сказав чоловік, — вскубнув кляту квітку. Срібну троянду Амбера... лорда Корвіна, гадаю. Привіт, Мерліне. Шукаєш свого батечка?

Я дістав англійську шпильку — завжди маю із собою кілька, вколотих у підбійку плаща, і причепив троянду собі на груди, біля серця. Цей чоловік був Лорд Борел, герцог королівського Двору Свейвілла і, за чутками, один із коханців моєї матері. Тільки все це — у далекому минулому. А ще його вважали одним із найбільших майстрів меча у Дворах. Довгі роки він виношував ідею-фікс — убити мого батька, або Бенедикта, або Еріка.

На своє нещастя, Борел зустрівся саме з Корвіном, та ще й тоді, коли татусь поспішав. Вони так і не схрестили клинки. Натомість татусь його піддурив і уколошкав у манері, яка, боюся, формально не зовсім тягнула на чесний бій. І добре зробив. Мені цей тип ніколи не подобався.

— Ти мертвий, Бореле. Знаєш це? — сказав я йому. — Ти — лише фантом тієї людини, якою був того дня, коли пройшов крізь Лоґрус. У реальному світі Лорда Борела більше не існує. Хочеш дізнатись, як це сталося? Корвін убив тебе того дня, коли відбулося Падіння Лабіринту.

— Брешеш, лайно ти собаче! — вигукнув Борел.

— Гм, ні, — утрутився Юрт. — Ти й насправді мертвий. Тебе закололи, так я чув. Хоча не знаю, чи це зробив Корвін.

— Він, — сказав я.

Борел відвів очі, а я помітив, що він стиснув зуби, аж жовна випнулися.

— Це місце — щось на кшталт загробного світу, чи як? — поцікавився він трохи згодом, усе ще не дивлячись на нас.

— Можеш і так вважати, якщо хочеш, — сказав я.

— А тут можна померти ще раз?

— Гадаю, так, — підтвердив я.

— Що це?

Його погляд упав на щось на льоду, і я теж подивився туди. Неподалік щось лежало, і я зробив крок у тому напрямку.

— Рука, — відповів Борелу. — Це схоже на людську руку.

— Що тут відбувається? — спитав і Юрт, наблизившись та штурхнувши руку носаком чобота.

Вона поворухнулася, але так, що стало зрозуміло: рука не просто лежить собі, а радше виходить з-під криги. Насправді вона сіпнулася й конвульсивно смикалась упродовж іще кількох секунд. Я помітив ще одну, трохи віддалік, а також іще щось, схоже на ногу. Ще далі — рука аж по плече...

— Продукти глибокого замороження, що належать якомусь канібалові, — припустив я.

Юрт пирснув.

— Значить, ти теж мертвий, — констатував Борел.

— Нічого подібного! — заперечив я. — Я — справжній. Я тут мимохідь, по дорозі до значно — значно! — кращих місць.

— А Юрт?

— Щодо Юрта питання цікаве, як з фізичного, так і з теологічного погляду, — пояснив я. — Він має приємність дивовижним чином перебувати у двох місцях водночас.

— Не сказав би, що це така вже приємність, — зауважив Юрт. — Але коли порівняти з тим, яка цьому альтернатива, мабуть, я радий, що перебуваю тут.

— Оце і є приклад позитивного мислення, якому Двори завдячують своїм процвітанням уже стільки років, — сказав я.

Юрт знову не втримався від сміху.

Позаду мене прошелестів той металевий, із присвистом, звук, який, раз почувши, уже не забудеш. Я знав, що навряд чи зможу витягти свій клинок, розвернутися й відбити удар, якщо Борел хоче вразити мені у спину. З іншого боку, він дуже пишався тим, що дотримувався кожної дрібнички церемоніалу, коли мав нагоду когось убити. Борел завжди грав чесно, бо був таким до біса вправним, що все одно ніколи не програвав. А може, й репутація в цьому допомагала. Я негайно підняв руки, аби роздратувати його тим, що підозрюю, наче він збирається напасти на мене ззаду.

«Фракір, залишайся невидимою, — наказав я подумки. — Коли повернусь і крутну зап’ястком, — нападай. Причепися до нього, дістанься його горлянки. Ти знаєш, що робити далі».

«Добре, шефе», — відповіла Фракір.

— Витягни клинок і обернися до мене, Мерлю.

— Звучить не дуже спортивно, Бореле, — констатував я.

— Ти смієш мені закидати, що поводжуся небездоганно? — сказав той.

— Важко сказати, коли не бачу, що ти робиш, — відповів я.

— Тоді витягуй зброю і повернися до мене обличчям!

— Повертаюсь, — відказав я. — Але зброї не торкаюся.

Стрімко розвернувшись, торкнувся лівого зап’ястка та відчув, як ковзнула з нього Фракір. Розвертаючись, зрозумів, що мої ноги поїхали вбік. Не варто було робити таких необережних рухів на слизькій, рівній, мов дзеркало, поверхні. Намагаючись утриматися на ногах, я помітив, як темна постать встала переді мною. Звівши очі, побачив вістря клинка Борела за шість дюймів від свого правого ока.

— Підіймайся повільно, — сказав він, і так я й учинив. — А тепер витягуй зброю, — наказав Борел.

— А якщо відмовлюся? — я намагався виграти час.

— Тоді ти доведеш, що гідний називатися джентльменом, і я діятиму відповідно.

— Тобто, нападеш у будь-якому разі? — запитав я.

— Правила це дозволяють, — відказав Борел.

— У дупу твої правила, — сказав я, заводячи праву ногу позаду лівої, та зі стрибком назад вихопив клинок і прибрав бойову стійку.

Він миттю напосів на мене. Я продовжував задкувати, обминаючи крижану брилу, з-за якої вийшов Борел. Я не мав жодного бажання зупинитись і мірятися з ним вправністю, а надто тепер, коли побачив його спритність. Відступаючи, відбивати удари було значно легше. А ще з моїм мечем було щось не так, і, скинувши на нього одним оком, я зрозумів, що саме: це був не мій меч.

У блискучому світлі, що йшло від доріжки та відбивалося від крижаної поверхні, я побачив інкрустацію, що петлювала лезом. Знав лише один такий меч і зовсім недавно бачив його в руці, що могла бути рукою мого батька. То Ґрейсвандір виблискував переді мною. Я посміхнувся. Оце іронія! Адже саме ця зброя вразила справжнього лорда Борела.

— Тобі смішно з власного боягузтва? — проказав Борел. — Зупинись і бийся, вилупку!

Наче у відповідь на його запрошення мусив зупинитися, бо щось не давало мені відступати й надалі. Я поглянув униз, а клинок Борела не простромив мене тієї ж миті лише тому, що, як я зрозумів із виразу обличчя свого нападника, з ним теж трапилося щось подібне.

Оті руки, що стирчали з-під криги, міцно вхопили нас за кісточки й утримували на місці. Тепер прийшла черга посміхатися Борелу, бо хоч він і не міг наступати, я не міг ані на крок відступити. Отже...

Його клинок розтяв повітря блискавкою, я парирував з четвертої позиції та зробив випад із шостої. Він відбив мій удар і зробив відвабний випад. Знову четверта, — і випад. Удар у відповідь. Відбити з шостої... Ні, це обманний рух. Підновити його з четвертої. Фінт. Ще фінт. Укол...

Із-за його плеча вихопилося щось біле, тверде і влучило мені в лоба. Я поточився, але не впав навзнак, бо мене не відпускали руки. Насправді мені пощастило, що я осів, наче мішок, бо якби не це, Борел прохромив би мені печінку. Завдяки чи то моїй реакції, чи то магічній силі, що її, кажуть, має в собі Ґрейсвандір, тієї миті, як коліна мені підігнулися, мою руку, в якій я тримав Ґрейсвандір, повело вперед. Я відчув, як лезо зіткнулося із чимось, хоч і не дивився в тому напрямку, й почув, як вражено крякнув, а потім вилаявся Борел. А ще почув, як чортихається і Юрт. Його я не міг бачити.

Поки намагався випрямитися, відбив удар, спрямований мені в голову, і водночас побачив яскравий спалах. Тоді зрозумів, що зумів проткнути Борелу передпліччя, і з рани фонтаном жбухнуло полум’я... Усе його тіло, від ніг, почало світитись, абриси розпливатися.

— Ти переміг мене не майстерністю! — загорлав Борел.

Я стенув плечима.

— А це й не Зимові Олімпійські ігри, — відказав я йому.

Він перехопив меча, замахнувся та метнув його в мене, уже перетворюючись на вогняний стовп, що знявся й розчинився у повітрі.

Я відбив меча, він пролетів повз моє ліве плече, впав, устромившись у кригу, й залишився так стояти, вібруючи, наче ілюстрація до скандинавської версії легенди про короля Артура.

Раптом відчув, як щось торкнулося моєї руки.

— Вибач, шефе. Я переплигнула йому на коліно. Доки дісталася його горла, він уже спалахнув вогнем.

— Добре все, що добрий кінець має, — відповів я. — Ти ж не обпалилася, Фракір?

— Навіть жару не відчула.

— Даруй, що влучив у тебе цією бурулькою, — сказав мені Юрт. — Цілив у Борела.

Я вибрався з рівнини, утиканої руками, і попрямував до вже знайомої доріжки.

— Це допомогло, частково, — сказав я Юртові. Мені не хотілося йому дякувати. Звідки знати, у кого він насправді цілився? Я озирнувся. Деякі з рук, ті, які копнув Юрт, показували нам середній палець.

Чому в моїх руках опинився Ґрейсвандір? Чи будь-яка інша зброя могла б із такою силою вразити фантома Лоґрусу? То, може, й насправді це батько переніс мене сюди? Чи він відчував, що мені може знадобитися лезо саме цього меча? Я хотів так думати, хотів вірити, що це був він, а не ще один фантом Лабіринту. А якщо так, я прагнув зрозуміти, яка його роль у всій цій історії. Що йому може бути відомо? На чиєму він боці?

Ми повернулися на стежину й рушили нею далі. Вітер ущух, а ті руки, що вистромлялися з-під криги, залишилися поодалік; тепер вони тримали смолоскипи, які освітлювали наш шлях на велику відстань, аж до голих скель, що височіли попереду. Більше нічого поганого, поки ми перетинали цю замерзлу рівнину, не трапилося.

— Із того, що ти розповів мені, та з того, що я побачив, — заговорив Юрт, — у мене складається враження, ніби цю подорож спонсорує Лабіринт, а Лоґрус намагається закомпостувати твій квиток.

Щойно він це сказав, крига розкололася в багатьох місцях. Тріщини побігли до нас, звідусіль, як з лівого, так і з правого боку доріжки. Однак, наближаючись до нас, вони сповільнювали свій рух. І тут я вперше помітив, що наша доріжка виступає над рівнем долини. Ми простували наразі чимось на кшталт дамби, а обіч неї скресала крига, товпилися крижини, але не могли нам зашкодити.

— Наприклад, ось таким чином, — зауважив Юрт, вказуючи на цю картину. — До речі, як ти вляпався у цю халепу?

— Це все заварилося 30 квітня... — почав я.

7

Коли ми дісталися скельної стіни й почали сходити на неї, частина рук махала нам услід на прощання. Юрт показав їм носа.

— Чи можеш ти мене винити, що я хочу втекти звідси? — звернувся він до мене.

— Жодним чином, — відповів я.

— Якщо та кров, що я отримав від тебе, справді зробила мене недосяжним для Лоґрусу, то я можу тут замешкати хтозна-як надовго.

— Цілком можливо, Юрте...

— От чому ти маєш зрозуміти, що я цілив крижиною у Борела, а не в тебе. Ти кмітливіший за нього, і в тебе є шанс знайти вихід звідси, а до того ж він був творінням Лоґрусу й у нього не знайшлося б достатньо вогню в разі потреби.

— Мені це теж спадало на думку, — відказав я, промовчавши про інші можливі варіанти, про які здогадувався. Не хотів завчасно розкривати карти. — Але на що ти натякаєш?

— Хочу сказати, що допоможу тобі в усьому, тільки не залишай мене тут самого. Знаю, що ми з тобою раніше ніколи не ладнали, але зараз хочу забути про це, аби твоя згода.

— Я завжди був не проти. Це ти розпочинав усі наші сварки та робив мені капості.

Юрт усміхнувся і мовив:

— Ніколи я цього не робив і не збираюся. Гаразд, гаразд, твоя правда. Я тебе не любив, а може, й зараз не люблю. Але не шкодитиму тобі, тепер, коли ми один одного потребуємо, щоб вибратися звідси.

— На мій погляд, я потрібний тобі у сто разів більше, ніж ти мені.

— Не можу заперечувати і не можу змусити тебе повірити мені, — сказав він. — Хоч і хотів би.

Деякий час ми мовчки йшли вгору, і я переконував себе, що повітря потроху теплішає. Нарешті він знову заговорив:

— Я нагадую твого брата Юрта і майже точно відтворюю його таким, яким він був колись — точно, але не зовсім. Наша з ним розбіжність почалася з нашого з тобою змагання в бігу. Адже мої обставини стосуються тільки мене, а ще я постійно розмірковую, відтоді, як отримав автономність. Реальний Юрт знає те, чого не знаю я, і володіє силами, яких я не маю. Але я знаю все про нього, аж до того часу, як він пройшов Лоґрусом, і я — найкращий експерт щодо того, як працює його голова; хіба після нього самого. Отже, якщо він і насправді перетворився на таку загрозу, як ти кажеш, можливо, я виявлюся навіть дуже корисним, коли тобі треба буде завбачити його кроки.

— Щось у цьому є, — визнав я. — Якщо тільки, звісно, ви обидва не граєте в одну дудку.

Юрт заперечно покрутив головою.

— Він мені не довірятиме, а я не довірятиму йому. Ми обидва з ним не такі дурні. Завдяки самоаналізу, розумієш?

— Це означає, що не можна довіряти жодному з вас.

Він наморщив лоба, а потім кивнув:

— Гадаю, це так.

— То чому б я мав тобі довіряти?

— Просто зараз тому, що ти тримаєш мене за яйця. Згодом — тому, що я буду тобі до біса корисним.

Ще кілька хвилин ми підіймалися мовчки, а потім я сказав:

— Найбільше мене турбує те, що Юрт пройшов крізь Лоґрус не так давно. Ти не є дорослішою чи поміркованішою версією мого найменш улюбленого родича. Ти — копія, дуже близька до оригіналу. Не думаю, що за такий невеличкий проміжок часу ти встиг дуже змінитися.

Він здвигнув плечем.

— Що можу сказати, крім того, що вже сказав? — промовив. — Тоді укладімо угоду, враховуючи тільки наші можливості та власні інтереси.

Я посміхнувся. Ми обидва розуміли, що в будь-якому разі справи розвиваються саме так. Але наші балачки допомагали скоротати час. Ми піднімалися все вище, а мені тим часом майнула думка.

— Як гадаєш, ти можеш мандрувати Тінню? — запитав я Юрта.

— Не знаю, — відказав той, помовчавши. — Мій останній спогад перед тим, як я опинився тут, — це як проходжу крізь Лоґрус. Гадаю, тоді він і зробив запис. Тому я не маю спогадів про те, як Сухай навчав мене пересуватися Тінями, чи про свої спроби. На мою думку, я можу це робити, а ти як гадаєш?

Я зупинився віддихатися.

— Це настільки заплутана магія, що я в ній нічого не тямлю. Гадав, може, тебе закинули сюди з готовими відповідями на такі запитання, тобто з надприродним відчуттям, що тобі під силу, а що ні.

— На жаль, це не так. Якщо тільки не вважати, що інтуїція — це щось надприродне.

— Якщо ти не помиляєшся надто часто, може, це так і є.

— От лайно! Але наразі зарано робити висновки.

— Лайно. Твоя правда.

Невдовзі ми піднялися вище тієї імли, звідки, очевидно, сипалася сніжна крупа. Ще далі вітер змінився легеньким вітерцем. Ще трохи, і не стало й вітерцю. Гребінь вималювався трохи попереду, тож незабаром ми були вже на ньому.

Озирнувшись, я поглянув униз. Побачив лише легке мерехтіння, що пробивалося крізь туман. А перед нами бігла наша доріжка, зиґзаґом, де-не-де пунктиром, наче написана морзянкою. Ці регулярні розриви, можливо, пояснювалися скелями. Доріжка вела нас праворуч, потім повернула ліворуч.

Не припиняв стежити за Юртом: чи не помічу з виразу його обличчя, що він упізнає місцевість. Слова — це лише слова, а він був версією того Юрта, з ким я зростав разом. І якщо з його вини вскочу в якусь халепу, то негайно простромлю Ґрейсвандіром те місце, яке він наразі займає.

Миготіння.

Ліворуч з’явилося щось схоже на печеру в скелястому схилі... ні, це наче отвір до іншої реальності. Автомобіль дивного вигляду їде крутою міською вулицею...

— Що?.. — почав Юрт.

— Я ще не зрозумів, що це означає. Чортова купа таких картинок виникала й раніше. До речі, я спочатку повважав тебе одним з таких видив.

— Але це виглядає достатньо реально, щоб зайти й подивитися.

— Може, й так.

— А раптом це наш вихід звідси?

— Не знаю, мені здається, це було б надто просто.

— Чому б нам не перевірити?

— Ти перший, — сказав я йому.

Ми зійшли зі стежини, наблизилися до вікна у реальність, і Юрт ступив крок уперед. За мить він був на тротуарі обіч тієї вулиці, якою котила машина. Обернувшись, помахав мені рукою. Я бачив, як ворушаться його губи, але слів не чув.

Якщо мені вдалося змахнути сніг з червоного «Шевроле», то чому я увесь не можу зайти всередину однієї з цих сцен? А якщо це мені вдасться, то, можливо, я зможу почати з цього місця пересуватися Тінями, поки опинюся в приємнішому середовищі, ніж оцей темний світ? Я рушив уперед.

Мить — і я опинився всередині, й навколо наче ввімкнули звук. Я дивився на будинки, на стрімку вулицю, прислухався до міського шуму, принюхувався до повітря. Це місце дуже скидалося на одне з відображень Сан-Франциско. Я прискорив крок, аби наздогнати Юрта, який уже ось-ось мав завернути за ріг.

Я швидко порівнявся з ним, і ми пішли пліч-о-пліч. Наблизилися до рогу. Обігнули його. І скам’яніли.

За рогом не було нічого. Перед нами стіною стояла чорнота. І навіть не просто чорнота, а цілковита порожнеча, від якої ми негайно позадкували.

Я повільно простягнув руку вперед. Коли правиця наблизилася до темряви, відчув поколювання, потім холод, а тоді й страх. Я відсмикнув руку. Юрт теж зробив спробу і теж прибрав руку. Піднявши зі стічної канави горлечко від розбитої пляшки, він розвернувся та жбурнув його у перше-ліпше вікно поблизу, кинувшись слідом.

Я побіг за ним. Наздогнавши його біля розбитої шибки, зазирнув крізь неї всередину будівлі.

Знову чорнота. З іншого боку вікна не було геть нічого.

— Схоже на будинок із привидами, — зауважив я.

— Еге ж, — погодився Юрт. — Скидається на те, що нам відкривають дуже обмежений доступ до різних Тіней. А ти як вважаєш?

— А мені починає спадати на думку, чи не маємо ми щось відшукати в одному з цих місць...

Зненацька чорнота за вікном зникла і стало видно столик. На ньому тріпотів вогняний язичок свічі. Я спробував просунути руку крізь розбите скло й дістатися свічки. Тієї ж миті вона зникла. За вікном знову — стіна чорноти.

— Як на мене, це може бути стверджувальна відповідь на твоє запитання, — сказав Юрт.

— Гадаю, ти маєш слушність. Але ж не можемо шукати це щось у кожному будинку, повз який проходимо.

— Мабуть, це просто спроба привернути твою увагу, змусити тебе усвідомити, що маєш уважно стежити за всім, що з’являється, і тоді, можливо, тобі покажуть щось особливе.

Яскравий спалах. За вікном знову вималювався столик, але тепер на ньому горіли безліч свічок.

— Гаразд! — вигукнув я. — Якщо це все, що тобі від мене треба, я це зроблю. Чи, може, маю відшукати тут ще щось?

Темрява. Вона виповзла з-за рогу й посунула на нас. Свічки зникли, і з вікна теж полилася темрява. Ебонітово-чорна стіна сховала від нас будівлі на тому боці вулиці.

— Я розумію це як відповідь «Ні», — прокричав я. Тоді розвернувся й припустив чорним тунелем, що дедалі вужчав у напрямку стежини. Юрт не відставав від мене ні на крок.

— Гарна здогадка, — сказав я йому, коли ми знову стояли на освітленій нашій доріжці, спостерігаючи, як вулиця, котрою щойно крокували, переходить у небуття. — Гадаєш, він просто викидав ці картинки випадковим чином, доки я нарешті не увійшов усередину однієї з них?

— Так.

— Навіщо?

— Гадаю, він має кращий контроль над тими місцями, тож там йому простіше відповідати на твої запитання.

— «Він» — це Лабіринт?

— Можливо.

— Добре. Наступного разу, коли щось відкриється для мене, я туди зайду. Зроблю все, що він хоче від мене, якщо це допоможе мені швидше вибратися звідси.

— Ми. Ми зайдемо й зробимо, братику.

— Так, звісно, — відказав я.

Ми рушили далі. Втім, нічого нового та цікавого вздовж стежини не траплялося. Сама вона тягнулася зиґзаґом, ми повторювали всі її закрути та вигини, а мене вже турбувало, з ким зустрінемося наступного разу. Якщо я справді перебував на території, яку контролював Лабіринт, і мав ось-ось зробити щось, чого він від мене чекав, тоді логічно було припустити, що Лоґрус може закинути сюди когось зі старих знайомців, аби спробувати мене від цього відмовити. Але поки що ніхто не з’являвся, і ми, повернувши востаннє, пішли стежиною, яка раптом стала цілковито прямою, а потім побачили, як попереду вона різко уривається, впираючись у темну безформну масу.

Ми пройшли ще трохи, і маса набула вигляду темної гори. Коли втомлено плелися до неї, я відчув щось схоже на напад клаустрофобії, уявивши, що можуть ховати її чорні глибини, й почув, як Юрт чортихається собі під ніс. Ми ще не дісталися гори, коли праворуч щось замерехтіло. Повернувшись на світло, я розгледів спальню Рендома та Віалли в Амбері. Я дивився на неї з південного боку, мимо софи, столика біля ліжка, повз стілець, килимок та подушки на ньому, і погляд мій упирався в камін. М’яке денне світло лилося до кімнати крізь вікна. Ні в ліжку, ні на софі та стільці нікого не було, а поліна на решітці прогоріли, перетворившись на червоні жарини, але ще диміли.

— Що тепер? — запитав Юрт.

— Це воно, — відказав я, — має бути воно, хіба не бачиш? Варто було мені запитати, що тут відбувається, як показали те, що треба. Тепер, гадаю, мушу діяти хутко... тільки-но зрозумію, як саме...

У кам’яній кладці, що обрамляла топку каміна, один із каменів наче розпікся сильніше за інші. Я дивився на нього, а він сяяв дедалі сильніше. Жарини не могли б спричинити такий ефект. Тоді...

Підкоряючись могутньому імпульсові, я кинувся вперед. Почув, як щось кричить Юрт мені в спину, але голос його мов відрізало, щойно я опинився в кімнаті. Коли проходив мимо ліжка, на мене повіяло улюбленими парфумами Віалли. Це й насправді Амбер, — я був упевнений у цьому. Не якийсь там факсимільний відбиток. Я кинувся до каміна, до його правого кута.

Юрт увірвався до кімнати слідом за мною.

— Виходь, треба битися! — гукнув він.

Крутнувшись до нього, я зашипів: «Стули писок!» — і приклав палець до губ.

Він перетнув кімнату, схопив мене за руку біля плеча й хрипло прошепотів мені на вухо:

— Борел знову намагається матеріалізуватися! Коли ти вийдеш звідси, він уже матиме тіло й чекатиме на тебе!

З вітальні почувся голос Віалли, вона гукнула:

— Хто там?

Я ривком звільнився від Юрта, упав на коліна перед каміном і вхопив той камінь, що світився найяскравіше. Камінь, здавалося, був вмурований у камін, але, коли я смикнув за нього, відокремився без проблем.

— Як ти знав, що можна витягти саме цей камінь? — пошепки запитав Юрт.

— Сяйво, — відповів я.

— Яке ще сяйво? — не вгавав той.

Я не став йому відповідати, а запустив правицю у просвіт, що утворився, зухвало сподіваючись, що там нема неприємних сюрпризів. Отвір тягнувся за кам’яну кладку. І там я намацав це. Воно звисало з якогось кілка чи гачка, на довгому ланцюжкові. Я обхопив його пальцями й потягнув до себе. І почув, як став частіше дихати Юрт, котрий дивився мені через плече.

Останнього разу я бачив це на шиї Рендома, коли ховали Каїна. Я тримав у руці Судний Камінь. Хутко піднявши його над головою, накинув ланцюжок собі на шию, і червоний камінь ліг мені на груди саме тієї миті, коли відчинилися двері з вітальні.

Тримаючи палець біля губ, я в стрибку схопив Юрта за плечі, розвертаючи його у бік відсутньої стіни, за якою лежала наша стежина. Він почав пручатись, але я міцним стусаном надав йому потрібного напрямку.

Я почув, як Віалла питає: «Хто тут?» — і побачив спантеличений погляд Юрта.

Часу пояснювати йому знаками чи пошепки, що вона сліпа, я не мав. Тому ще раз штурхнув його. Але цього разу він відступив убік, витягнув ногу, просунув руку в мене за плечима та штовхнув мене вперед. З моїх губ встигла злетіти дуже коротка лайка, і я упав. У себе за спиною знову почув голос Віалли: «Хто...?», а тоді голос її пропав.

Я сторч полетів на доріжку, але, падаючи, примудрився витягти кинджал зі свого правого чобота. Відкотився якомога далі, а коли схопився на ноги, вістря мого клинка вже було спрямоване на постать Борела, котрий, схоже, устиг повернути собі тіло.

Він дивився на мене, вишкіряючись, та поки що не видобуваючи зброї з піхов.

— Тут нема лану, всіяного руками, — зауважив Борел, — і тобі більше не пощастить так, як під час нашої останньої зустрічі.

— Шкода, — сказав я.

— А якщо відберу в тебе оцю біжутерію, яка теліпається у тебе на шиї, та доставлю її до Лоґрусу, винагородою мені буде нормальне існування, і я заміню собою мого колись живого двійника, того, що його підступно заколов твій батько, як ти сам розповів.

Видіння королівських апартаментів у Амбері зникло. Юрт стояв за межами доріжки, біля того місця, де проходив інтерфейс із цим дивним королівством.

— Я знаю, що мені його не перемогти, — гукнув він, коли я на нього подивився, — а тобі це одного разу вдалося.

Я повів плечем.

Тут Борел повернувся до Юрта.

— Ти зрадиш Двори та Лоґрус? — запитав його.

— Навпаки, — відказав Юрт. — Можливо, мені вдасться врятувати їх від серйозної помилки.

— Якої ще помилки?

— Розкажи йому, Мерліне. Розкажи йому те, що казав мені, коли ми видряпувалися з тієї морозилки, — промовив Юрт.

Борел знову втупивсь у мене.

— Є щось дуже дивне в цьому сценарії, — сказав я. — Відчуваю, що це дуель між Силами, Лоґрусом і Лабіринтом. Може, Амбер та Двори тут не головні. Бачиш...

— Маячня! — перервав мене Борел, витягаючи клинок. — Усе це нісенітниці, вигадані, аби уникнути нашої дуелі!

Я перекинув кинджал у ліву руку, а правою витягнув із піхов Ґрейсвандір.

— Той чорт з тобою! — сказав Борелу. — Ходи сюди, добудь його!

На моє плече впала рука, впала і продовжила свій рух униз, ще й із закрутом, тиснучи мене у спіральний рух додолу, який виштовхнув мене зі стежки вліво. Краєчком ока я помітив, як Борел позадкував на крок.

— Ти маєш схожість з Еріком або з Корвіном, — почув я глибокий, знайомий мені голос, — хоч я тебе і не знаю. Але на тобі Камінь, і це робить твою особу надто важливою, щоби ризикувати собою у дріб’язковій сутичці.

Я повернув голову. Це був Бенедикт, ось хто. Бенедикт із двома цілими руками.

— Моє ім’я Мерлін, і я син Корвіна, — озвався до нього, — а це славетний дуелянт із Дворів Хаосу, наставник дуельної справи.

— Мені здається, що ти тут із місією, Мерліне. Ось і займися нею, — сказав Бенедикт.

Вістря Борелового меча майнуло у положення дюймів за десять від моєї горлянки.

— Нікуди ти не підеш, — заявив Борел. — І камінь цей залишиться тут.

Без жодного звуку Бенедиктів клинок вилетів із піхов і змахом відсторонив меч Борела.

— Роби, як я сказав, Мерліне: іди, куди йшов, — звелів мені Бенедикт.

Підвівшись, я обійшов їх, тримаючись на пристойній відстані.

— Якщо ти вб’єш його, — повідомив Юрт, — то він за якийсь час матеріалізується знову.

— Як цікаво, — відповів Бенедикт, легко відбиваючи атаку та відступаючи на крок. — За який час?

— За кілька годин.

— А скільки часу тобі знадобиться, щоб завершити те, що маєш зробити?

Юрт подивився на мене.

— Не знаю напевне, — відповів я.

Бенедикт парирував удар дуже незвичним чином, човгнув убік і перейшов у стрімку атаку, рубаючи мечем. Із сорочки Борела відскочив ґудзик.

— У такому разі я трохи затягну нашу сутичку, — сказав Бенедикт. — Хай щастить, юначе!

Він коротко відсалютував мечем, і тут Борел атакував. Бенедикт застосував італійську шосту, внаслідок чого вістря мечів розійшлися в різні боки, й водночас пішов уперед. Лівою, вільною, рукою він смикнув Борел а за ніс. Тоді відштовхнув його, відступив на крок та посміхнувся.

— І скільки ти зазвичай береш за уроки? — ще встиг я почути, коли ми з Юртом, повернувшись до них спинами, швидко віддалялися стежиною.

* * *

— Цікаво, скільки часу треба Силам, щоб матеріалізувати фантом? — мовив Юрт, коли ми підтюпцем прямували до схожої на гору громади, у чорноті якої губилася наша стежка.

— На Борела їм знадобилося кілька годин, — сказав я, — а якщо Лоґрус прагне заволодіти Каменем так сильно, як я підозрюю, то він уже заслав би сюди військо примар, якби міг це зробити. Тепер я переконаний, що дотягтися до цього місця дуже важко обом Силам. Мені здається, тут вони можуть лише виявляти себе тоненькими струмочками енергії. Якби це було не так, вони уже давно б зі мною розправилися.

Юрт простягнув руку, наче бажаючи торкнутися Каменя, а тоді, очевидно, роздумав та відсмикнув руку.

— У мене складається враження, ніби ти остаточно став на бік Лабіринту, — зауважив він.

— Схоже, ти теж. Якщо, звісно, не плануєш останньої миті встромити мені кинджал у спину, — відказав я.

— Не смішно, — фиркнув той. — Я мушу бути на твоєму боці. Тепер бачу, що Лоґрус створив мене лише як одноразовий інструмент. Коли завдання буде виконано, я опинюся на смітнику. А ще, відчуваю, я б розчинився уже давно, якби не переливання твоєї крові. Тому, подобається це тобі чи ні, а я з тобою. І спині твоїй нічого не загрожує.

Ми пересувалися бігцем по наразі прямій доріжці, нарешті наближаючись до її кінцевої точки. Трохи згодом Юрт запитав:

— А що такого особливого в цьому кулоні? Схоже, Лоґрусу він страшенно потрібний.

— Цей кулон зветься Судний Камінь, — відповів я. — Кажуть, він старіший навіть за Лабіринт, і той створили за його допомогою.

— На твою думку, чому тебе привели до нього і дозволили так просто заволодіти ним?

— І гадки не маю, — відказав я. — Якщо матимеш якісь ідеї, радо їх вислухаю.

Незабаром ми дісталися місця, де наша стежина занурювалась у чорноту. Ми зупинилися, роззираючись навколо.

— Жодної таблички, — зауважив я, придивляючись до входу.

Юрт подивився на мене, як на божевільного, і мовив:

— У тебе завжди було збочене почуття гумору, Мерліне... Хто ж чіплятиме таблички в такому місці?

— Хтось із тих, хто має так само збочене почуття гумору.

— Гаразд, ходімо далі, — він повернувся до отвору.

Над отвором з’явилася табличка. На ній світився червоним напис: «Вихід». Юрт якусь мить ошелешено дивився на табличку, тоді похитав головою. Ми пройшли крізь отвір.

Далі нам довелося йти тунелем, і він трохи здивував мене. Ця місцевість була здебільшого штучною, тому я очікував побачити прямісінький, мов накреслений, коридор із рівнісінькими стінами та чітко геометричними деталями. Натомість ми, здавалося, простували ланцюгом поєднаних одна з одною природних печер, повз сталактити, сталагміти, стовпи та вирви, заповнені водою.

Камінь відкидав зловісне світло на кожну деталь, до якої я розвертався, аби роздивитися.

— А ти знаєш, як користуватися цим каменем? — поцікавився Юрт.

Я пригадав, що розповідав мені батько.

— Гадаю, коли настане час, зможу ним скористатися, — відказав я, на мить підносячи камінь до очей та вдивляючись у нього, а тоді знову опускаючи ланцюжок на груди. Я більше переймався не каменем, а тим, куди веде нас доріжка.

А вона вела через вогкі гроти, крізь зали, високі, наче кафедральні собори, вела вузькими тунелями, змушувала спускатися каменистими ложами водоспадів, і я не припиняв крутити головою на всі боки. У цьому проглядалося щось знайоме, от лише я не міг втямити, що саме.

— Тобі це місце нічого не нагадує? — запитав я Юрта.

— Мені — ні, — відказав той.

Ми проминули бокове відгалуження, де біліли три людських кістяки. Мені спало на думку, що це перші ознаки життя, якщо можна так сказати, котрі трапилися відтоді, як тиняюся цією місциною, і я сказав про це Юртові.

Він повільно нахилив голову.

— Починаю сумніватися, чи ми ще мандруємо між Тінями, — сказав Юрт, — чи вже покинули це місце і потрапили до Тіні; може, тоді, коли увійшли до цих печер.

— Можу перевірити, спробувавши викликати Лоґрус, — запропонував я. Фракір одразу ж несамовито запульсувала на моєму зап’ястку. — Але з огляду на метафізичний бік нашої ситуації, гадаю, не варто цього робити.

— Я суджу з кольору мінералів, з яких складені стіни, — вів далі він. — Місцевість, якою ми мандрували раніше, була переважно монохромною. Взагалі-то мені насрати на природу і таке інше. Хочу лише сказати, що тепер навколо нас барви, і це може означати, що ми перемогли.

Я показав собі під ноги.

— Доки ця блискуча стежина тут, ми ще не спорснули з гачка.

— А що як зараз просто зійдемо зі стежки? — промовив Юрт, повертаючись праворуч і роблячи крок у тому напрямку.

Один зі сталактитів затрясся й, упавши йому просто перед носом, розлетівся на шматки. Юрт миттю повернувся на доріжку, проказавши:

— Звичайно, шкода було б не з’ясувати, куди нас ведуть...

— Квести, вони такі. Було б поганим тоном пропустити головне.

Ми пришвидшили крок. Навколо не відбувалося нічого алегоричного. Ми чули відлуння своїх кроків та голосів. У вологих гротах крапала вода. Мінерали виблискували. Здається, ми спускалися нижче й нижче.

Скільки так простували, не знаю. Згодом кам’яні гроти стали схожими один на одний, так, наче ми увесь час проходили крізь портал телепортації і він знову й знову спрямовував нас тими ж самими печерами та коридорами. Це сплутало моє уявлення про час. Постійні повтори заколисували, і...

Раптом коридор розширився й завернув праворуч. Нарешті хоч якась зміна! Але й тут усе здавалося уже баченим. Наша освітлена стрічка вела нас крізь темряву. Трохи далі ми пройшли повз боковий коридор зліва. Юрт, поглянувши туди, поспішно проминув його.

— Там може ховатися будь-яка клята потвора, — пояснив.

— Твоя правда, — я погодився з ним. — Але цим не варто перейматися.

— Чому?

— Здається, я починаю дещо розуміти...

— То, може, і мені поясниш, що відбувається?

— Надто довго розповідати. Просто зачекай. Незабаром усе проясниться.

Ми промайнули ще одне бічне відгалуження. Схоже, але інше. Ну, звісно.

Я наддав ходи, бо мені не терпілося розгадати загадку. Ще один коридор убік. Я кинувся бігом...

Ще один...

Юрт гупав пліч-о-пліч зі мною, луна котилася за нами. Вперед. Уже скоро.

Ще поворот.

А тоді я зупинився, бо тунель вів далі, а наша стежка закінчувалася. Вона завертала ліворуч і заходила під масивні двері з металевою облямівкою. Я пошукав напомацки на стіні праворуч, де мав бути гачок, знайшов його, зняв із нього ключа. Вставив ключа, повернув, витягнув ключа, повісив на місце.

— Мені не подобається це місце, шефе, — звернулася до мене Фракір.

— Знаю.

— Схоже, ти знаєш, що робиш, — зауважив Юрт.

— Еге, — сказав я, а тоді, збагнувши, що двері відчиняються назовні, а не всередину, додав: — Певною мірою.

— Може, скажеш мені, куди це ми припензлювали? — поцікавився Юрт.

Важкі двері скрипнули та почали потроху подаватися на мене.

— Це місце дуже скидається на печеру в Колвірі під Замком Амбера, — відповів я.

— Чудово, — кивнув головою Юрт. — А що за цими дверима?

— Вони нагадують вхід до зали із Лабіринтом Амбера.

Я міцно вхопився за велику дверну клямку й потягнув на себе.

— Ще краще, — сказав Юрт. — Я, найімовірніше, перетворюся на клубок диму, якщо сунуся туди.

— Але двері трохи відрізняються, — продовжив я. — А Сухай заходив і дивився на Лабіринт перед тим, як мені пройти. Без жодних негативних наслідків. І наша мати проходила Лабіринтом.

— Так, це правда.

— Насправді я вважаю, що відповідна особа з Дворів може пройти Лабіринтом, і це ж справедливо й для моєї рідні з Амбера та Лоґрусу. Легенди кажуть, що в сиву давнину ми були однією родиною.

— Добре, я піду з тобою. Там досить місця, щоб обійти цю штуку, не ступаючи на неї, чи не так?

— Так.

Повністю відчинивши половинку дверей і притримуючи її плечем, я зазирнув усередину. Це був Лабіринт. Я побачив, що наша осяйна доріжка уривається за кілька дюймів від порога.

Я зі шумом вдихнув повітря, а видихнув не дуже пристойне слово.

— Що таке? — запитав Юрт, намагаючись зазирнути мені через плече.

— Не те, на що я очікував.

І я посунувся, щоб він міг подивитися.

Юрт кілька секунд дивився, а тоді протягнув:

— Не розумію...

— Не впевнений, що я розумію, — відгукнувся я, — але збираюся з’ясувати.

Я ступив до зали, і Юрт зайшов слідом за мною. Це був не той лабіринт, який я знав. Чи, радше, це був він і не він. Загальною конфігурацією цей лабіринт відповідав Лабіринту в Амбері, тільки був пошкоджений. У кількох місцях лінії були стерті, зруйновані, видалені, а може, їх на цих ділянках ніколи й не було. Зазвичай темні проміжки між лініями набули сліпучої, синьо-білої яскравості, а самі лінії стали чорними. Наче сутність Лабіринту пішла з його ліній, а натомість перелилась у тло. Освітленою ділянкою Лабіринту, здавалося, пробігало легке ряботиння.

Але всі ці розбіжності переважувала суттєва відмінність: Лабіринт Амбера не мав у центрі вогняного кола, де лежала жінка: чи то мертва, чи без свідомості, чи під дією закляття.

І цією жінка мала бути, без сумніву, Корал. Я зрозумів це миттєво, хоча роздивитись її обличчя між омахами полум’я зміг тільки за хвилину чи дві.

Я стояв і дивився, а важкі двері грюкнули за нами. Юрт також довгенько стояв мовчки, відтак мовив:

— Цей Самоцвіт узявся діяти. Бачив би ти наразі своє обличчя у його світлі.

Опустивши погляд на Камінь, я побачив, що він пульсує рубіновими спалахами. Синьо-біле сяйво розплавленого металу, на який перетворився Лабіринт, і червоні відблиски вогняного кола завадили мені вчасно помітити, що Камінь активувався.

Я ступив крок уперед, відчуваючи холодну хвилю, схожу на ту, що супроводжує контакт через Козирі. Це мав бути один із тих Пошкоджених Лабіринтів, про які згадувала Джасра, один із тих Шляхів, на яких пройшли ініціацію вона та Джулія. Отже, я мав перебувати в одній із ранніх Тіней, неподалік власне Амбера. Мої думки завирували зі страшенною швидкістю.

Я тільки недавно довідався, що Лабіринт може мислити. А звідси неминуче випливало, що Лоґрус також може мати розум. Доказ розумності Лабіринту я отримав, коли Корал успішно пройшла Лабіринт, а потім попросила його відправити її туди, куди він забажає. Так він і зробив, і ось де вона опинилася, а зв’язатися за допомогою Козиря з нею я не міг через її стан. Коли звернувся до Лабіринту після її зникнення, він — майже глузливо, так мені здалося тоді й здається наразі — перекинув мене з одного кінця зали в інший, наче бажаючи переконати, що він спроможний мислити.

До того ж він не просто міг мислити, зрозумів я, піднісши до очей Судний Камінь і вдивляючись у нього. Він ще й до біса розумний. Адже картинки, що виникали в Камені, показуючи мені, що маю зробити, вимагали від мене такого, чого я б за жодних інших обставин не робив. Вибравшись із тієї химерної місцини, якою пролягав мій квест, я перетасував би Козирі й звернувся до когось, щоб він витягнув мене звідси. А може, навіть викликав би образ Лоґрусу, і хай би вони з Лабіринтом тузилися між собою, а я би тим часом вислизнув звідси крізь Тінь. Але в серці Пошкодженого Лабіринту спала, оточена вогняним колом, Корал... Справжній Лабіринт знав, що я її не кину. Мабуть, зрозумів щось, коли вона ним проходила, й у нього визрів план. А тоді він залучив мене до виконання цього плану.

Він бажав, щоб я полагодив цю його подобу, цей Пошкоджений Лабіринт. А для цього я мав пройти ним із Судним Каменем на шиї. Саме так Оберон свого часу усунув пошкодження оригінального Лабіринту. Звісно, виконуючи цю місію, він загинув...

З іншого боку, король мав справу зі справжнім Лабіринтом, а це тільки одне з його відображень. До того ж моєму батькові вдалося створити власний замінник Лабіринту, і він вижив.

«Чому він обрав саме мене?» — питав я себе знову й знову. Чи тому, що я син тієї людини, якій вдалося створити новий Лабіринт? Чи тому, що несу в собі й образ Лоґрусу, й образ Лабіринту? Чи просто тому, що я опинився під рукою і на мене можна було натиснути? Може, спрацювали всі ці причини? А може, жодна з них?

— То що? — гукнув я. — Маєш для мене відповідь?

Щось вгатило мене у живіт, я відчув різкий біль і запаморочення, зала пішла обертом навколо мене, розчинилася, з’явилася знову, вже нерухома, і я побачив, що між мною та Юртом лежить Лабіринт, а великі двері — в Юрта за спиною.

— Як ти це зробив? — закричав він.

— Це не я.

— Отакої!

Юрт повільно пройшов праворуч, наблизився до стіни. Притискаючись до неї, почав обходити Лабіринт навколо, не бажаючи чи боячись підійти хоча б на крок та не спускаючи з нього очей.

Звідси я трохи краще бачив Корал, як вона лежить, а полум’я навколо неї — стіною. Кумедно. Тут не йшлося про великі емоції. Ми з нею не були коханцями, навіть дуже близькими друзями. Познайомилися день тому, вирушили разом на довгу прогулянку, навколо палацу, тоді підземеллями під палацом та містом, потім пообідали разом, трохи випили, трохи посміялись. Якби ми роззнайомилися ближче, цілком можливо, виявилося б, що терпіти одне одного не можемо. Поки що ж мені було приємним її товариство, і я відчув, що не проти б із часом ближче з нею заприятелювати. А ще певною мірою почувався винним у її теперішньому стані, який частково настав і через мою необережність. Інакше кажучи, Лабіринт тримав мене за яйця. Якщо хочу її звільнити, мені доведеться його полагодити.

Вогняні язики кивнули в мій бік.

— Це нечесна гра, — промовив я вголос.

Полум’я кивнуло знову.

Я продовжував розглядати Пошкоджений Лабіринт. Знав про це явище практично тільки те, що розповідала Джасра. Але пам’ятав, як вона казала, що проходити Пошкоджений Лабіринт треба між лініями, тоді як Камінь підказував мені йти лініями, як у справжньому Лабіринті. Й це було схоже на правду, наскільки я пригадував, що розповідав мені батько. Таким чином можна накреслити відповідні доріжки на місці розривів. Мені не потрібна була якась дурнувата ініціація, що її отримують, проходячи між лініями.

Юрт дійшов до найвіддаленішої точки з того боку Лабіринту і тепер наближався до мене. Коли він опинився навпроти розриву в зовнішній лінії, звідти вирвався промінь світла й підлогою пробіг до його ніг. Жах відбився на обличчі Юрта, коли світло торкнулося його ніг. Він заволав і почав танути.

— Зупинися! — гукнув я. — Чи шукай собі іншого ремонтувати Лабіринт! Віднови його і дай йому спокій, або я відмовляюся це робити! Я не жартую!

Напівзниклі ноги Юрта знову видовжилися. Синьо-біла хвиля жару, що підіймалася його тілом, схлинула, а світло відкотилося від його ніг. З обличчя Юрта зник вираз болю.

— Я знаю, що він — фантом Лоґрусу, — сказав я, — і копія мого родича, якого люблю найменше, але ти, сучий сину, дай йому спокій, або я не пройду тобою! Хай тобі лишається Корал, а сам зоставайся пошкодженим!

Світло втяглося назад крізь розрив у лінії, і все стало таким, яким було за мить до того.

— Чекаю на виконання твоєї обіцянки, — сказав я.

Велетенська стіна полум’я здійнялася над Пошкодженим Лабіринтом, сягнувши самісінької стелі, й упала.

— Розцінюю це як знак згоди, — сказав я.

Омахи полум’я кивнули.

Я почув, як Юрт прошепотів:

— Дякую.

8

Отже, я рушив Лабіринтом. Якщо ступити на чорну лінію, відчуття зовсім інше, ніж коли крокувати вогнистими лініями під Амбером. Під ногами відчувалася наче гола земля, а відірвати ногу було важкувато, й чулось якесь потріскування.

— Мерліне! — гукнув Юрт мені вслід. — А я що маю робити?

— Тобто? — уточнив я.

— Як мені звідси вибратися?

— Вийди крізь двері та рушай Тінями, — сказав я, — або подолай цей Лабіринт услід за мною, і він відішле тебе, куди забажаєш.

— Не думаю, що можна мандрувати Тінню так близько від Амбера. А ти як гадаєш?

— Можливо, ми надто близько. То відійди далі фізично, а відтак уже спробуй.

Я просувався далі. Тепер чув тріск на кожному кроці.

— Я заблукаю в цих печерах, якщо спробую так зробити.

— Тоді йди за мною.

— Лабіринт мене знищить!

— Він пообіцяв цього не робити.

Юрт хрипко розсміявся:

— І ти йому віриш?

— Якщо Лабіринт хоче, щоб роботу було виконано належним чином, то не має вибору.

Я наблизився до першого розриву в Лабіринті. Зазирнувши до Каменя, побачив, де мала б пролягати лінія. Не без трепету ступив туди, де наразі не було жодних позначок. Тоді зробив ще крок. І ще. Коли просвіт залишився позаду, мені закортіло озирнутися. Натомість я продовжував іти вперед, аж поки вигин лінії дав змогу побачити це місце збоку від мене. Я уздрів, що той відрізок лінії, яким уже пройшов, наразі сяє, як і має бути у справжньому Лабіринті. Наче лінія знову поглинула те сяйво, що було розлите навкруги, а до проміжків між лініями повернулася притаманна їм чорнота. Юрт саме дістався того місця, звідки я зайшов до Лабіринту. Ми перезирнулися.

— Не знаю, Мерліне, — мовив він. — Просто не знаю.

— Юртові, якого я знав раніше, не стало б духу спробувати... — сказав я.

— Мені теж бракує духу.

— Ти сам сказав, що наша мати проходила Лабіринтом. Є шанси, що ти успадкував цю здатність. Якого дідька? Якщо я помиляюся, усе опиниться позаду швидше, ніж ти помітиш.

Я зробив ще крок. Він безрадісно розсміявся.

А тоді промовив: «Якого дідька?!» — і ступив на Лабіринт.

— Агов, я ще живий, — гукнув він до мене. — Що тепер?

— Іди вперед, — відповів я. — Йди за мною. Не зупиняйся. І не полишай лінію, інакше й домовленість не допоможе.

Пройшовши поворотом, я загубив Юрта з очей. Пройшов ще трохи і став відчувати біль у правій нозі, мабуть, через те, що довелося стільки пройти пішки та ще й на гори дряпатися. Біль посилювався із кожним кроком. Незабаром пекло вже нестерпно. Може, я десь порвав собі зв’язку? А може...

Ну, звісно. Тепер я розчув запах паленої шкіри.

Сунувши руку за халяву, витягнув з-за неї кинджал, зроблений у Хаосі. Він був гарячий. Це Лабіринт своєю присутністю так впливав на нього, і я більше не міг носити його на собі.

Розмахнувшись, викинув кинджал уперед, за межі Лабіринту, і той полетів у кінець зали, до тієї стіни, де були двері. Машинально я провів кинджал очима. В імлі, у котру він занурився, здавалося, щось невиразно ворухнулося. Там стояв якийсь чолов’яга, стояв і дивився на мене. Кинджал ударився об стіну й упав на підлогу. Нахилившись, чоловік підняв зброю. Я почув короткий смішок. Тоді той зробив невловимий рух, і кинджал, описуючи дугу, полетів над Лабіринтом у моєму напрямку.

Він упав попереду мене, з правого боку. Тільки-но кинджал торкнувся Лабіринту, він вибухнув фонтаном блакитного полум’я, що піднялося вище моєї голови та розсипалося гарячими іскрами. Здригнувшись, я притишив крок, хоч і знав, що полум’я не має мені зашкодити, але не зупинився. Дійшов до довгої фронтальної арки, далі рухався повільно.

— Не відхиляйся від лінії, — гукнув я Юртові. — Не звертай уваги на таку чортівню.

— Зрозуміло, — відгукнувся він. — А що то за один?

— А дідько його знає.

Я просувався вперед. Тепер рухався ближче до вогняного кола. Цікаво, що подумала б ти’їґа про ситуацію, у якій я перебував наразі? Подолавши ще один поворот, я знову міг бачити значну частину шляху, який залишився позаду. Візерунок сяяв рівним світлом, а Юрт просувався впевнено, повторюючи мої рухи, і полум’я закривало його ноги по кісточки. Мені ж воно майже сягало колін. Краєчком ока я уздрів якийсь рух там, де стояв незнайомець.

Чоловік вийшов із темряви, котра його ховала, і я побачив, що він повільно, обережно просувається вздовж стіни. Принаймні йти Лабіринтом незнайомець не збирався. Він простував до точки, що лежала практично навпроти входу до Лабіринту.

Мені не лишалося нічого іншого, крім іти далі своїм маршрутом, і він вів мене вигинами та поворотами, з яких я вже не міг бачити незнайомця. Діставшись чергового розриву і проходячи ним, я відчував, як своїми кроками лагоджу його. Мені здавалося, що мої дії супроводжує ледь чутна музика. Потік світла линув тепер швидше, заповнюючи лінії, карбуючи позаду мене чітку вогнисту доріжку. Я підбадьорливо гукнув щось Юртові — він тримався позаду, на відстані кількох поворотів, хоч інколи, наслідуючи звиви візерунка, опинявся попереду мене, і так близько, що я міг би торкнутися його, якби була така потреба.

Сині омахи вогню здіймалися тепер вище, сягаючи мені середини стегна, волосся на моїй голові почало їжачитись. Я увійшов у ланцюжок повільних поворотів. Намагаючись заглушити тріск та музику, спитав: «Як там ти, Фракір?» — відповіді не отримав.

Я повернув і потрапив на ділянку, де опір був дуже сильним, проминув її, не зводячи очей з вогняної стіни в центрі Лабіринту, що оточувала Корал. Обігнувши стіну, знову побачив протилежний бік Лабіринту.

Незнайомець стояв і чекав, сховавши обличчя у високо піднятий комір плаща. В мішанині тіней я бачив лише, як блищать його вишкірені зуби. Мене вразив той факт, що тепер він стояв просто посеред Лабіринту, очевидно, чекаючи, коли я наближуся до нього. А тоді я зрозумів, що він дістався сюди крізь розрив у лініях, який я ще не встиг полагодити.

— Тобі доведеться забратися з мого шляху, — крикнув я. — Не можу зупинитись, і тобі зупинити мене не дозволю!

Він навіть не поворухнувся, і я згадав, як батько розповідав мені про двобій у первісному Лабіринті. Я ляснув по ефесу Ґрейсвандіра.

— Усе одно пройду, — застеріг я.

Ще крок, синьо-біле полум’я здійнялося ще вище, й у вогняних відсвітах я побачив обличчя незнайомця. Це було моє власне обличчя.

— Ні, — сказав я.

— Так, — мовив він.

— Ти останній з фантомів Лоґрусу на моєму шляху.

— Авжеж, — сказав він.

Я зробив ще крок.

— Утім, — зауважив я, — якщо ти — реконструкція мене самого, яким я був, коли проходив Лоґрусом востаннє, чому ти виступаєш проти мене? Я, такий, яким був тоді, не взявся б за таку роботу.

Його усмішка зів’яла.

— У цьому сенсі я — не ти, — промовив він. — Гадаю, моя особистість була синтезована певним чином, аби все відбулось, як треба.

— Тобто, ти — це я після лоботомії і з наказом убивати.

— Не кажи так, — заперечив він. — Це звучить як щось неправильне, а я все роблю, як треба. У нас із тобою навіть спогади однакові.

— Пропусти мене, поговоримо пізніше. Гадаю, Лоґрус сам себе намахав з оцим своїм останнім трюком. Ти не хочеш убивати себе самого, і я теж. Разом ми можемо перемогти у цій грі, а в Тіні вистачить місця більш як для одного Мерліна.

Я рухався повільно, але мусив зробити наступний крок. Утратити інерцію руху в цій точці не міг.

Він стиснув губи у ниточку й похитав головою.

— Мені шкода, — сказав він. — Мого віку — лише година, якщо я тебе не вб’ю. Якщо вб’ю, житиму замість тебе.

Він видобув клинок.

— Я знаю тебе краще, ніж ти гадаєш, — сказав йому, — хай навіть тебе й реструктурували. Не думаю, що ти це зробиш. Окрім того, можу скасувати твій смертний вирок. Я навчився деяких штучок, які спрацьовують із вами, фантомами.

Він витягнув свій клинок уперед, майже упершись у мене вістрям. Його меч нагадував той, що був у мене колись, багато років тому.

— Мені шкода, — повторив він.

Я дістав Ґрейсвандір, аби захищатися. Дурістю було б цього не зробити. Адже я не знав, що Лоґрус зробив з його головою. Напружив пам’ять, пригадуючи, які фехтувальні прийоми я засвоїв уже після того, як пройшов посвяту Лоґрусом.

Так. Двобій між Бенедиктом та Борелом допоміг мені пригадати. Уже після своєї ініціації я взяв кілька уроків італійського стилю фехтування. Парирування в італійців розмашистіше, удавано недбале, але дає змогу дістати супротивника з більшої відстані. Ґрейсвандір почав діяти, відбиваючи лезо супротивника назовні й рухаючись уперед. Він зігнув зап’ясток у французьку четверту, але я вже перевів лезо в інший бік, рука й надалі витягнута, кисть пряма, права нога ковзнула вперед уздовж лінії, а нижня частина мого леза важко вдарила у нижню частину його леза ззовні, я негайно зробив крок уперед лівою ногою, тиснучи зброєю навхрест його корпусу, доки гарди наших мечів не зіткнулись, і продовжував тиснути вниз і після цього.

А тоді моя ліва рука впала на його правий лікоть, і я приготувався до кидка, якому навчив мене в коледжі мій приятель, майстер бойових мистецтв. Здається, він називав його «дзенпонаґе»[136]. Я трохи присів, не припиняючи тиснути вниз. А потім різко крутнувся проти годинникової стрілки. Він утратив рівновагу й почав падати вліво від мене. Але впасти я не міг йому дозволити. Якщо він гепнеться просто на Лабіринт, відчував я, то буде ще той феєрверк. Отже, не давши йому торкнутися підлоги, я вперся в його плече й штовхнув так, що він упав, але в зону розриву. І тут я почув крик, і ліворуч від мене промайнула постать, укрита вогнем, наче плащем.

— Ні! — закричав я, намагаючись дотягнутися до неї.

Але не встиг. Юрт зійшов з лінії, пролетів у стрибку повз мене та встромив свого меча у мого двійника, хоча його власне тіло вже закручувалося вогняним вихором. Із рани на тілі мого двійника теж вирвалося полум’я. Він спробував підвестись, але знову впав.

— Не кажи, що я не прислужився тобі, брате, — мовив Юрт, і з цими словами він перетворився на смерч, що піднявся під стелю зали, а тоді зник.

Я не міг дотягнутися й торкнутися свого двійника, а ще за мить і не захотів би цього робити, бо той швидко перетворювався на живий смолоскип.

Він дивився вгору, проводжаючи очима разючий відхід Юрта. Тоді перевів погляд на мене й криво посміхнувся.

— Знаєш, він мав слушність, — промовив, і його теж поглинув вогняний крутень.

Я не відразу зміг подолати інерцію, але невдовзі мені вдалося це зробити, і я рушив далі у своєму ритуальному танці навколо багаття. На черговому колі вже не бачив жодної з цих двох постатей, хоч їхні мечі залишилися там, де впали, й, схрещені, лежали просто на моєму шляху. Проходячи повз, я ударом ноги відкинув їх із Лабіринту. Полум’я на той час сягало мені аж до пояса.

Навколо, назад, знову й знову. Час від часу я дивився у Камінь, щоб не зробити хибний крок, і, мало-помалу, зшивав Лабіринт докупи. Світло знову наповнювало лінії, і, якщо не зважати на вогняне коло посередині, він дедалі більше скидався на ту штуку, що зберігалася в нас удома, в підвалі.

Перша Запона викликала болісні спогади про Двори та про Амбер. Хоча мене й проймав дрож, я на це не повівся, і все минулося. На Другій Запоні наринули не тільки спогади про Сан-Франциско, а й тодішні бажання... Дихав я рівно й удавав із себе стороннього спостерігача. Омахи полум’я танцювали мені навколо пліч, а я долав арку за аркою, криву за кривою, рухаючись по колу, уявляючи низку півмісяців. Опір зростав, і невдовзі я вже обливався потом, долаючи його. Але я колись уже проходив цим шляхом. Лабіринт був не тільки навколо мене, я ніс його і в собі.

Рухаючись уперед, дійшов до точки, починаючи звідки кожне наступне зусилля давало змогу просунутися вперед на меншу й меншу відстань. Перед моїм внутрішнім зором знову й знову поставали Юрт, який розчинявся в повітрі, й моє власне, мертве, обличчя, огорнуте полум’ям. Я знав, що такі картини навіює мені Лабіринт, але від цього вони не ставали менш яскравими. Вони й надалі мучили мене, доки я змушував себе рухатися вперед.

Наблизившись до Великої Кривої, я ще раз озирнувся й побачив, що Лабіринт відремонтований повністю. Я з’єднав лініями усі розриви, і тепер увесь він палав, як палає вогняне колесо феєрверка на тлі чорного беззоряного неба. Ще крок...

Я поплескав по Самоцвіту, що лежав у мене на грудях. Камінь був теплий. Червоне світло, що променіло з нього, наразі було ще яскравішим, аніж раніше. Цікаво, подумав я, чи так просто буде повернути його туди, де він має бути. Ще крок...

Я підніс Камінь до очей і, зазирнувши у нього, побачив себе, як я закінчую проходити Великою Кривою та йду просто крізь вогняну стіну так, наче це дуже просто. Я пригадав собі комічну мініатюру Девіда Стайнберґа[137], яку перейняв Дроппа. Залишалося тільки сподіватися, що лабіринт не схильний до розіграшів.

Я ступив на Криву, і вогняні омахи зімкнулися в мене над головою. Кожен наступний крок був повільнішим за попередній і давався мені важче. Кожний болісний крок наближав мене до Останньої Запони. Я відчував, що перетворився на чисту волю, сфокусовану на єдиній меті. Ще один крок... Відчуття було таке, ніби важезні обладунки тиснули на мене, пригинаючи до землі. Три останні кроки були спроможні поставити людину на край відчаю.

Ще крок.

І ось я опинився в точці, де зробити зусилля стало важливішим, аніж просунутися вперед. Намагання стало важливішим за наслідок. Моя воля перетворилася на полум’я, а тіло стало хіба що димом, тінню...

Іще крок.

Крізь синє сяйво, що огортало мене наразі, жовтогарячі омахи полум’я навколо Корал бачилися сріблястими зубцями розплавленого металу. Заглушаючи тріск та ляскіт, до мене знову долинуло щось схоже на музику — низькі, глибокі, повільні, розкотисті звуки, наче грає на бас-гітарі Майкл Мур[138]. Я спробував упіймати ритм, підкорити йому свої рухи. Дивно, але мені це наче вдалося. Можливо, я втратив почуття часу. В будь-якому разі наступні кроки я зробив дивним відчуттям плинності всередині.

А можливо, Лабіринт вирішив, що має зробити мені послугу, й попустився трохи. І я ніколи не дізнаюся, як воно було насправді.

Я пройшов крізь Останню Запону, й переді мною постала стіна полум’я, що зненацька стало знову жовтогарячим. Я не зупинився. Перевів подих лише тоді, коли опинився в серці вогню.

Там, у центрі Лабіринту, лежала Корал, анітрохи не змінившись з тієї миті, коли я бачив її востаннє, — у блузці мідно-червоного кольору, в темно-зелених бриджах. Тільки тепер вона, здавалося, спала, умостившись на своєму важкому брунатному плащі. Я опустився біля неї на праве коліно і поклав правицю їй на плече. Вона не поворухнулася. Прибравши пасмо рудуватого волосся, я погладив її щоку.

— Корал!.. — покликав я.

Вона не відповідала.

Я знову поклав руку їй на плече і легенько потрусив.

— Корал?

Вона глибоко зітхнула, але не прокинулася.

Я посіпав її трохи сильніше.

— Корал, прокидайся!

Просунувши руку їй під плечі, спробував її посадити. Очі Корал залишалися заплющеними. Було зрозуміло, що вона перебуває під дією якогось закляття. А серце Лабіринту — не те місце, щоб викликати образ Лоґрусу, якщо, звісно, ти не хочеш, аби тебе спопелили. От чому я вирішив спробувати засіб із книжки казок. Я нахилився до Корал та поцілував її. Вона застогнала, повіки її затріпотіли. Але не прийшла до тями. Я спробував знову. Марно.

— От лайно! — вирвалось у мене. Для того, щоб побороти таке закляття, мені треба було хоч трохи місця, де я міг би застосувати відповідні інструменти, без ризику звернутися до джерела своєї сили.

Утримуючи Корал напівсидячи, я наказав Лабіринтові перенести нас до моїх апартаментів у Амбері, туди, де ти’їґа, яка заволоділа сестрою Корал, теж лежала у трансі — про це подбав мій брат, щоб захистити мене від неї.

— Віднеси нас додому, — наказав я уголос, аби досягти більшого ефекту.

Нічого не сталося.

Я візуально уявив собі потрібне місце та підкріпив свій наказ ментальною командою.

Ми не зрушили з місця ні на волосинку.

Я обережно опустив Корал долу, підвівся на ноги та втупився у Лабіринт крізь просвіт у вогняній стіні.

— Послухай, — промовив я, — тобі я зробив велику послугу, докладав великих зусиль, наражався на небезпеку. Тепер я хочу забратися звідси під три чорти й прихопити зі собою цю леді. Сподіваюся, ти не проти?

Вогняні омахи припали до землі, на мить, а тоді й зовсім зникли. У напівтемряві я помітив, що Самоцвіт пульсує, наче червоний індикатор на готельному телефоні. Я підніс Камінь до очей і зазирнув углиб.

Менш за все очікував побачити короткометражний фільм для дорослих, але саме його там крутили.

— Гадаю, у мене тут не той канал, — сказав я. — Якщо ти маєш для мене повідомлення, давай його сюди. Якщо ні, я хочу піти додому.

Нічого не змінилося, хіба що я роздивився, що ті фігурки з кадрів дуже скидаються на мене й на Корал. Вони займалися сексом на плащі в центрі Лабіринту, а далі ця картина відображалася рекурсивно, до безкінечності, як у пікантній версії етикетки зі старої коробки солі[139], бо чувак мав на собі кулон і дивився у нього, а в тому кулоні...

— Годі! — гаркнув я. — Так смішно, аж всратися можна! Якщо тобі потрібен тантричний[140] секс, я відряджу до тебе фахівців! Ця леді навіть не прокинулась...

Камінь знову запульсував, такими пронизливими спалахами, що дивитися на нього було аж боляче. Я опустив ланцюжок на груди. Знову ставши на коліна, підхопив Корал і підвівся, тримаючи її на руках.

— Не знаю, — промовив я, звертаючись до Лабіринту, — чи хтось колись проходив крізь тебе у зворотному напрямку, але не бачу, чому б не спробувати.

Я зробив крок у напрямку Останньої Запони. Стіна вогню відразу ж знялася переді мною. Відсахнувшись від неї, я оступився і впав на розстелений плащ. Міцно притиснув до себе Корал, оберігаючи її від вогню. Вона впала просто на мене. Здавалося, що майже прокинулася...

Її руки обхопили мене за шию, і вона притиснулася щокою до моєї щоки. Тепер вона радше дрімала, ніж перебувала у попередньому коматозному стані. Притиснувши її до себе, я старався зрозуміти ситуацію.

— Корал? — зробив ще одну спробу.

— М-м-м, — почув у відповідь.

— Здається, аби вибратися звідси, ми мусимо кохатися...

— Гадала, ти вже ніколи цього не запропонуєш, — промуркотіла вона, не розплющуючи очей.

Тепер це вже не так скидається на некрофілію, сказав я собі, повертаючись набік і розвертаючи її, щоб легше дістатися тих мідних ґудзиків. Вона інколи мугикала щось, поки я порався з її одягом, утім, бесідою це навряд чи можна було назвати. Проте тіло її не залишалося нечуйним до пестощів, і пригода ця швидко пішла звичним курсом, надто загальновідомим, щоб його описувати. Хоча це, беззаперечно, був цікавий спосіб ламати закляття. Може, Лабіринт справді має почуття гумору. Навіть не знаю.

Вогонь згаснув у прямому значенні тоді ж, коли догорів вогонь у розумінні алегоричному. Корал нарешті розплющила очі.

— Здається, вогняного кола нам вдалося позбутися, — сказав я.

— Коли це припинило бути сном? — запитала вона.

— Добре питання, і лише ти можеш відповісти на нього.

— Ти просто рятував мене таким чином?

— Можна і так сказати, — погодився з нею. Вона трохи відсунулася від мене й обвела поглядом стіни навколо Лабіринту. — Ну, бачиш тепер, — сказав я, — що ти отримала, попросивши Лабіринт відправити тебе, куди він сам знає?

— Хрін я отримала.

— Саме так.

Ми розімкнули обійми. Відтак оправили на собі одяг.

— Це — непоганий спосіб краще пізнати одне одного, — розпочав я, але цієї миті печера заходила ходором унаслідок потужних підземних поштовхів.

— Схоже, наш час тут закінчився, — зауважив я, коли нас кинуло одне до одного і ми застигли в обіймах, шукаючи підтримки.

За частку секунди поштовхи припинились, а Лабіринт раптом засяяв яскравіше, ніж будь-коли. Я потрусив головою. Протер очі. Щось було не так, навіть якщо здавалося, що все чудово. А тоді оббиті залізом двері розчахнулися — всередину! — і я збагнув, що ми повернулися до Амбера. Оце так чудасія! За порогом ще виднілася сяйниста доріжка, якою я сюди дістався, але вона швидко згасала, і я помітив на ній невисоку постать. Не встиг зазирнути в темряву коридору, що відкрився за дверима, як відчув знайому втрату орієнтації, і ми опинились у моїй спальні.

— Найда! — вигукнула Корал, побачивши дівчину, яка лежала на моєму ліжку.

— Не зовсім, — відказав я. — Тобто, тіло це її. Але керує ним цілком інший дух.

— Я не розумію...

У мене на думці була невідома особа, яка збиралася порушити межі Лабіринту. До того ж я став клубком болючих м’язів, наїжених нервів та ще й був просякнутий отруйною втомою. Наблизився до стола, де все ще стояла пляшка вина, яку я відкоркував для Джасри — коли це було? Відшукав дві чисті склянки. Налив у них вина. Одну склянку я простягнув Корал.

— Якийсь час тому твоя сестра тяжко хворіла, так?

— Так, — відповіла вона.

Я зробив великий ковток.

— Вона лежала між смертю та життям. І тоді її тілом заволодів дух ти’їґи — це такий демон, тож Найда втратила його назавжди.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Наскільки розумію, вона насправді померла.

Корал подивилася мені в очі. Не знайшла там того, що шукала, і натомість ковтнула вина.

— Я знала: щось не так, — протягнула вона. — Після хвороби її наче підмінили.

— Вона стала лихою? Підступною?

— Ні, стала значно милішою. Найда завжди була справжньою сукою.

— Ви з нею не ладнали?

— До останнього часу ніколи. Вона не страждає?

— Ні, просто спить. Вона під дією закляття.

— Чому б тобі її не розчаклувати? Не схоже, щоб Найда була дуже небезпечною.

— Гадаю, тепер вона не становить жодної небезпеки. Радше навпаки, — відказав я. — Незабаром ми її звільнимо від закляття. Тільки зробити це мусить мій брат Мандор. То він наклав закляття.

— Мандор? Я мало що знаю про тебе й про твою родину, чи не так?

— Нічогісінько не знаєш, — відповів я, — так само, як і я про тебе. Послухай, я навіть не знаю, який сьогодні день. — Я пройшовся кімнатою й визирнув із вікна. Надворі було світло, проте хмарно, і я не міг визначити час. — Ти маєш ось що зробити просто зараз: знайди свого батька і скажи йому, що з тобою все гаразд. Скажи, що ти заблукала у підземеллі або помилково звернула до Коридору Дзеркал і опинилася в якомусь іншому вимірі чи щось таке. Можеш сказати, що хочеш. Аби тільки уникнути дипломатичного скандалу. Домовилися?

Корал допила вино й кивнула. Тоді вона подивилася на мене, зашарілася й відвела очі.

— Ми ще зустрінемося до мого від’їзду, правда ж?

Наблизившись до неї я поплескав її по плечі, не розуміючи до пуття, що до неї відчуваю. Тоді вирішив, що цього аж ніяк не досить, і обійняв її.

— Ну, звісно ж, — сказав я, попестивши її по волоссю.

— Дякую за прогулянку містом.

— Ми ще погуляємо, — сказав я, — коли все владнається.

— Угу.

Ми підійшли до дверей.

— Хочу побачитися з тобою вже незабаром, — сказала вона.

— Наразі я з ніг валюся. Побував у пеклі й повернувся.

Вона торкнулася моєї щоки.

— Бідолашний Мерлін, — сказала. — Лягай та поспи.

Я залпом допив своє вино й дістав колоду Козирів. Збирався вчинити за порадою Корал, але невідкладні справи — спочатку. Швидко перетасувавши колоду, я знайшов карту з Колесом-Привидом, витягнув її та втупився в неї.

Привид з’явився практично негайно. Температура тільки-но почала знижуватись, а я навіть ще не встиг належним чином задумати бажання, як червоне коло вже оберталось у повітрі.

— Ой, привіт, Татусю, — зачастив він. — А я дивувався, куди це ти подівся. Шукав у печері, але тебе там не було, і жодна з процедур індексування Тіней не могла тебе розшукати. Мені й на гадку не спало, що ти міг просто повернутися додому. Я...

— Облиш це, — сказав йому. — У мене нема часу. Швидко перекинь мене до зали Лабіринту.

— Спочатку я маю дещо сказати тобі.

— Що саме?

— Та сила, котра переслідувала тебе у Вежі... та, від якої я сховав тебе в тій печері...

— Так?

— Це сам Лабіринт тебе розшукував.

— Я здогадався про це, — відповів я, — але не відразу. Ми з ним поспілкувалися й начебто порозумілися. Тепер швидко доправ мене туди. Це важливо.

— Сер, я боюся цієї штуки.

— Тоді перенеси мене якомога ближче, наскільки у тебе вистачить духу, — і все. Мені треба перевірити одну річ.

— Добре. Ходи сюди.

Я зробив крок уперед. Привид піднявся в повітря, розвернувся на дев’яносто градусів відносно мене, стрімко впав, пройшовшись мені по голові, плечах, торсу, і зник десь у мене під ногами. Водночас загасло усе світло, і я викликав Лоґруський зір. Він показав мені, що стою в коридорі, неподалік від великих дверей, які ведуть до зали з Лабіринтом.

— Привиде? — тихенько покликав я.

Відповіді не було.

Я зробив кілька кроків, коридор завернув, і я підійшов до дверей, натиснувши на них. Вони й досі залишалися незамкнутими й піддалися під моєю вагою. Фракір стиснула мені зап’ясток.

— Фракір? — окликнув я її.

Вона теж вирішила не відповідати.

— Утратила голос, леді?

Вона двічі стиснула мені руку. Я погладив Фракір.

Двері розчинилися переді мною, і першим моїм враженням було те, що Лабіринт сяє яскравіше. Втім, зосередитися на цьому спостереженні надовго не вдалося. Посеред Лабіринту стояла темноволоса жінка зі здійнятими руками, спиною до мене. Я ледь не вигукнув ім’я, на яке, вважав, вона могла озватись, але жінка зникла до того, як спрацювали мої голосові зв’язки. Я втиснувся в стіну.

— Почуваюся насправді використаним, — голосно промовив я. — Ти змусив мене рвати дупу, це заради твоїх забаганок я не раз і не два ризикував життям, а ти влаштував тут якесь шоу з моєю участю, щоб потішити свій метафізичний вуаєризм, а коли отримав те, що тобі було потрібно, — трохи яскравіше сяяння — ти викинув мене геть, не попрощавшись. Я розумію, що боги, чи Сили, чи хай хто там ти в біса є, не мусять казати «Дякую», або «Перепрошую», або «Вимітайся під три чорти», коли використають когось на повну котушку. І, звісно, ти не вважаєш потрібним виправдовуватися переді мною. Хай так, але я не дитячий візочок. Мені не подобається, щоб ви з Лоґрусом пхали мене, куди вам треба, хоч у яку гру ви там граєте! Як тобі сподобається, якщо я просто зараз відкрию собі жили й стечу кров’ю на тебе?

Енергія з того боку Лабіринту, де стояв я, наче злилася докупи, зі свистом вибухнула стовпом блакитного полум’я. Стовп розширився, набув подоби, але не чоловіка і не жінки, а створіння разючої, нелюдської краси. Мені довелося прикрити очі долонею, щоб дивитися на нього.

— Ти не розумієш, — пролунав голос, змодульований із ревіння вогню.

— Але хочу зрозуміти. Тому я тут.

— Твої зусилля належним чином оцінено.

— Радий це чути.

— Іншого способу розв’язати проблеми не було.

— І що, вони розв’язалися на твою користь?

— Так.

— Тоді мені має бути приємно, я так гадаю.

— Ти нахаба, Мерліне.

— Наразі почуваюся так, що мені нема чого втрачати. Я до біса втомився, й мені однаково, що ти зі мною зробиш. Тому я прийшов сюди сказати тобі, що ти переді мною у великому боргу.

Промовивши це, я повернувся до нього спиною.

— Навіть Оберон не насмілювався так розмовляти зі мною, — сказав той.

Я знизав плечима та зробив крок до дверей. І опинився у своїй спальні.

Знову знизавши плечима, підійшов до рукомийника й плеснув собі холодної води в обличчя.

— У тебе все нормально, Татку?

Навколо балії червоніло кільце. Воно піднялося в повітря і полетіло за мною слідом, коли я пішов кімнатою.

— Я в порядку, — підтвердив йому. — А ти як?

— Добре. Він мене цілковито проігнорував.

— Ти знаєш, що він замислив? — спитав я.

— Схоже, вони з Лоґрусом змагаються за контроль над Тінню. І наразі раунд за Лабіринтом. Усе, що відбулося, його посилило. У цьому є й твоя заслуга, так?

— Так.

— Де ти був після того, як покинув ту печеру, у якій я тебе заховав?

— Ти знаєш місцевість, що лежить між Тінями?

— Між Тінями? Ні. Не розумію, як таке може бути.

— Ось там я і був.

— Як ти там опинився?

— Не знаю. Але, вважаю, закинути мене туди було непросто. З Мандором і Джасрою все добре?

— Коли я бачив їх востаннє, вони були в порядку.

— А що чути про Люка?

— Я не мав потреби його розшукувати. Ти хочеш, щоб я його знайшов?

— Не тепер. Хочу, аби просто зараз ти пішов нагору й зазирнув до королівських покоїв. Бажаю знати, чи там наразі хтось є. Якщо так, то хто саме. Хочу також, щоб ти перевірив камін у спальні. Подивися, чи камінь, що випав із кладки з правого боку, повернули на місце, чи він усе ще лежить на решітці.

Привид зник, а я продовжував міряти кімнату кроками. Сісти чи лягти боявся. Відчував, що в такому разі негайно засну і розбудити мене буде нелегко. Але я не намотав великий кілометраж, бо Привид повернувся дуже швидко.

— Королева, Віалла, перебуває у своєму кабінеті, — відрапортував мені, — кладку поновили, а коридором іде карлик і стукає в усі двері.

— Прокляття, — сказав я. — Отже, вони помітили, що Камінь зник. Карлик, кажеш?

— Карлик.

Я зітхнув.

— Гадаю, мені краще піти нагору, повернути Самоцвіт і спробувати пояснити, що сталось. Якщо Віалла повірить мені, можливо, вона не розповідатиме про це Рендому.

— Я перенесу тебе туди.

— Ні, це було б нерозважливо. І не надто ввічливо. Краще я постукаю у двері, і хай цього разу мене впустять, як годиться.

— Звідки люди знають, коли треба стукати, а коли заходити просто так?

— Зазвичай, якщо двері зачинені, треба стукати.

— Так, як робить наразі карлик?

Я почув, як здалеку долинає ледь чутний стукіт.

— Він що, просто йде коридором і гупає в усі двері, без розбору? — поцікавився я.

— Він стукає в усі двері по черзі, тож не знаю, чи можна це назвати без розбору. Досі за всіма дверима, у які стукав карлик, нікого не було. Біля твоїх дверей він буде за хвилину чи дві.

Я підійшов до дверей, відімкнув замок, відчинив двері й вийшов з кімнати.

Справді, уздовж коридору простував якийсь курдупель. Помітивши, як я відчинив двері, він вишкірився собі в бороду й попрямував до мене.

Тепер я побачив, що це був горбань.

— Боже правий! — сказав я. — Ви Дворкін, чи не так? Справжній Дворкін!

— Начебто так, — відповів він приємним голосом. — А ти, сподіваюся, Мерлін, син Корвіна?

— Це я. Яка приємна зустріч і яка несподівана...

— Це не світський візит, — відповів той, наблизившись до мене, потиснувши мені руку і поплескавши по плечі. — Ага! То ти мешкаєш тут!

— Так, — підтвердив я. — Може, зайдете?

— Дякую.

Я впустив його до кімнати. Привид замаскувався, щоб непомітно бути присутнім при нашій бесіді, й улаштувався на гардеробі, вдаючи із себе заблукалий промінчик сонця. Дворкін швидко обійшов вітальню, зазирнув до спальні, на мить затримав погляд на Найді, пробурмотівши собі під ніс: «Не варто будити демонів, коли вони сплять», — торкнувся Каменя на моїй шиї, коли знову проходив повз мене, зловісно похитав головою й усівся в крісло, на яке я боявся присісти, щоб не заснути.

— Вип’єте вина? — запитав я.

Він покрутив головою і сказав:

— Ні, дякую. Це ти полагодив найближчий Пошкоджений Лабіринт у Тіні, адже так?

— Так, це зробив я.

— Чому ти вчинив так?

— У мене не було вибору.

— Краще розкажи мені все, — промовив старий, смикаючи себе за жахливу кудлату бороду. Волосся у нього теж було задовге й мало такий вигляд, наче його не зле було б підстригти. Але ні в його погляді, ні у словах нічого не вказувало на божевілля.

— Це заплутана історія, — сказав я. — І, щоб не заснути на середині оповідки, мені треба випити кави.

Він наставив долоні, й між нами виник столик із білою скатертиною, накритий на двох, з парким срібним кавником над свічкою-пігулкою. Ще на столі стояла тарілка з бісквітами. Я б не зумів так швидко це викликати. Мабуть, і Мандорові не вдалося б.

— Тоді я приєднаюся до тебе, — промовив Дворкін.

Зітхнувши, я розлив каву по горнятках. Тоді взявся за Судний Камінь, що висів у мене на грудях.

— Може, спочатку я б повернув цю річ на місце, — сказав Дворкіну. — Інакше у мене можуть бути великі неприємності.

Після цих слів я почав підійматися зі стільця, але Дворкін похитав головою.

— Гадаю, не варто цього робити, — зауважив він. — Якщо ти зараз його знімеш, то можеш померти.

Я знову опустився на своє місце.

— Вершки, цукор? — запропонував я.

9

Я повільно приходив до тями. Ця знайома блакить була наче озером першобуття, де вільно плавало моє «я»... А, так, я перебував тут, тому що... тому що я тут був, як співається у відомій пісні[141]. Я повернувся на бік у своєму опальникові, підтягнув коліна до грудей і заснув ізнову.

Коли прокинувся наступного разу й розплющив очі, світ був усе ще блакитним. Правильно кажуть, що давні пригоди боронять від шкоди. Раптом мені спало на думку, що Люк може з’явитися тут будь-якої хвилини, аби мене вколошкати, і пальці мої самі зімкнулися на руків’ї меча. Я нашорошив вуха, прислухаючись, чи не скрадається хтось поблизу.

Чим я сьогодні займатимуся? Прорубуватимуся крізь стіну своєї кришталевої печери? Чи тут з’явиться Джасра й знову спробує розправитися зі мною?

Знову? Щось я плутаю, мабуть... Мені пригадалася купа подій, у яких брали участь Юрт і Корал, Люк і Мандор, навіть Джулія. Чи це мені наснилося?

Паніка, що накрила мене габою після пробудження, відкотилася так само миттєво. До мене повернувся мій дух, що мандрував десь, поки я спав, а з ним повернулися й усі спогади. Я позіхнув, і все стало на свої місця.

Я потягнувся. Сів. Протер очі.

Так, я знову був у кришталевій печері. Ні, усе, що відбулося зі мною після того, як Люк мене ув’язнив, мені не наснилось. Я повернувся сюди свідомо, тому що: а) добрий цілонічний сон у цій часовій лінії дорівнював кільком хвилинам в Амбері; б) ніхто б не зміг смикнути мене тут, сконтактувавши через Козирі; в) навіть Лабіринт і Лоґрус, найімовірніше, не змогли б дістатися тут до мене.

Прибравши волосся, що впало мені на очі, я підвівся та попрямував до нужника. Добре я зміркував — наказати Привидові перенести мене сюди після нашої наради з Дворкіним. Я відчував, що проспав не менше дванадцяти годин, проспав мов убитий, без прокину. Саме те, що було мені потрібно. Я видудлив кварту води, а тим, що залишилось у пляшці, умився.

Трохи згодом, коли я вдягнувся й засунув постільну білизну до комори, пішов до вестибюля й став у стовпі світла, що падало крізь вертикальну штольню. Клаптик неба, який я міг бачити крізь нього, був безхмарним. Я й досі пам’ятав, що сказав мені Люк того дня, коли ув’язнив мене тут і я довідався, що ми з ним — рідня.

Я витягнув з-під сорочки Судний Камінь, зняв із шиї ланцюжок, підніс його до світлового стовпа й подивився вглиб Каменя на просвіт. Цього разу послань не було.

От і добре. Я не був налаштований виконувати чиїсь вказівки. Зручно всівшись зі схрещеними ногами, й далі дивився на Камінь. Я відпочив і набрався сил. Саме час розпрощатися з ним та звільнитися від нього. За порадою Дворкіна я взявся розшукувати образ Лабіринту в рубіновій безодні.

Минуло трохи часу, й Образ почав вимальовуватися. Ні, не завдяки моїй уяві, але ж це й не була вправа на візуалізацію. Я просто спостерігав, як чіткішали абриси. Не скидалося на те, що вони утворюються в мене на очах; вони, радше, завжди були присутні всередині Каменя, а тепер мій зір почав фокусуватися необхідним чином, аби їх розрізняти. Мабуть, так воно й було насправді.

Я зробив глибокий вдих і видих. Іще раз. Потім почав пильно придивлятися до образу. Я не міг пригадати, що розповідав батько про те, як відбувається налаштування на Камінь. Коли я запитав про це Дворкіна, той тільки сказав цим не перейматися: мовляв, мені треба лише розпізнати всередині Самоцвіту тривимірне зображення Лабіринту, знайти місце входу до нього та рушити крізь нього. Коли я хотів з’ясувати деякі подробиці, він тільки фиркнув і повторив пораду не перейматися.

Ну, то й нехай.

Повільно повертаючи Камінь, я підніс його ближче до очей. У верхньому правому кутку помітив щось схоже на крихітний розрив. Я сфокусував на ньому погляд, і цей розрив неначе кинувся до мене.

Я опинився всередині образу й почав рухатися в ньому. Дивне це було відчуття: наче мчиш на американських гірках уздовж ліній, схожих на Лабіринт. Я віддався течії, і вона несла мене, куди їй заманеться, інколи так стрімко, що, здавалось, ось-ось виверне нутрощі, а інколи доводилося силою волі пробиватися крізь рубінові бар’єри, штовхати їх, поки не впадуть. І отак я дряпався вгору, падав, ковзався, проштовхуючись уперед й уперед. Я майже не відчував свого тіла, не відчував піднятої руки зі затиснутим у ній ланцюжком, але відчував, що обливаюся потом, бо піт роз’їдав мені очі.

Гадки не маю, скільки часу минуло, поки я налаштувався на Судний Камінь, що був октавою вище Лабіринту. Дворкін вважав, що Лабіринт хоч як, а хотів убити мене, тільки-но я пройду квест та полагоджу найближчий з Пошкоджених Лабіринтів, а те, що я його роздратував, тут ні до чого. Але розвивати цю думку він відмовився, бо гадав, що усвідомлення мотивів може у майбутньому вплинути на мій вибір, а він має бути вільним. Усе це звучало для мене як тарабарщина, хоча решта його зауважень видалися мені абсолютно розумними, на противагу тому, що я чув про Дворкіна раніше, з легенд і байок.

Розум мій то пірнав у криваву безодню Каменя, то виринав із нього. Відрізки Лабіринту, які я вже здолав, і ті, що були ще попереду, кружляли навколо мене, спалахуючи блискавками. Часом я відчував, що мій розум може наштовхнутися на якусь незриму Запону й розлетітися на друзки. Швидкість мого руху все наростала, і я не міг на неї впливати. Тим часом знав, що не можу полишити цю штуковину, поки не пройду крізь неї до кінця.

Дворкін відчував, що саме Камінь, який був на мені під час моїх суперечок із Лабіринтом, а також тоді, коли я повернувся подивитися на незнайомку, захистив мене. Але носити його на собі надто довго я теж не міг, бо це також могло мати фатальні наслідки. Тому Дворкін вирішив, що мені треба налаштуватися на Камінь, як вчинили свого часу мій батько та Рендом, і зробити це треба зараз, поки я ним володію. Після цього я носитиму в собі образ вищого порядку, котрий, так само як і Камінь, захищатиме мене від Лабіринту. Навряд чи мені випадало дискутувати з людиною, яка, кажуть, створила Лабіринт, користуючись Каменем. Тому я погодився з Дворкіним. Тільки я був надто втомлений, аби зробити так, як він каже. Тому за моїм наказом Привид переніс мене до моєї печери, до моєї схованки, аби я спочатку відпочив.

А тепер, тепер... я плив. Обертався. Час від часу зупинявся. Ті еквіваленти Запон, що містилися в Камені, не ставали менш грізними перешкодами через те, що я мандрував, покинувши своє тіло. Після кожної з них почувався знесиленим, наче пробіг милю на Олімпійських іграх. Хоча на одному з рівнів я усвідомлював, що стою, тримаючи в руці Самоцвіт, і таким чином проходжу цю посвяту; на іншому рівні відчував, як гупає моє серце, а ще на одному бачив себе присутнім на лекції з антропології, яку читала Джоан Галіфакс[142]. Середовище, у якому я перебував, крутилося, наче Мерло Гейзер Пік[143] врожаю 1985 року в келиху... а хто сидів за столиком навпроти мене того вечора? ...Не має значення. Вперед, донизу, далі й далі. Приплив, що виблискував кольором крові, відступав. У моїй душі карбувалося послання. На початку його було слово, яке мені не повторити... Яскравіше, ще яскравіше... Швидше, ще швидше. Я наштовхнувся на рубінову стіну, я лише пляма на цій стіні. Виходь, Шопенгауере[144], на цю останню битву, де воля стикається з волею. Минуло сторіччя, а може, два; й ось, зненацька, відкрився прохід. Мене викинуло у сяйво. Сяйво зірки, що народжується. Червоне, червоне, червоне світло несе мене далі, несе геть, немов це моя яхта, мій «Зоряний спалах» несе мене, несе додому.

Я повалився долу. Хоча й не втратив свідомості, розум мій наче затуманився. Ніби я перебував у стані гіпнозу, із якого міг вийти, тільки-но забажаю, міг вийти будь-куди. Але навіщо? Не так часто я отримував таку порцію ейфорії. Відчував, що заслуговую на неї, тому витав у ній, просто тут, витав ще й ще.

Коли ейфорія спала до такого рівня, що вже не шкода було з нею розпрощатись, я, хитаючись, підвівся на ноги, учепився за стіну й добрів до комори: попити ще водички. Був голодний як вовк, але їжа з бляшанок, а також заморожені та сушені овочі-фрукти мене не вабили. А надто тепер, коли дістати щось свіженьке не було проблемою.

Я пішов знайомими гротами. Отже, зробив так, як радив мені Дворкін. Шкода, що не встиг запитати його про купу речей, які мені хотілося б зрозуміти. Тоді, коли я розвернувся до нього, щоби спитати, він уже зник.

Я поліз угору. Вибравшись із печери, став на синьому пагорбі, де був єдиний відомий мені вхід. Ранок видався свіжий, майже весняний, із легким вітерцем. Лише на східному небокраї кужелилися білі хмаринки. Я з насолодою втягнув ароматне повітря. Тоді нахилився й завалив вхід синьою брилою. Не хотілося знайти тут якогось хижака, що чекатиме на мене, коли мені знову знадобиться ця схованка.

Знявши з шиї Камінь, повісив його на кам’яний виступ. Тоді відійшов убік на десять кроків.

— Привіт, Татку!

Колесо-Привид плив до мене із заходу золотим летючим диском «Фризбі»[145].

— Доброго ранку, Привиде.

— Чому ти відмовився від такого пристрою? Це — один із найпотужніших інструментів, що я будь-коли бачив.

— Я від нього не відмовився, просто збираюся викликати образ Лоґрусу, але боюся, що їм не дуже поведеться разом, — пояснив Привиду. — Я навіть трохи побоююся, як Лоґрус сприйме мене, тепер, коли ношу в собі цей образ Лабіринту вищого порядку.

— То, може, мені краще забратися звідси, а завітати ще раз трохи пізніше?

— Будь тут, — наказав я. — Може, тобі доведеться рятувати мою дупу, якщо все піде не дуже.

Я викликав образ Лоґрусу, і він з’явився й завис переді мною, але нічого поганого не сталося. Перемістивши частину своєї свідомості в Камінь, що висів на кам’яній брилі, я зумів сприйняти Лоґрус іншим поглядом. Химерно. Але безболісно.

Знову повернувшись у власну голову, я видовжив свої руки, поєднавши їх із відгалуженнями Лоґрусу, і взявся шукати... Менш ніж за хвилину переді мною стояла таріль із млинцями на маслянці, а ще ковбаски, що підвернулися під руку, горнятко з кавою та склянка помаранчевого соку.

— Я б тобі це доставив швидше, — зауважив Привид.

— Не сумніваюся. Однак я лише тестував системи.

Снідаючи, я намагався вирішити, з яких справ починати, а які можуть зачекати. Покінчивши з їжею, відправив тарілки туди, звідки вони взялися, знову начепив Камінь собі на шию й підвівся.

— Добре, Привиде. Час вирушати до Амбера, — мовив я.

Він розширився, розгорнувся та провиснув, і ось я вже стояв перед золотою аркою. Зробив крок уперед...

...і опинився у своїх апартаментах.

— Дякую, — сказав я.

— De nada, Тату. Послухай, я хочу запитати: коли ти викликав собі сніданок, то, бува, не помітив чогось незвичного у поведінці образу Лоґрусу?

— Що маєш на увазі? — запитав я, простуючи до рукомийника.

— Ну, хоча б фізичні відчуття. Він не здався тобі... липучим?

— Дивне запитання, — сказав я. — Але, як не дивно, він трохи затримався, перш ніж роз’єднатись. А чому питаєш?

— Та от, дивна думка щойно майнула мені. Ти ще володієш магією Лабіринту?

— Так, але магія Лоґрусу мені вдається краще.

— Можливо, одного разу захочеш спробувати скористатись обома магіями й порівняти їх...

— З якого дива?

— У мене є певні передчуття. Коли перевірю цю свою здогадку, відразу ж усе розповім тобі.

Привид зник.

— Лайно собаче, — сказав я і водою плеснув собі в обличчя.

Тоді подивився у вікно. За ним кружляли сніжинки. Я витягнув ключа зі шухляди свого письмового столу. Було кілька речей, яких хотів позбутися негайно.

Я вийшов у коридор. Щойно зробивши кілька кроків, почув звук. Я зупинився, прислухаючись. Тоді пішов далі, проминув сходи, а звук ставав усе гучнішим і гучнішим. Коли я дістався довгого коридору, що вів повз бібліотеку, то вже знав, що Рендом повернувся, бо нікого більше, хто міг би так барабанити, поблизу я не знав. А якби хтось і міг, то хто б наважився стукати в барабани Короля?

Проминувши трохи прочинені двері, я завернув за ріг, праворуч. Першим моїм порухом було зайти, повернути йому Судний Камінь та спробувати пояснити, що сталось. Але я згадав, як Флора казала, що будь-який чесний, відвертий, прямий вчинок завжди закінчиться тут для тебе лихом. Хоча мені й не до вподоби було погоджуватись із тими правилами, що вона могла сформулювати, я бачив, що в цьому конкретному випадку моє зізнання потягло б за собою довгі пояснення, а я мав багато інших невідкладних справ. А може, мені й узагалі заборонили б за них братися.

Я йшов далі, прямуючи до віддалених дверей, що вели до їдальні. Зазирнувши крізь них, обвів кімнату поглядом: начебто нікого. Добре. В їдальні я наблизився до правої стіни, де, наскільки пам’ятав, була зсувна панель. За нею відкривалася прихована комірчина з драбиною чи, радше, просто забитими у стіну кілками, якими можна було видряпатися нагору та опинитися на антресолях бібліотеки або, навпаки, спуститися до гвинтових сходів, що вели аж до підземелля. І гадки не мав я, що мені колись доведеться блукати цією частиною палацу, але останні події залучили мене до родинних традицій, і наразі я відчував необхідність трохи пошпигувати, а минаючи напіврозчинені двері, почув ще й нерозбірливі уривки фраз і зрозумів, що Рендом має бути не сам. Якщо знання й насправді дає силу, то воно мені пригодиться. Наразі я потребував усієї сили, яку тільки міг зібрати у своїх руках, бо останнім часом почувався особливо незахищеним.

Так, панель ковзнула вбік, а я миттєво ковзнув за неї, присвічуючи собі магічним світлом. Швидко видряпався нагору, перехоплюючи руками кілочки, відсунув наступну панель, обережно, тихенько, — добре, що з боку кімнати її прикривало велике крісло і я міг визирати зі схованки, не ризикуючи бути поміченим. За правим бильцем крісла я бачив лівий кут кімнати.

Грав на барабанах справді Рендом, а Мартін, увесь у шкірі та металевих ланцюжках, сидів перед ним і слухав. Такого, що виробляв наразі Рендом, я ще ніколи не бачив. Він барабанив п’ятьма паличками. По одній тримав ув обох руках, по одній затиснув під пахвами, а ще одна паличка була у нього в зубах. Граючи, він міняв їх місцями: з рота — під праву пахву, з-під правої пахви — до правої руки, з правої руки — до лівої, з лівої руки — під ліву пахву, а звідти — до рота й затиснути зубами. І жодного разу не збився з ритму. Це гіпнотизувало. Я дивився, витріщивши очі, поки він грав. Його стара ударна установка навряд чи спокусила б ф’южн-ударника[146] — ні тобі прозорого пластику, ні тарілок зі шпичаками як бойовий щит завбільшки, ні блискучих малих барабанів, ані купи тамтамів, а ще й басів, ані ілюмінації, що скидалася б на вогняну стіну навколо Корал.

Установка Рендома була в нього з тих часів, коли малі барабани ще не стали тонкими й нервовими, баси ще не скулились, а тарілки не підчепили акромегалію[147] й не почали гудіти.

— Уперше таке бачу, — почув я слова Мартіна. Рендом здвигнув плечима і сказав:

— То — щоб наробити трохи шуму. Перейняв це у Фредді Мура[148], в тридцяті, чи то у «Вікторії», чи у «Віллідж Ванґуард»[149], коли він грав із Артом Гоудсом[150] і Максом Камінскі[151]. Забув, де саме. А він розробив цей стиль, коли вони ще грали по вар’єте, без мікрофонів та у напівтемряві. Він казав мені, що мусив вдаватися до таких штучок або кумедно вдягатися, аби підігрівати увагу слухачів.

— Ганьба, що їм доводилося так потурати натовпу.

— Так, звісно. Ви ж, хлопці, ніколи не виряджаєтеся наче блазні й не жбурляєте зі сцени свої інструменти.

Запало мовчання. Мені кортіло подивитися на вираз обличчя Мартіна, але я не міг його бачити. Нарешті пролунав його голос.

— Я не те мав на увазі, — вичавив із себе він.

— Я теж, — відповів Рендом. Тоді скинув три палички з тих, що були у нього в руках, на підлогу, і заграв знову.

Притулившись до стіни, я сидів і слухав. За якусь мить зі здивуванням почув, як до барабана приєднався саксофон. Мартін підвівся і, стоячи до мене спиною, грав на цій штуковині. Мабуть, раніше інструмент лежав біля його стільця. У грі Мартіна було щось від Річі Колі[152], і це дуже припало мені до душі. Він мене просто-таки здивував. Але, хай як я насолоджувався музикою, відчував, що наразі я зайвий у цій кімнаті, тож прошмигнув назад і засунув панель. Спустившись униз та вибравшись із потаємного ходу, я вирішив скоротити шлях і пройти їдальнею замість знову минати двері бібліотеки. Музику було чути, аж доки не відійшов трохи далі, тому я пошкодував, що не перейняв у Мандора чари, котрі дають змогу утримувати звуки в дорогоцінному камінні. Хоч я й не впевнений, чи сподобалося б Судному Каменю бути вмістилищем для «Блюзу дикуна»[153].

Я планував пробратися східним коридором до того місця, де він перетинається з північним, поруч із моїми кімнатами, там повернути ліворуч, піднятися сходами, що ведуть до королівських покоїв, постукати у двері й повернути Самоцвіт Віаллі. Сподівався, що зможу відкараскатися від розпитувань, пообіцявши пояснити все згодом. Якщо ж це мені не вдасться, у будь-якому разі краще пояснити ситуацію Віаллі, а не Рендому. Тоді зможу промовчати про те, про що вона не здогадається мене розпитувати. Звісно, Рендом теж забажає поставити мені багато запитань. Але я хоча б виграю час.

Міркуючи про це, я саме йшов повз кімнати, що належали моєму батькові. Я прихопив із собою ключ, аби навідатися до них пізніше, з причин, які вважав зрозумілими. Але якщо я вже був тут, то вирішив зазирнути сюди просто зараз, аби не гаяти часу. Відімкнувши замок, відчинив двері й зайшов.

Із високої вази з вузьким горлечком на туалетному столикові зникла срібна троянда. Дивно. Я підійшов на крок ближче. Із сусідньої кімнати до мене долинув звук чиїхось голосів, надто тихий, щоб розібрати слова. Я завмер на місці. Можливо, батько тут? Але ж не можна ось так нахабно увірватися до спальні іншої людини, а надто якщо там, схоже, хтось є, та ще й не сам... а тим більше, якщо спальня належить твоєму батькові, а ти відімкнув своїм ключем вхідні двері, щоб зайти до його покоїв. Раптом мені стало соромно, ще і як! Я відчув бажання забратися звідси, негайно. Розстібнувши пряжку на перев’язі, на якій Ґрейсвандір тримався не дуже зручно, почепив меча на один із гачків на вішалці біля дверей, де вже висіла куртка військового покрою, яку не помітив раніше. Я не насмілювався носити цей меч і надалі. Вчинивши так, тихенько вислизнув із дверей і замкнув їх, намагаючись не шуміти.

Незручно вийшло. Невже він справді час від часу приходив сюди, якимось чином примудряючись залишатися непоміченим? А може, у його помешканні відбувались явища геть іншого порядку? До мене доходили чутки, начебто у старих приміщеннях замку були двері, що вели до інших вимірів, якщо хтось знав, як примусити їх відчинитися. Це забезпечувало мешканцям додатковий простір для зберігання своїх речей, а також змогу заходити й виходити непоміченими. І про це мені варто було розпитати Дворкіна. Може, у мене під ліжком міститься кишеньковий Всесвіт. Треба було б пошукати.

Розвернувшись, я швидко пішов геть. Перш ніж завернути коридором, стишив кроки. Дворкіну здавалося, ніби саме те, що я носив на собі Судний Камінь, захистило мене від Лабіринту, якщо той і справді хотів покінчити зі мною. З іншого боку, якщо мати на собі Самоцвіт надто довго, це також може зашкодити його носієві. Ось чому Дворкін порадив мені відпочити, а тоді подумки пройти матрицею Каменя, аби таким чином створити у собі образ могутнішого Лабіринту. Він вважав, що це дасть мені певний імунітет супроти подальших атак Лабіринту. Цікаве припущення. Але, звичайно, тільки припущення.

Діставшись перехрестя коридорів, де, повернувши ліворуч, опинився б побіля сходів, а міг піти й до своїх апартаментів, я відчув вагання. З того боку коридору, трохи навкоси від мене й навпроти кімнат Бенедикта, якими він нечасто користувався, була вітальня. Я попростував туди, зайшов, усівся у масивне крісло, що стояло в кутку. Хотів тільки одного: спекатися ворогів, допомогти друзям, викреслити своє ім’я з усіх списків, куди його внесли неправдою, відшукати батька та домовитися на прийнятних умовах з ти’їґою, яка наразі спала на моєму ліжку. Тоді можна буде подумати про те, щоб поновити свої постстудентські мандри. Я зрозумів, що, перш ніж розв’язувати всі ці нагальні проблеми, маю знову поставити собі запитання, майже риторичне: якою інформацією про свої справи я готовий поділитися з Рендомом?

Пригадав, як щойно бачив його в бібліотеці, де він дуетом грав зі своїм сином, майже чужою для нього людиною. Знав, що Рендом колись був справжнім шаленцем, нестриманим, лихим, що він насправді не хотів перебирати на себе правління цим первинним світом. Але батьківство, шлюб та вибір Єдинорога, схоже, дуже вплинули на нього; він став, гадаю, значно глибшою людиною, але натомість утратив багато з того, що радувало його в цьому житті. Наразі він, схоже, мав неабиякий клопіт через Кашфу та Беґму і, можливо, був змушений удатися до політичного вбивства, а ще погодитися на дуже невигідний договір, аби утримати крихку рівновагу численних політичних сил у Золотому Колі. До того ж невідомо, що ще відбувається в інших місцях, додаючи йому турбот. Чи насправді я хочу занурити цю людину у власні проблеми замість того, аби з’ясувати усе самому? Навряд чи він має якусь особливу мудрість або зацікавлений в успішному розв’язанні моїх проблем більше за мене. І якщо я повідомлю його про свої справи, він, цілком імовірно, певним чином обмежить мене у моїх діях. А це тільки завадить мені адекватно відповідати на оперативні виклики. Може статися й так, що на поверхню знову вирине давня справа, відкладена на безвік.

Я ніколи не присягав на вірність Амберу. Ніхто й ніколи від мене цього не вимагав. Хай там як, а я був сином Корвіна, і прийшов до Амбера зі своєї волі, й тут упродовж певного часу був мій дім, доки я вирушив до Тіні Земля, де за звичаєм здобували освіту амберити. І я часто повертався сюди, і був тут із усіма у дружніх стосунках. Не знаю, чому б мені не мати подвійне громадянство.

Як на мене, краще взагалі не порушувати цього питання. Мені осоружна навіть сама думка, що доведеться обирати між Амбером та Дворами. Я не став обирати між Єдинорогом та Змією, між Лабіринтом та Лоґрусом, не робитиму вибору й між правителями обох королівств.

А з цього випливало, що не варто ділитися з Віаллою моєю історією, навіть уривками. Яку б версію я не обрав, згодом доведеться за неї відповідати. А от якщо повернути Камінь на місце без жодних пояснень, куди й навіщо його позичали, ніхто не знатиме, що з питаннями слід звертатися до мене, і все влаштується найкращим чином. Якщо не питатимуть, то й брехати не доведеться.

Я ще трошки перетер сам із собою цю думку. Якщо змовчу, то, насправді, врятую втомлену і заклопотану людину від тягаря додаткових проблем. Рендом нічого не може зробити, щоб допомогти мені з моїми проблемами. І не має робити. Те, що відбувається між Лабіринтом та Лоґрусом, лежить, радше, у площині метафізичній. Не знаю, чи може з цього вийти щось на зле чи на добре на практичному рівні. Але якщо побачу, що починає відбуватися щось погане чи добре, то завжди зможу розповісти усе Рендому.

Вирішено. Добре мати здібності до логічного обґрунтування. Завжди можеш відчути, що вчиняєш шляхетно, а не, скажімо, приховуєш якусь провину. Я потягнувся, хруснув суглобами.

— Привиде? — неголосно покликав.

Відповіді не було.

Я дістав Козирі, але ще не встиг їх перетасувати, як коридором промайнуло осяйне колесо.

— То ти мене почув?.. — сказав я.

— Відчув, що ти мене потребуєш...

— Добре, хай так, — сказав я, стягуючи ланцюжок через голову й тримаючи Камінь перед собою. — Як гадаєш, ти зможеш повернути це до таємної схованки за каміном у королівських покоях так, щоб ніхто цього не помітив?

— Я боюся торкатися цієї речі, — відповів Привид. — Не знаю, як її система може вплинути на мою систему.

— Гаразд, — сказав я. — Доведеться мені зробити це самому. Але настав час перевірити одну гіпотезу. Якщо Лабіринт мене атакує, будь ласка, залишайся напоготові перекинути мене в безпечне місце.

— Буде зроблено.

Я поклав Самоцвіт на столик, що стояв неподалік.

Минуло десь із пів хвилини, і я зрозумів, що примудрився захистити себе від смертельного удару Лабіринту. Глибоко зітхнув. Я цілий. Тобто, можливо, Дворкін мав слушність і Лабіринт дасть мені спокій? Іще він сказав, що тепер я зможу викликати Лабіринт із Каменя, так само, як викликаю образ Лоґрусу. Є певні види магій, сказав Дворкін, які можна задіяти тільки таким чином; проте він не мав досить часу, аби проінструктувати мене щодо них. Мабуть, припустив, що чаклун сам зуміє з’ясувати, як це працює. Я вирішив, що це може зачекати. Не було у мене настрою просто зараз спілкуватися з Лабіринтом, у будь-якій із його інкарнацій.

— Агов, Лабіринте! — покликав я. — Хочеш, вважатимемо, що ми квити?

Відповіді не було.

— Гадаю, він знає, що ти тут, і знає, що ти щойно зробив, — сказав Привид. — Я відчуваю його присутність. Може, тобі вдалося зіскочити з його гачка.

— Може, і так, — відказав я, беручи свої Козирі і тасуючи їх.

— Із ким ти хочеш увійти в контакт? — запитав Привид.

— Мене цікавить Люк, — сказав я. — Хочу пересвідчитися, що у нього все добре. А ще мене турбує Мандор. Кажеш, ти відіслав його у безпечне місце?

— У найкраще з можливих, — відповів Привид. — І Королеву Джасру також. Вона тобі теж потрібна?

— Не дуже. Насправді, ніхто з них мені не потрібний. Я хотів тільки подивитися...

Іще не закінчив фрази, а Привид збляк і зник. Я не був упевнений, що це його прагнення — бути корисним — подобається мені більше, ніж войовничість, притаманна йому в минулому.

Я витягнув з колоди Козир Люка та увійшов до нього.

Почув, як хтось іде коридором. Кроки лунали просто поруч зі мною.

Я відчув, що Люк перебуває в контакті зі мною, хоча не бачив, де він.

— Люку, ти мене чуєш? — покликав його.

— Еге ж, — озвався він. — З тобою усе гаразд, Мерлю?

— Так, я в порядку, — сказав я. — А ти як? Після такої битви...

— Зі мною усе добре.

— Я чую твій голос, але геть нічого не бачу.

— Бо я наклав на Козирі затемнення. А ти не вмієш цього робити?

— Мені це й на думку не спадало. Мусиш колись мене навчити. А, до речі, навіщо ти їх затемнив?

— Щоб ніхто, хто захоче зі мною зв’язатися, не дізнався про мої плани.

— Якщо збираєшся висадитися в Амбері на чолі загону десантників, це мене сильно засмутить.

— Припини! Ти ж знаєш, що я дав слово. Йдеться про цілковито інше.

— Я гадав, що Далт утримує тебе у полоні.

— Мій статус не змінився.

— Послухай, чорт забирай, але він мало не вбив тебе одного разу, а днями зробив із тебе відбивну!

— Першого разу він потрапив під дію одного з нестямних заклять, що Шару розкидав як пастки, а другого разу в цьому не було нічого особистого. Зі мною все буде гаразд. Але маю тримати язика за зубами щодо своїх планів, і взагалі — мені пора забиратися. Бувай!

Люк зник, але я відчув чиюсь присутність.

Кроків більше не чув, але почув, як хтось постукав у двері неподалік. Трохи згодом я почув, як двері відчинилися й зачинилися знову. Жодного слова не розчув. Дивно. Поруч були тільки мої власні кімнати, а ще покої Бенедикта. Я був майже впевнений, що Бенедикта зараз нема вдома. А ще згадав, що забув замкнути власні двері, коли виходив. Отже...

Узявши Судний Камінь, я перетнув кімнату й вийшов до коридору. Перевірив Бенедиктові двері. Замкнено. Подивився вздовж північно-південного коридору, повернувся до сходів, перевірив там. Нікого. Метнувся до власних апартаментів і з хвилину послухав біля кожних дверей. Не почув жодного звуку. Залишалися тільки кімнати Джерарда, трохи далі боковим коридором, і апартаменти Бранда, за моїм помешканням. Свого часу, під впливом постійних перебудов та змін інтер’єрів, якими захопився Рендом, я теж подумував, чи не зламати мені стіну між нашими з Брандом помешканнями. Якби приєднати Брандові кімнати до моїх, я мав би цілком пристойні апартаменти. Але відмовився від цього через чутки, що його кімнати відвідують привиди, а також через ті тужливі стогони, що лунали звідти вночі.

Я постукав до Бранда та до Джерарда, ще й посмикав їхні двері. Ніхто не озвався, а двері були на замку. Усе це ставало дивнішим і дивнішим. Коли я взявся за двері Бранда, то відчув, як Фракір коротко стиснула мій зап’ясток. Напружившись, я кілька секунд чекав на якусь халепу, але нічого поганого не сталося. Уже збирався пояснити собі її поведінку реакцією на залишки зловісних чар, які я інколи помічав у повітрі в цій частині замку, коли раптом зауважив, що Судний Камінь запульсував.

Я підняв його зі своїх грудей, тримаючи за ланцюжок, і подивився у його рубінову глибину. Так, я побачив там картинку, що набувала чіткості. Зокрема, вестибюль за поворотом коридору, двоє дверей, котрі вели до моїх кімнат, орнамент, що прикрашає стіну між дверима. Двері ліворуч, ті, що до моєї спальні, були наче окреслені червоним, і зображення пульсувало. І що це мало означати? Чи мусив я туди не соватися чи, навпаки, бігти туди щодуху? Це постійна проблема з містичними порадами.

Пішовши назад, я знову завернув до коридору, що вів до моїх кімнат. Камінь, можливо, відчувши мої сумніви, вирішив дещо відкоректувати. Тепер він показував мене, власною персоною, — як я наближаюся до позначених червоним дверей та відчиняю їх. Звісно, у реальності саме ці двері виявилися замкненими.

Я почав нишпорити по кишенях, намацуючи ключ, переймаючись, що не можу навіть кинутися до свого помешкання з оголеним мечем, бо щойно позбувся Ґрейсвандіра. Але мав напоготові двійко-трійко хитрих заклять. Можливо, одне з них урятує мені життя, якщо справа дійде до гіршого. А може, й ні.

Я повернув ключ у замку, і двері відчинилися.

— Мерлю! — пролунав жіночий зойк, і я побачив, що це була Корал. Вона стояла біля мого ліжка, на якому горілиць лежала її удавана сестра, а насправді ти’їґа. Корал швидко сховала руку за спину. — Як ти мене налякав!

— Vice versa, — відказав я. Цей вислів має відповідник у мові тарі: «навзаєм». — Що тут коїться, леді?

— Я прийшла сказати тобі, що розшукала свого батька й заспокоїла його баєчкою про цей Коридор Дзеркал, як ти велів. Таке місце тут і справді є?

— Так. Хоча про нього не згадано в жодному путівникові. Воно з’являється й зникає. Отже, твоя оповідка його вдовольнила?

— Наче так... Але тепер він хоче знати, куди поділася Найда.

— Це вже складніше.

— Так.

На щоках їй виступив рум’янець, Корал ховала від мене очі. Гадаю, вона відчула, що я помітив її нервування.

— Я сказала йому, що, можливо, Найда пішла на прогулянку, як це зробила і я, — мовила Корал, — і що я її пошукаю.

— Угу.

Я перевів погляд на Найду. Корал негайно притиснулася до мене. Поклавши руку мені на плече, вона притягнула мене ще ближче.

— А я думала, ти збирався спати, — сказала.

— Я й збирався. І вже поспав. А зараз займаюся деякими невідкладними справами.

— Не розумію...

— Часові лінії, — пояснив я. — Я заощадив час. І вже відпочив.

— Це чудово, — промуркотіла вона, — шукаючи мої губи своїми. — Я рада, що ти вже відпочив.

— Корал, — я трохи відсторонив її від себе, — навіть не намагайся забити мені баки. Коли ти пішла звідси, то бачила, що я з ніг валюся. І, повертаючись сюди майже відразу, ти розуміла, що знайдеш мене в коматозному стані.

Я перехопив за зап’ясток її ліву руку, яку вона ховала за спиною, і витягнув цю руку наперед так, що вона опинилася між нами. Корал виявилася навдивовижу сильною. Але я й не став силоміць розтискати її кулачок, бо вже бачив між пальцями, що вона ховає. Це була одна з металевих кульок Мандора, якими він часто користувався для своїх імпровізованих чарів. Корал не відскочила від мене, а зустрілася зі мною поглядом, тепер уже не ховаючи очей.

— Я можу пояснити, — вимовила вона нарешті.

— Був би радий почути твоє пояснення, — сказав я. — До речі, тобі варто було б з нього почати.

— Можливо, моя сестра й насправді мертва, а її тілом заволоділа демониця, як ти стверджуєш. Але останнім часом ми з нею добре ладнали. Нарешті вона стала тією сестрою, яку я мріяла мати. А потім ти переніс мене сюди, і я побачила її в такому стані, не знаючи, що ти насправді плануєш із нею зробити...

— Ти маєш знати, Корал, що я б не зробив їй нічого лихого, — перервав я її. — Я перед нею в боргу. Коли я ще молодим-зеленим навчався у Тіні Земля, вона врятувала мою дупу, та ще й кілька разів. Тобі не було чого боятися за неї, поки вона тут.

Корал схилила голову набік й прижмурила одне око.

— Звідки мені було знати? — мовила. — Ти мені нічого такого не казав. Отож я й повернулася, сподіваючись, що мені вдасться сюди проникнути і, поки ти міцно спатимеш, зламати закляття чи принаймні спробувати його послабити настільки, щоб поговорити з нею. Я хотіла на власні очі пересвідчитися, що це не моя сестра, а... а щось інше.

Я зітхнув. Простягнув руку, аби покласти їй на плече, й помітив, що все ще стискаю Судний Камінь у лівому кулаці. Тому поплескав її по плечі правицею, сказавши:

— Розумію. Я вчинив по-хамськи, показавши тобі твою сестру, як вона тут лежить, і не пояснивши всього до ладу. На своє виправдання можу лише послатися на перевтому і попросити вибачення. Запевняю тебе, що вона не відчуває болю. Але з цим закляттям я не хочу розбиратися просто зараз, бо то не моє закляття...

Раптом Найда тихо застогнала. Я кілька хвилин почекав, але стогін не повторився.

— Ти що, висмикнула цю кульку з повітря? — запитав я. — Не пам’ятаю, щоб я бачив тут таку...

Корал заперечно похитала головою:

— Вона прикривала її долонею у себе на грудях.

— А як ти здогадалася там пошукати?

— Поза здалася мені неприродною, от і все. Візьми.

Вона віддала мені кульку. Я зважив її на правій долоні. Не мав жодного уявлення, як ця штука працює. Металеві кульки для Мандора були наче Фракір для мене — унікальний, притаманний лише йому магічний засіб, видобутий із його підсвідомості в серці Лоґрусу.

— Ти покладеш її назад? — спитала вона.

— Ні, — відповів я. — Кажу ж, це не моє закляття. Я не знаю, як воно працює, не хочу з ним навіть морочитися.

— Мерліне? — прошепотіла Найда, не розплющуючи очей.

— Ходімо розмовляти до сусідньої кімнати, — запропонував я Корал. — Але спочатку я накладу на неї своє закляття. Просто снодійне...

За спиною Корал повітря взялось іскрами й закрутилося гвинтом. Вона простежила за моїм поглядом.

— Мерлю, що це? — вигукнула, позадкувавши ближче до мене, бо в повітрі вже вималювалася золотава арка.

— Це ти, Привиде? — запитав я.

— Так точно, — почули ми у відповідь. — Джасри не було там, де я її залишив. Але я привів твого брата.

Раптом у кімнаті виник Мандор, усе так само убраний переважно в чорне, зі сяйною шапкою срібно-білого волосся. Він зиркнув на Корал і Найду, побачив мене, розплився в усмішці й ступив крок у мій бік. Тоді його погляд упав нижче, і він став, як у землю вкопаний. Очі його розширились. Я ніколи раніше не бачив на його обличчі такого переляку.

— Криваве Око Хаосу! — скрикнув Мандор, помахом руки викликаючи захисний екран. — Як воно до тебе потрапило?

Він на крок відступив. Арка негайно згорнулась у літеру «О», каліграфічну, тоненьку, наче зроблену із золотої фольги, яка промайнула кімнатою і зависла біля мого правого плеча.

Зненацька Найда сіла в ліжку, дико озираючись навсібіч.

— Мерліне! — вигукнула. — З тобою все добре?

— До пори до часу, — відказав я. — Хвилюватися нема чого. Не переймайся. Все добре.

— Хто посмів порушити моє закляття?! — спитав Мандор, побачивши, що Найда рвучко спустила ноги з ліжка. Корал зіщулилась із переляку.

— Це сталося випадково, — сказав я і розкрив праву руку.

Металева кулька негайно спурхнула з неї та полетіла в напрямку Мандора, ледь не зачепивши Корал, яка встигла прийняти бойову стійку, хоча, здавалося, й не розуміла, від чого чи від кого їй треба захищатися. Тож вона поверталася до всіх по черзі: Мандор, Найда, Привид і знову Мандор...

— Спокійно, Корал, — сказав я. — Ніхто тобі не загрожує.

— Ліве око Змії! — вигукнула Найда. — Звільни мене, о, Ти, який Не Має Форми, і я віддам у заставу ту форму, що наразі маю!

Тим часом Фракір вирішила попередити мене, що не все безхмарно, якщо, бува, я цього не помітив.

— Що тут до дідька відбувається? — заволав я.

Найда підхопилася на ноги, ринулася вперед і, з надприродною демонською силою вихопивши Судний Камінь із моєї руки, відштовхнула мене й вискочила у коридор.

Я похитнувся, отямлюючись.

— Хапайте цю ти’їґу! — загорлав я, і Колесо-Привид блискавкою промайнуло повз мене, а за ним полетіли кульки Мандора.

10

Я мчав до вестибюля слідом. Повернув ліворуч і припустив. Ти’їґа може рухатися стрімко, але і я також.

— Гадав, ти маєш мене захищати! — гукнув я їй услід.

— Ця штука має пріоритет, — відказала вона, — над тим зобов’язанням, яке наклала твоя мати.

— Що? — не зрозумів я. — До чого тут моя мати?

— Вона наклала на мене ґейс[154] оберігати тебе, коли ти пішов до школи, — відповіла ти’їга. — А тепер його зламано! Нарешті я вільна!

— Прокляття! — відреагував я.

Ти’їґа добігла до сходів, і тут перед нею виник образ Лоґрусу — на мій виклик такий величезний ніколи не з’являвся... Він заполонив коридор від стіни до стіни, пульсуючи, розростаючись, розсипаючи іскри, і червона імла загрози струменіла з його відростків. Це було неабияке нахабство — отак демонструвати себе тут, в Амбері, на території Лабіринту; отож, зрозумів я, ставки в цій грі високі.

— Прийми мене, о Лоґрусе, — заволала вона, — бо я маю Око Змії!

І Лоґрус розкрився, утворивши посеред себе вогненний тунель.

Чомусь я зрозумів, що вихід із цього тунелю не трохи далі коридором, а десь в абсолютно іншому місці.

Але Найда раптом зупинилася, наче налетівши на скляну перегородку, і закам’яніла, прислухаючись. Три металеві кульки Мандора оберталися навколо її нерухомої постаті.

Мене збило з ніг і притиснуло до стіни. Піднявши правицю, я приготувався захищатися від того невідомого, що могло наближатись, і обернувся.

Лише за кілька футів позаду мене виник образ Лабіринту, такий само великий, як і образ Лоґрусу. Найда опинилася на однаковій відстані від Лабіринту позаду й Лоґрусу попереду, опинилася між ними, так би мовити, наче між полюсів існування. Випадково і я потрапив між ними. Простір навколо мене й аж до Лабіринту сяяв, наче сонячний ранок, а на іншому полюсі панували зловісні сутінки. Чи не збираються вони просто зараз відтворити Великий вибух і Велике стискання[155], а я маю стати свідком останньої миті, сам того не бажаючи?

— Ваші високовельможності, — заговорив я, відчуваючи поклик спробувати відмовити їх від цієї ідеї та шкодуючи, що я не Люк, бо йому це вдалося б краще. — Зараз саме слушна мить, аби обрати неупередженого посередника, а я, так сталося, маю необхідні для цього унікальні риси, тому, якщо ви тільки не заперечуватимете...

Золотий віночок, у якому я упізнав Привида, раптом упав на голову Найди й видовжився в рурку. Привид зайняв позицію на орбітах кульок Мандора, якимсь чином примудрившись захиститися від їхньої дії, і вони, не зашкодивши йому, зменшили швидкість руху, змінили напрямок і, врешті-решт, упали на підлогу, причому дві з них ударились об стіну переді мною, а третя скотилася сходами праворуч.

Образи Лабіринту та Лоґрусу зрушили з місця й посунули вперед, і я мусив відступати, щоб не зіткнутися з Лабіринтом.

— Не підходьте ближче, хлопці, — раптом виголосив Привид. — Навіть не можу сказати, на що я здатний, якщо ви змусите мене розпакуватися ще сильніше.

Обидві сили призупинили свій рух. Із-за рогу, з лівого коридору до нас долинув п’яний голос Дроппи, котрий, схоже, прямував сюди, горланячи якусь скабрезну баладу. Тоді він замовк, а за кілька секунд ми почули, що затягнув «Скелю вічності»[156], але голос його лунав значно слабкіше. Ще мить, і він узагалі увірвався, але цьому передували важке гупання та брязкіт розбитого скла.

Мені спало на думку, що з цієї відстані я можу подумки дістатися Каменя. Але не був упевнений щодо наслідків — адже в цьому протистоянні брали участь чотири протиборці, й жодний із них не був людиною.

Я відчув, що хтось намагається зв’язатися зі мною через Козир.

— Так? — відгукнувся я пошепки.

І почув голос Дворкіна:

— Скористуйся усією своє владою над цією штукою, але не дозволь Лоґрусу заволодіти Каменем.

Одразу ж із червоної пащеки пролунав тріскучий голос, тембр якого змінювався від одного звуку до іншого настільки, що він здавався то чоловічим, то жіночим.

— Поверни Око Хаосу! — проказав голос. — Єдиноріг забрав його у Змії під час двобою; це було напочатку. Він поцупив його. Поверни його. Поверни!

Я чекав на появу блакитного обличчя, котре вже бачив над Лабіринтом, але воно не матеріалізувалось. Проте голос був той самий, і він відповів:

— За нього заплачено кров’ю та болем. Він змінив володаря.

— Судний Камінь, Око Хаосу та Око Змії — це що, різні назви одного й того ж каменя? — запитав я.

— Так, — підтвердив Дворкін.

— А що станеться, якщо Змія поверне собі своє око? — допитувався у нього я.

— Найімовірніше, настане кінець світу.

— Ага, ось як, — зауважив я.

— А що я отримаю за цей камінець? — запитав Привид.

— Який шустрий конструкт! — пролунала модульована репліка від Лабіринту.

— Нахабний артефакт, — прогудів Лоґрус.

— Не треба компліментів, — сказав Привид, — ліпше дайте мені щось таке, чого я потребую.

— Можу вирвати його у тебе, — мовив Лабіринт.

— Я можу розірвати тебе на шматки, а його забрати, — додав Лоґрус.

— Утім, ніхто з вас цього не зробить, — відказав Привид, — бо, сконцентрувавши свою увагу та енергію на мені, ви стаєте вразливими один для одного.

Десь у своїй голові я почув, як Дворкін хихикнув.

— Поясніть мені, чому ця конфронтація взагалі має тривати, — продовжив Привид. — Адже минуло стільки часу!

— Рівновага була порушена не на мою користь, — відказав Лоґрус, — недавніми діями цього ренегата.

Над моєю головою чвиркнув струмінь вогню, очевидно, демонструючи, хто цей ренегат, про якого йдеться. Відчувши запах паленого волосся, я відбив полум’я і вигукнув:

— Хвилинку! Я діяв не зі своєї волі! Не мав вибору!

— Ні, вибір був, — прогудів Лоґрус, — і ти зробив його.

— Так, він зробив вибір, — відгукнувся Лабіринт. — Але цим лише виправив перегин, який ти влаштував на свою користь.

— Виправив?! Ти отримав надлишкову компенсацію! Тепер перевага на твоєму боці! А раніше додержав перевагу випадково, завдяки батькові цього перебіжчика! Я був тут ні до чого! — ще один вогняний клубень помчав до мене, і я ледь відбив його.

— Мабуть, це ти його підбурив!

— Якщо можеш передати мені Камінь, — сказав Дворкін, — я заховаю його там, де жодний із них не дістанеться до нього. Тимчасово.

— Не знаю, чи зможу його взяти, — сказав я. — Але матиму це на увазі.

— Віддай його мені, — звернувся Лоґрус до Привида, — і ти станеш моїм Головним Прислужником.

— Твоє покликання — опрацьовувати інформацію, — промовив Лабіринт. — Я дам тобі знання, яких не має ніхто в Тінях.

— А я дам тобі владу, — сказав Лоґрус.

— Це мене не цікавить, — промовив Привид, видовжений циліндр закрутився дзиґою і зник.

Дівчина, Камінь — усе зникло.

Лоґрус завив, Лабіринт загарчав, образи обох Сил ринулися назустріч один одному й зустрілися біля першої з кімнат Блейза.

Я захистив себе усіма закляттями, які знав. Чув, як у мене за спиною Мандор робить так само. Я прикрив голову, я підігнув коліна, я...

Я падав. Крізь сліпучий беззвучний спалах. Відчував, як на мене сипляться якісь уламки. Звідусіль. Мені марилося, що я вирушив до Бога вівці пасти і вже не матиму змоги поділитися з кимось таїною, котра мені відкрилася: Лабіринт не дбає про синів Амбера, так само, як і Лоґрусові начхати на підданців Хаосу. Кожна зі Сил цікавиться тільки собою; можливо, ще протилежною силою. Для них багато важать головні космічні принципи, Єдиноріг та Змія, бо вони, цілком імовірно, є їхніми геометричними відбитками. Ми, тобто я, Корал і Мандор, їх зовсім не хвилюємо, а може, не хвилюють їх і Оберон, і навіть сам Дворкін. Ми для них пішаки, інколи знаряддя, інколи завада. Вони можуть нас використовувати, а можуть і знищити, залежно від обставин...

— Дай руку, — почув я голос Дворкіна й побачив його через Козир. Я простягнув руку і...

...боляче вдарився, упавши до його ніг на строкатий килимок, що покривав кам’яну підлогу. Це була заповнена книгами та екзотичними речами зала без вікон, про яку одного разу розповідав мені батько. Світло лилося сюди з великих куль, що, здавалося, вільно ширяли у повітрі.

— Дякую, — промовив я, повільно підіймаючись та розтираючи забите місце на лівому стегні.

— Перехопив плин твоїх думок, — пояснив Дворкін. — Ти трохи спрощуєш.

— Не сумніваюся. Проте інколи мені подобається бачити все у чорному кольорі. Оце лайно, що його верзли Сили, скільки в ньому правди?

— О, це все правда, — відказав Дворкін, — за їхніми мірками. Вони не можуть порозумітися головно через те, як інтерпретують дії один одного. Через це, а ще через те, що завжди є можливість погіршити ситуацію. Наприклад, розрив у Лабіринті посилив Лоґрус, а до того ж імовірно, що це Лоґрус впливав на Бранда, підбурюючи його це зробити. Але Лоґрус може заявити, що він діяв у відповідь на День Зламаних Відгалужень, що відбувся кілька сторіч тому.

— Про такий уперше чую, — сказав я.

Дворкін стенув плечем.

— І не дивно. Ця подія була важливою тільки для них самих. Я хочу сказати інше: у своїй суперечці вони дедалі більше заглиблюються в минуле, аж до первісних подій, а їм ніколи не можна надто довіряти.

— То яка ж відповідь?

— Відповідь? Ми не в шкільному класі. Тут нема відповідей, які мали б значення. Хіба що для філософа, тобто на практиці вони хоч як непридатні.

Він налив у філіжанку зеленої рідини зі срібної фляги та передав мені.

— Випий.

— Для мене занадто рано.

— Це не спиртне. Це лікувальний напій, — пояснив Дворкін. — У тебе шок, хоча ти цього й не помічаєш.

Я перехилив філіжанку. Напій обпікав, наче алкоголь, але це було щось інше. Упродовж наступних кількох хвилин я відчував послаблення у таких частинах свого тіла, про напруженість яких навіть не підозрював.

— Корал, Мандор... — почав я.

Він змахнув рукою, й одна з осяйних сфер спустилася нижче, наблизилася до нас. Іще одним помахом руки він наче написав у повітрі щось напівзнайоме, і мене ніби огорнув образ Лоґрусу, однак без самого Лоґрусу. Всередині сфери утворилася картинка.

Довгий коридор, що став ареною зіткнення, лежав у руїнах, разом зі сходами, покоями Бенедикта, а може, і Джерарда. Зникли також кімнати Блейза, частина моїх власних апартаментів, вітальня, де я сидів недавно, а також північно-східний кут бібліотеки. На місці підлоги та стелі зяяли вирви. Поверхом нижче, побачив я, були зруйновані частина кухні та зброярні, а можливо, ще й приміщення навпроти них. Магічна куля дала мені змогу подивитися й нагору, і я побачив небо, а це означало, що вибух пройшов крізь третій та четвертий поверхи, можливо, пошкодивши королівські покої, а також горішні сходи, може, й лабораторію... та бозна-що іще.

На краєчку прірви, неподалік руїн, на які перетворилися кімнати Блейза та Джерарда, стояв Мандор. Права рука у нього була, очевидно, зламана, долоню він засунув за свій широкий чорний пояс. Корал, із закривавленим обличчям, важко спиралася на його ліве плече. Не знаю, можливо, вона була не зовсім притомна. Мандор підтримував її за талію лівою рукою, і навколо них кружляла металева кулька. На тому боці провалля, навкоси від нього, стояв Рендом, — на масивній балці, що виступала з бібліотеки. Здається, позаду нього й трохи нижче стояв Мартін, — на якомусь короткому виступі. Саксофон він і досі тримав у руках. Рендом, здавалося, був не на жарт стривожений і щось кричав.

— Звук! Звук! — вигукнув я. Дворкін змахнув рукою.

— ...баний Лорд Хаосу висаджуватиме в повітря мій палац! — почувся голос Рендома.

— Цю леді поранено, Ваша Величносте, — сказав Мандор.

Рендом провів рукою по обличчю. Тоді подивився нагору.

— Якщо є можливість доставити її до моїх апартаментів, то Віалла дуже компетентна у деяких галузях медицини, — сказав він спокійніше. — До речі, я теж.

— Скажіть тільки, де це, Ваша Величносте...

Рендом, ухопившись правицею за стіну, лівою рукою махнув кудись угору.

— Схоже, тобі не знадобляться двері, щоб увійти, але я не можу сказати, чи залишилося там достатньо сходинок і чи можна до них дістатися.

— Я впораюся з цим, — запевнив Мандор, і ще дві його кульки підлетіли ближче й узялися кружляти навколо нього та Корал ексцентричними орбітами. Ще мить, і Мандор з Корал тихенько знялись у повітря й полинули до того отвору, на який указав Рендом.

— Я буду незабаром, — гукнув Рендом їм услід. Мені здалося, що він хоче додати ще щось, але той подивився на руїни навколо, опустив голову й відвернувся. Так само зробив і я.

Дворкін простягнув мені другу дозу зелених ліків, і я взяв філіжанку. Мабуть, це був якийсь транквілізатор, бо він заспокоював, на додаток до того, що ще робив.

— Треба піти до неї, — сказав я, — бо мені подобається ця дівчина і я маю пересвідчитися, що з нею все буде добре.

— Звісно, я можу тебе туди відправити, — мовив Дворкін, — хоча й гадки не маю, що ти можеш зробити для неї таке, чого б не могли зробити інші. Можливо, можеш витратити час із більшою користю, якщо рушиш у погоню за цим своїм мандрівним конструктом, Колесом-Привидом. Його треба переконати віддати Судний Камінь.

— Так і зроблю, — відказав я. — Але спершу маю побачити Корал.

— Твоя поява там може призвести до суттєвої затримки, — зауважив Дворкін, — оскільки від тебе можуть зажадати пояснень.

— Мені однаково, — відповів я.

— Добре. Тоді зачекай хвилинку.

Відійшовши від мене, він зняв із кілочка на стіні якусь штуку, що скидалася на жезл у піхвах. Підвісив цей жезл собі на пояс, тоді попростував до невисокої шафки з багатьма шухлядами і видобув звідти скриньку, обтягнуту шкірою. Коли Дворкін опускав скриньку до кишені, я почув, що всередині щось перекочується з металевим стукотом.

— Ходімо сюди, — мовив він, наблизився до мене й узяв за руку.

Дворкін розвернув мене та провів до найтемнішого закутка в кімнаті, де, як я помітив, висіло високе люстро у химерній рамі. Це дзеркало мало дивну особливість: поки ми не наблизилися до нього, воно показувало нас та усі речі в кімнаті дуже чітко, та чим ближче ми до нього підходили, тим туманнішим ставало зображення. Я розумів, що нас чекає, але все одно напружився та стиснувся, коли Дворкін, який ішов на крок попереду мене, ступив крізь його імлисту поверхню і потягнув мене за собою.

Я спотикнувся, випрямився й остаточно отямився, побачивши, що стою в уцілілій частині королівських покоїв біля великого дзеркала, що прикрашає собою стіну. Рвучко простягнувши руку, я постукав по свічаду пальцями, але поверхня його залишилась абсолютно щільною. Поруч із собою уздрів сутулу коротеньку постать Дворкіна. Той і надалі тримав мене за правицю. Я бачив не тільки його профіль, який дещо карикатурно нагадував мій власний, а й те, що було за ним. Зокрема, що ліжко відсунули у східний кут кімнати, якомога далі від величезного пролому, що утворився в підлозі. Коло ліжка, спинами до нас, стояли Рендом та Віалла. Вони оглядали Корал. Та лежала на покривалі й здавалася непритомною. Мандор сидів у великому кріслі в ногах ліжка, стежачи за їхніми діями. Він першим помітив нашу присутність і кивнув нам.

— Як... як вона? — запитав я.

— Струс мозку, — відповів Мандор. — І праве око ушкоджене.

Рендом повернувся до нас. Хай що хотів мені сказати, слова ці завмерли на губах, коли він зрозумів, хто стоїть поруч зі мною.

— Дворкіне! — промовив Рендом. — Вік тебе не бачив! Навіть не знав, чи ти ще живий. Ти... в порядку?

Коротун пирхнув.

— Зрозуміло, що ти маєш на увазі. Я при своєму розумі. А тепер хотів би поглянути на цю леді...

— Прошу, — відповів Рендом, посуваючись.

— Мерліне, — звернувся до мене Дворкін, — подивися, чи можеш ти відшукати цю свою штуку, Колесо-Привид, і спитай його, чи він готовий повернути артефакт, який опинився у нього.

— Зрозумів, — відповів я та поліз по свої Козирі.

Минали секунди за секундами, а я все ще намагався дістатися Привада.

— Я вже якийсь час відчуваю твої наміри, Татку.

— Добре, а тепер скажи: Самоцвіт у тебе?

— Так, я щойно покінчив із ним.

— Покінчив?

— Покінчив з його утилізацією.

— Як саме ти його... утилізував?

— Із твоїх слів я зрозумів, що, пропустивши крізь нього свою свідомість, ти отримав певний захист від Лабіринту. Я подумав, чи не спрацює це аналогічним чином для такого ідеально синтезованого створіння, як я.

— Гарний термін: «ідеально синтезоване». Звідки ти його взяв?

— Це новотвір. Я сам його придумав, коли підшукував найвдаліше визначення.

— Боюся, що Камінь тебе не прийняв.

— Навпаки.

— Отакої! То ти пройшов увесь шлях крізь Камінь?

— Так.

— І як це на тебе вплинуло?

— Важко оцінити. Моє сприйняття змінилося. Не можу сказати, як саме. Але стало гострішим, це точно.

— Дивовижно! І тепер ти здатний перенести свою свідомість у Камінь дистанційно?

— Так.

— Коли з теперішніми неприємностями буде покінчено, я залюбки тебе протестую.

— Мені й самому цікаво знати, що змінилося...

— Але наразі цей Камінь потрібний тут.

— Уже несу.

Повітря переді мною замерехтіло. Колесо-Привид з’явився у вигляді срібного віночка зі Судним Каменем у центрі. Я підставив долоню, і він опустився на неї. Я передав Камінь Дворкіну, а той прийняв його, навіть не подивившись на мене. Я поглянув на обличчя Корал і хутко відвів очі: на це краще було не дивитися.

Я повернувся до Привида.

— Де Найда? — запитав його.

— Точно не скажу, — відповів той. — Вона попросила мене залишити її саму... поблизу кришталевої печери... після того, як я забрав у неї Камінь.

— І що вона робила?

— Плакала.

— Чому?

— Гадаю, через те, що обидві місії її життя закінчилися крахом. Вона була приречена захищати тебе, якщо тільки якийсь неймовірний випадок не дозволить їй заволодіти Каменем. Це звільнило б Найду від першої повинності. Й так, справді, сталось. Але я позбавив її Каменя. Тепер вона не має жодного зобов’язання.

— Я гадав, Найда мала б радіти, що нарешті вільна. Жодне з цих завдань вона не обирала вільно. Тепер може повернутися до тих справ, які вільні демони ведуть за Ободом.

— Це не зовсім так, Татку.

— А як?

— Вона, схоже, застрягла у цьому тілі. Здається, не може просто взяти й відкинути його, як робила це з іншими, які використовувала. Це якось пов’язано з відсутністю попереднього володаря цього тіла.

— А-а-а... Але ж Найда може, скажімо, знищити його та звільнитися у такий спосіб?

— Я радив їй так зробити, але вона не впевнена, що з цього вийде. Це може вбити її саму разом із тілом, якщо між ними є такий зв’язок.

— Отже, вона і зараз десь поблизу печери?

— Ні. Вона зберігає свою силу ти’їґи, а це робить її, певною мірою, магічною істотою. Гадаю, вона полишила печеру й помандрувала кудись Тінями, поки я експериментував там із Каменем.

— А чому ти обрав саме печеру?

— Хіба ти не її обирав для своїх таємних справ?

— Ну, так. Але тоді яким чином я зміг сконтактувати з тобою через Козир?

— На той момент я вже закінчив експеримент і покинув печеру. До речі, я саме шукав ти’їґу, коли ти мене покликав.

— Тобі варто пошукати її ще.

— Навіщо?

— Бо я перед нею у боргу за минуле, хай навіть моя мати нацькувала її стерегти мене.

— Зрозумів. Шукатиму. Хоча й не знаю, чи вдасться мені розшукати її. Магічні істоти зазвичай не залишають таких помітних слідів, як земні.

— Але ти спробуй у будь-якому разі. Мені хотілося б знати, куди вона попрямувала і чи не можу я щось для неї зробити. Може, твої нові здібності стануть тобі в пригоді.

— Побачимо, — мовив Привид, замиготів та зник.

Усе це мене підкосило. Уявив реакцію Оркуза... Одну доньку поранено, другою заволодів демон, який ще й подався мандрувати Тінями. Я підійшов до ліжка, обперся об спинку стільця, на якому сидів Мандор. Лівою, здорового, рукою він потиснув мені руку вище ліктя.

— Невже ти навчився ремесла костоправа в тій Тіні, у якій тинявся? — спитав мене.

— Боюся, що ні.

— Шкода, — протягнув Мандор. — Тоді мені залишається чекати своєї черги.

— Можемо перенести тебе крізь Козирі кудись, де цьому дадуть раду, — сказав я і поліз по колоду.

— Ні, — відмовився він. — Не хочу пропустити подій, що відбуваються тут.

Під час нашої з ним розмови я помітив, що Рендом поринув у напружене спілкування за допомогою Козирів. Віалла стояла неподалік, наче затуляючи його від пролому в стіні й того, що може звідти з’явитися. Дворкін тим часом щось чаклував над обличчям Корал, але його спина не давала змоги побачити, що саме він робить.

— Мандоре, — мовив я, — ти знав, що моя мати приставила ти’їґу наглядати за мною?

— Так, — відповів той. — Вона сказала мені про це, коли ти вийшов із кімнати. Закляття не дозволяло їй розповісти про це тобі.

— Вона мала лише захищати мене чи ще й шпигувати за мною?

— Цього тобі сказати не можу. Про таке у нас мова не заходила. Та мені здається, твоя мати мала підстави хвилюватися. Ти справді був у небезпеці.

— Гадаєш, Дара знала про Джасру та Люка?

Він хотів здвигнути плечем, але здригнувся й передумав.

— Знову ж таки, мені не відомо. Якщо вона знала, то я не знаю відповіді на твоє наступне питання: звідки вона знала? Згода?

— Згода.

Рендом закінчив свій контакт і прибрав Козир до колоди. Тоді обернувся й подивився на Віаллу. Він, здавалося, хотів їй щось сказати, але передумав і перевів погляд. На мене. Тут я почув, як Корал застогнала, та відвернувся, збираючись вийти з кімнати.

— Хвилинку, Мерліне, — промовив Рендом, — не втікай.

Я зустрівся з ним поглядом. Рендом дивився розлючено чи просто з цікавістю, я не міг сказати. Ці насуплені брови, ці примружені очі могли свідчити й про перше, й про друге.

— Ваша Величносте? — сказав я.

Він наблизився до мене, схопив за лікоть і, розвернувши від ліжка, спрямував до дверей, що вели до сусідньої кімнати.

— Віалло, я ненадовго займу твій кабінет, — сказав Рендом.

— Будь ласка, — озвалася вона.

Він завів мене всередину й зачинив за нами двері. Бюст Джерарда, що стояв біля протилежної стіни, упавши, лежав, розбитий, на підлозі. У дальньому кутку кімнати, де було робоче місце Віалли, стояла ще незавершена скульптура. Мабуть, це була якась морська істота з численними кінцівками. Я такої зроду не бачив.

Рендом різко повернувся до мене, запитально обвів поглядом і сказав:

— Ти стежиш за ситуацією між Беґмою і Кашфою?

— Більш-менш, — відповів я. — Білл учора коротко ввів мене в курс справи. Ереґнор, і таке інше.

— Він розповів тобі, що ми збираємося взяти Кашфу до Золотого Кола і покінчити з проблемою Ереґнора, визнавши право Кашфи на ці землі?

Мені не сподобалося, як він мене про це запитав, до того ж я не хотів підставляти Білла. Схоже, ця справа була ще засекречена, коли ми з ним її обговорювали. Тому я відповів:

— На жаль, подробиць я не пригадую.

— Добре, слухай, що я планую робити, — сказав мені Рендом. — Зазвичай ми не надаємо гарантій, що сприятимемо одній зі сторін угоди за рахунок іншої. Але Арканз, герцог Шедбурнський, скажімо так, тримав нас на гачку. Він найкраще відповідав нашій меті як правитель своєї держави, тому, коли цю руду сучку вдалось усунути, я розчистив для нього шлях до трону. Арканзові було відомо, що він може розраховувати на мене, претендуючи на трон після того, як право спадкування було порушено двічі, тож він зажадав отримати Ереґнор... ну, я і віддав його йому.

— Зрозуміло все, — сказав я, — крім одного: як це стосується мене?

Він повернув голову й уважно подивився на мене лівим оком.

— Коронація мала відбутися сьогодні. Я мусив ось-ось переодягтися й козирнутися туди...

— Ви вживаєте минулий час, — зауважив я, аби заповнити паузу.

— Так і є. Так і є, — пробурмотів Рендом, відвертаючись. Він пройшовся кімнатою, поставив ногу на уламок розбитої статуї і повернувся до мене: — А зараз нашого доброго герцога або вбито, або ув’язнено.

— То коронація не відбудеться? — запитав я.

— Au contraire[157], — відповів Рендом, і надалі вивчаючи моє обличчя.

— Здаюся, — сказав я. — Поясніть мені, що відбувається.

— Сьогодні вранці, ще на світанку, стався державний переворот.

— Палацовий? — запитав я.

— Можливо, і палацовий також. Але за підтримки іноземних військових.

— А що робив Бенедикт, коли це відбувалося?

— Я наказав йому ще вчора вивести війська і відразу після цього й сам повернувся додому. Ситуація виглядала цілком стабільною, а якщо б під час коронації там були присутні війська Амбера, це б могло справити погане враження.

— Справді, — я погодився з ним. — Тобто, щойно Бенедикт вийшов звідти, хтось туди зайшов, розправився з майбутнім королем, а місцевим поліціянтам навіть і на думку не спало, що так чинити негоже?

Рендом повільно кивнув і мовив:

— Десь так і було... Як ти гадаєш, чому таке могло статися?

— Можливо, вони не були настільки уже обурені перебігом подій?

Рендом посміхнувся та хруснув пальцями.

— Натхненно, — сказав. — Комусь може навіть здатися, що ти був у курсі того, що відбувається.

— Хтось може помилятися, — відказав я.

— Сьогодні твій колишній однокашник Лукас Рейнард став Рінальдо Першим, Королем Кашфи.

— Чорт забирай! — присвиснув я. — Мені й на думку не спадало, що він прагне цієї посади. І що ви збираєтеся робити?

— Гадаю, цю коронацію я пропущу.

— Я мав на увазі, у довгостроковішій перспективі?

Рендом зітхнув та відвернувся, буцнувши ногою якусь каменюку.

— Тобто, ти хочеш знати, чи я не збираюся скинути Рінальдо, повернувши туди Бенедикта з військом?

— Коротко кажучи, так.

— Це б виставило нас у дуже поганому світлі. Те, що зробив Люк, не виходить за межі Ґраустаркської[158] політики, що превалює у тих краях. Якщо ми увійдемо туди і наведемо лад, там невдовзі знову запанує політичний хаос. Ми могли б повторити те саме, якби це був переворот на чолі з якимось божевільним генералом чи аристократом з манією величі. Але Люк має легітимні права на трон, і наразі він сильніший за герцога Шедбурнського. До того ж Люкові симпатизує народ. Він молодий, справляє гарне враження. Наше повернення туди буде значно менш правомірним, аніж наше минуле там перебування. Проте я, навіть попри це, був майже готовий ризикнути отримати тавро агресора, щоб тільки не дати заволодіти троном синові цієї рудої сучки. А тоді моя людина в Кашфі повідомила, що він перебуває під протекцією Віалли. Я запитав її, чи це так. Вона підтвердила, що то правда, а ще сказала, що ти був присутній, коли це сталося. Віалла пообіцяла розповісти мені все після того, як Дворкін закінчить операцію. Зараз вона не відходить від пораненої, бо її емфатичні здібності можуть стати у пригоді. Але я не годний чекати. Розкажи мені, що і як сталося.

— Але спершу скажіть мені одну річ...

— Що саме?

— Які вояки посадили Люка на трон?

— Найманці.

— Найманці Далта?

— Так.

— Зрозуміло... Тож я скажу, що Люк відмовився мститися Дому Амбера. Зробив це із власної волі, після розмови з Віаллою, учора ввечері. Тоді вона й дала йому перстень. Ми збиралися вирушити до Ардена, тому я подумав, що вона робить це, аби Джуліан не спробував його вбити.

— Це було у відповідь на так званий ультиматум Далта щодо Люка та Джасри?

— Еге ж. Мені й на думку не спало, що все це може бути гра. З метою звести Люка і Далта, щоб вони могли втекти та вчинити заколот. Може, навіть і їхній двобій був підлаштований... якщо подумати, Люк мав нагоду поспілкуватися з Далтом ще раніше.

Рендом підняв руку і мовив:

— Зачекай. Розкажи мені все зі самого початку.

— Добре.

Так я і зробив. Доки розповідав, ми безліч разів зміряли кроками довжину кабінету.

— Знаєш, — сказав Рендом, коли я закінчив оповідь, — уся ця справа має такий вигляд, наче Джасра спланувала її ще до того, як розпочати свою кар’єру предметом умеблювання.

— Мені теж стукала така думка, — сказав я, сподіваючись, що він не поцікавиться тим, де Джасра може перебувати наразі. Чим більше я про це міркував, пригадуючи, як вона реагувала на звістки про Люка під час нашої бесіди після набігу на фортецю, тим зрозуміліше мені ставало: вона не тільки знала, що відбувається, а й бачилася з Люком уже після того, як я з ним розпрощався.

— Тут справа було спритно облагоджена, — зауважив Рендом. — Далт, без сумніву, діяв за наказами, отриманими раніше. Не знаючи, як зустрітися з Люком чи як розшукати Джасру та одержати нові інструкції, він удався до цього фейкового нападу на Амбер. Бенедикт, зі своєю майстерністю, міг би його й ще раз розбити, навіть ефективніше.

— Так. Треба віддати належне цьому чортяці: нахабства йому не позичати. Звідси випливає також, що Люкові довелося планувати все нашвидкуруч, а про цю імітацію дуелі вони мали домовитися під час своєї короткої зустрічі в Ардені. Отже, він узяв усе під свій контроль і надурив нас, примусивши вважати себе в’язнем, який не може нічим загрожувати ситуації в Кашфі. Можна так на все це подивитися.

— А який інший погляд може бути?

— Ну, як ви самі сказали, те, що він захопив трон, дає нам і деякі переваги... Що ви збираєтеся робити?

Рендом, потерши скроні, сказав:

— Вирушити туди й завадити йому коронуватися було б дуже нерозважним кроком. Перш за все, я хочу зрозуміти ось що: ти кажеш, що цей хлопець — майстер брехати, як рябий пес. Ти був при їхній розмові. То Люк обманом змусив Віаллу взяти його під свою протекцію?

— Ні, — заперечив я. — Мені здалося, його вона вразила своїм учинком так само, як і мене. Люк відмовився від вендети, бо відчув, що честь його відновлена, зрозумів, що його мати певною мірою використовувала його, а також із дружнього почуття до мене. Він зробив це без жодних умов зі свого боку. Я думаю, Віалла дала йому перстень на знак того, що вендеті покладено край і ніхто з нас не намагатиметься його вбити.

— Це дуже на неї схоже, — мовив Рендом. — Якби я підозрював, що Люк використовує Віаллу, я б власноруч з ним розправився. А так, що ж... Плани мої пішли за вітром, але, гадаю, з цим я можу змиритись. Я готую в королі Арканза, й останньої миті його посуває протеже моєї дружини! Ще трохи, і може скластися враження, що тут у нас, у самому серці Амбера, нема єдності, й оце мені дуже не подобається.

— Гадаю, Люк поведеться дуже миролюбно. Я знаю його достатньо добре, аби стверджувати, що він розуміє такі нюанси. Думаю, Амберу буде зручно мати з ним справи, на будь-якому рівні.

— Та певно, що миролюбно. З якого дива йому б поводитись інакше?

— Він не має на це жодних причин, — сказав я. — А що тепер чекає на цю угоду?

Рендом посміхнувся.

— Я зіскочив з гачка. Оця стаття про Ереґнор мене завжди непокоїла. А в новому договорі, якщо договір узагалі буде укладено, ми почнемо ab initio[159]. Але я не впевнений, чи нам потрібна нова угода. Хай усі вони йдуть під три чорти.

— Можу побитись об заклад, що Арканз ще живий, — сказав я.

— Гадаєш, Люк тримає Арканза в заручниках, щоб я пустив його до Золотого Кола?

Я стенув плечима і запитав:

— Наскільки у вас із Арканзом приятельські стосунки?

— Я підтримував його багато в чому й відчував, що це — мій обов’язок. Але аж таку ціну за нього платити не зобов’язаний.

— Зрозуміло.

— Було б нижче гідності Амбера мати наразі прямі відносини з такою другорядною державою, як Кашфа.

— Ваша правда, — відповів я, — та, до речі, Люк ще й не став легітимним правителем.

— Проте Арканз насолоджувався б зараз життям на своїй віллі, якби не я... А цей Люк, здається, є твоїм приятелем; хай підступним, але приятелем.

— Бажаєте, щоб я нагадав йому про це, коли ми наступного разу обговорюватимемо атомні скульптури Тоні Прайса[160]?

Рендом кивнув головою.

— Здається, ви найближчим часом матимете нагоду потеревенити про мистецтво. Гадаю, буде доречно, якщо ти відвідаєш коронацію свого приятеля. Як приватна особа. Твоє подвійне громадянство нам тут допоможе, а твій приятель відчує, що його шанують.

— Але можу побитись об заклад, що він захоче укласти цей договір.

— Навіть якщо погодимося на це, ми не гарантуємо йому Ереґнор.

— Розумію.

— І ти не маєш повноважень зв’язувати нас будь-якими зобов’язаннями.

— Це мені також зрозуміло.

— Тоді чому б тобі трохи не причепуритися та не вирушити поспілкуватися з ним? Твоя кімната просто за цим проваллям. Можеш вийти крізь цю діру та злізти по балці. Я помітив, що вона уціліла.

— Добре, так і вчиню, — відповів я, прямуючи до пролому. — Ще тільки одне запитання, геть із іншої опери...

— Так?

— Мій батько недавно був тут?

— Мені про це невідомо, — відказав Рендом, задумливо похитавши головою. — Знаєш, ми дуже добре вміємо приходити і йти непоміченими, якщо забажаємо. Втім, гадаю, він дав би мені знати, якби опинився неподалік.

— Мабуть, так, — сказав я, розвернувся та вийшов крізь стіну, проігнорувавши провалля.

11

Ні.

Я повис на балці, розгойдався та пустив руки. І приземлився майже граційно посеред вестибюля, між двома дверима до своїх кімнат, приблизно на однаковій відстані від них. Це якщо не вважати, що одних із дверей бракувало, так само, як і частини стіни, де вони раніше були, слугуючи мені входом (або виходом, залежно від того, з якого боку опинитися), не кажучи про моє улюблене крісло та скляну шафку з колекцією морських мушель, які я назбирав по світах на різних пляжах. Шкода.

Я потер очі й відвернувся, бо навіть руйнування мого помешкання наразі відступало на задній план. Хіба я в біса раніше не бачив своїх кімнат у руїнах? Та щороку, 30 квітня...

Я повільно повернувся — ну, точно як герой того «Ніагарського водоспаду»[161]...

Ні.

Так.

На протилежному боці вестибюля, де раніше красувалася лише порожня стіна, тепер відкрився коридор, тягнучись у північному напрямку. Під час стрибка з крокви я краєчком ока помітив, як там щось зблиснуло. Дивина! Темп музичного супроводу мого життя, схоже, знову прискорювався через примху богів. Мені доводилося і раніше бувати в цьому коридорі, там, де він з’являється частіше, на четвертому поверсі, з’єднуючи дві комори. Тільки там він тягнеться зі сходу на захід. Коридор Дзеркал, одна з найдивовижніших аномалій Амберського замку, довший в один бік, ніж у другий, вмістилище незлічених дзеркал. Незлічені — це не метафора. Якщо спробувати їх перелічити, результат буде щоразу іншим. Тонкі воскові свічки у високих шандалах відкидають нескінченні тіні, відбиваючись у дзеркалах — великих і малих, вузьких та широких, тонованих, кривих, забраних у вишукані рами, металеві чи дерев’яні, а інколи в простих рамах чи без рам узагалі. Там є дзеркальні фігури, складені з безлічі дзеркальних граней, і свічада обтічної форми, і рельєфні дзеркала.

Я кілька разів проходив Коридором Дзеркал, дихав повітрям, насиченим ароматом свічок, інколи підсвідомо відчуваючи чиюсь присутність, помічаючи серед віддзеркалень тіні, котрі зникали, якщо сфокусувати на них погляд. Відчував хитросплетені чари цього місця, але будити його сплячого генія мені жодного разу не довелося. Може, воно й на краще. Від цього місця можна чекати чого завгодно; принаймні так мені колись казав Блейз. Він не міг висловитися напевне, чи можуть дзеркала закинути того, хто в них задивився, до темних закутків Тіней, чи загіпнотизувати його, навіявши дивну дрімоту, чи, може, перенести до країни чистих символів, де нема нічого, крім психічного несвідомого, чи втягнути в гру умів, інколи зловісну, а інколи невинну. Вони можуть зробити що завгодно з переліченого чи все водночас, а можуть нічого з цього не зробити. У будь-якому разі Коридор не був таким уже безневинним, бо час від часу в ньому знаходили слуг, грабіжників та гостей мертвими або приголомшеними, і тоді вони блукали серед його блиску із дивним виразом обличчя, бурмочучи щось, наче крізь сон. Зазвичай напередодні сонцестояння та рівнодення — втім, це могло статись і будь-якої пори року — Коридор переміщався в інше місце, інколи просто зникаючи на деякий час. До нього ставилися переважно з підозрою, остерігалися його, намагалися триматися від нього осторонь, хоча він міг не тільки заподіяти шкоду, а й винагородити, не лише налякати, а й провістити щось корисне чи подарувати раптове осяяння. Ось ця невизначеність і лякала.

А інколи, за чутками, Коридор наче очікував на якусь конкретну особу, приготувавши для неї незбагненні дари. А ще казали, що в таких випадках відхилити його запрошення було значно небезпечніше, ніж його прийняти.

— Отакої! — сказав я. — Що, просто зараз?!

Тіні танцювали вздовж усього Коридору, і до мене долинув паморочливий аромат свічок. Я рушив уперед. Лівою рукою торкнувся стіни за рогом, там, де починався власне коридор. Фракір не поворухнулася.

— Це Мерлін, — назвався я. — І наразі трохи поспішаю. Ти впевнений, що не хочеш віддзеркалити когось іншого?

Найближчий вогняний язик на мить набрав форми вогняної руки й гойднувся у запрошувальному жесті.

— От лайно! — прошепотів я, роблячи черговий крок уперед.

Я увійшов до коридору, не відчувши, що долаю якусь перешкоду. Підлогу встеляв довгий червоний хідник. У променях світла іскрилися порошинки. Я був сам не свій у багатьох сенсах; мерехтливе світло перетворювало мій одяг на костюм арлекіна, тіні, що танцювали, змінювали обличчя.

Мерехтіння... Зблиск.

На якусь мить мені здалося, наче з невеличкого овального люстра в металевій рамі, приткнутого високо на стіні, на мене поглянуло суворе обличчя Оберона. Втім, можливо, це була гра світла... а може, й справді тінь Його покійної Величності... хтозна.

Зблиск.

Я міг би заприсягнутися, що ліворуч, на рівні мого пояса, у сріблястому прямокутнику, взятому в раму з рослинним орнаментом, промайнуло моє власне обличчя, але скидалося воно на морду тварини — косий лихий погляд, висолоплений язик. Але тільки-но я повернувся придивитися, та чудасія перетворилася на звичайне людське обличчя, наче глузуючи з мене.

Я йшов коридором. Килим стишував кроки. Дихав я нерівно. Мені хотілося залучити свій Лоґруський зір чи, навіть, викликати образ Лабіринту. Але я боявся це зробити, бо надто ще свіжими були спогади про ворожу поведінку обох Сил. Відчував, що от-от має щось відбутися.

Зупинившись, узявся вивчати свій відбиток в одному зі свічад, яке чимось мене привабило. Дзеркало мало раму з чорного металу, інкрустовану срібними магічними символами. Скло було темне, туманне, наче в його глибині плавали невидимі духи. Обличчя моє виглядало в люстрі схудлим, риси загострились, і час від часу мені ввижалися ледь помітні пурпурні німби над моєю головою чи, радше, натяк на них. Щось холодне й невловимо лиховісне було в цьому віддзеркаленні, але хоч як довго я вивчав його, нічого не ставалося. Жодного послання чи осяяння, ніяких змін. Насправді, чим довше я дивився, тим більше мені здавалося, що ці ледь помітні драматичні штрихи — гра світла.

Я попростував далі повз швидке миготіння неземних пейзажів, химерних створінь, сцен із мого минулого, тіней померлих друзів та рідних З однієї безодні хтось навіть погрозив мені коцюбою. Я помахав у відповідь. Мабуть, через те, що не відійшов ще від травмувальної мандрівки між Тінями, ці дивні, а можливо, і загрозливі явища не справляли на мене належного ефекту. Мені здалося, що я краєм ока помітив повішеного, котрий розгойдувався на шибениці, мов під сильним вітром, зі зв’язаними за спиною руками, а над ним простиралося небо, яке наче належало пензлю Ель Ґреко[162].

— Останні дні видалися для мене напруженими, — промовив я вголос, — та й зараз іще не все позаду. Тож я трохи в цейтноті, якщо ти розумієш, про що я.

Щось вгамселило мене в праву нирку, я крутнувся, але позаду нікого не було. Тоді я відчув на плечі долоню, яка зі силою розвернула мене. Я не опирався. Але знову нікого не побачив.

— Перепрошую, — сказав я. — Якщо я потрібний тут, то що ж удієш...

Невидимі руки й надалі штовхали та смикали мене, змушуючи рухатися повз розкішні, принадні дзеркала. Мене спрямували до немудрого люстра в темній рамі з пофарбованого дерева. Виглядало свічадо так, наче його придбали на дешевому розпродажі. Поверхня скла мала незначний дефект, просто перед моїм лівим оком. Не знаю, які сили доправили саме сюди, але тут вони мене облишили. Мені спало на думку, що, мабуть, ті штовхали мене не з серця, а бажаючи прискорити моє просування коридором.

Тому я про всяк випадок сказав «Дякую» і втупився у дзеркало, що наразі було переді мною. Трохи відкидаючи й нахиляючи голову, а також поводячи нею з боку в бік, бачив, як моїм віддзеркаленням пробігає легеньке ряботиння. Повторюючи такі рухи знову й знову, я чекав, що буде.

Віддзеркалення моє лишалося незмінним, але після того, як поверхнею люстра втретє або й учетверте пробігли брижі, змінилося тло. Тепер у свічаді в себе за спиною я бачив уже не ряд дзеркал у тьмяному освітленні, а темні чагарники, що стояли стіною, і над ними — вечоровий небосхил. Іще трохи похитав головою, але хвилястість зникла. Кущі здавалися цілком реальними, хоча периферійним зором я бачив, що коридор в обох напрямках залишається без змін і права стіна стоїть на своєму місці.

Я уважно розглядав чагарі, що, здавалося, відбивались у дзеркалі, відшукуючи якісь знамення, застереження, якісь таємні знаки чи хоча б якийсь рух у заростях. Нічого цього не було помітно, попри те, що відбиток дуже реально передавав глибину. Я майже відчував потилицею повів холодного вітру. Так вдивлявся у люстро кілька хвилин, не менше, чекаючи, що воно покаже мені щось нове. Але не з’являлося нічого. Якщо то все, що це люстро може мені запропонувати, то пора йти звідси, вирішив я.

Раптом щось наче заворушилося в кущах позаду мене, змусивши спрацювати рефлекси. Я рвучко розвернувся, виставивши перед собою руки.

Побачив, що це був просто вітер, вітер серед листя. І відразу ж зрозумів, що я не в коридорі. Я знову повернувся. Дзеркало зникло, разом зі стіною. Тепер я дивився на невисокий пагорб, увінчаний руїнами кам’яних стін. Крізь проломи у стіні пробивалося світло. Цікавість і почуття обов’язку змусили мене піднятися на верхівку пагорба, втім, не забуваючи пильнувати.

Небосхил, здавалося, темнішав із кожним моїм кроком. Хмар не було, і я бачив безліч зірок, що виблискували, складаючись у незнайомі мені сузір’я. Сторожко, майже скрадаючись, я ступав між камінням, заростями трави та кущів, уламками стіни. За стіною, заплетеною виноградом, почав розрізняти голоси. Слів не розбирав, але чув, що голоси складаються не в бесіду, а, радше, у якусь какофонію, наче купа осіб обох статей та різного віку водночас проказує свої монологи.

Зійшовши на верхівку пагорба, я виставив руку вперед і торкнувся пошерхлої поверхні стіни. Вирішив, що не варто огинати стіну, аби подивитися, хто там, на тому боці, та що вони роблять. Бо тоді б мене побачили оті... не знаю, хто. Значно простіше, піднявши руки над головою, ухопитися за край найближчого заглиблення та підтягнутися догори. Що я й зробив. Навіть примудрився знайти опору для пальців ніг і, діставшись краю стіни, переніс частину своєї ваги на виступи, розвантаживши руки.

На останніх дюймах я видирався вгору дуже обережно, зазираючи крізь шпаринки в розтрісканому камені, аби роздивитися, що ж робиться усередині цієї зруйнованої будівлі. Схоже, колись це було щось на кшталт церкви. Дах обвалився, але протилежна від мене стіна ще стояла, перебуваючи приблизно в такому ж стані, як і та, якою я наразі дряпався. Праворуч од мене, на узвишші, був вівтар, теж дуже зруйнований. Хай що тут сталося, це відбулося дуже й дуже давно, бо чагарники та виноградна лоза вкрили внутрішній простір будівлі так само, як і зовнішні її стіни, згладжуючи абриси поламаних лав, повалених колон та фрагментів покрівлі.

Унизу, на розчищеному місці, хтось намалював велику пентаграму. В кожній з вершин цієї фігури бовваніла постать, спиною до її центру. Всередині, у тих точках, де перетиналися лінії, горіли смолоскипи, встромлені у землю. Це був незвичний варіант знайомого мені ритуалу, і мене здивували й сам обряд, і те, чому ці п’ятеро не подбали про належний захист та чому вони не діють узгоджено, а пустилися хто до ліса, а хто до біса, не зважаючи одне на одного. Я міг добре бачити тих трьох, які стояли ближче за інших, спинами до мене. Тих двох, котрі стояли до мене обличчями, я майже не бачив, бо вони губилися в хистких тінях. Деякі голоси належали чоловікам, інші були жіночими. Один з учасників дійства співав; двоє декламували монотонно, ще двоє просто проказували щось, але з театральними, афектованими інтонаціями.

Я підтягнувся вище, намагаючись побачити обличчя двох найближчих до мене людей. Щось знайоме проглядало в усьому зібранні, тож я відчував, що варто мені впізнати бодай одного з громади, — і зможу ідентифікувати й решту з них.

Ще мене хвилювало і таке нагальне питання: кого це вони викликають? Чи буду я в безпеці тут, на стіні, поруч із цим ритуалом, якщо раптом з’явиться щось геть неочікуване? Не схоже, щоб вони задіяли звичайні обмеження. Тому я виліз ще трохи вище. Тієї миті, коли побачив, що кут зору значно поліпшився, мій центр ваги змістився, і я відчув, що рухаюсь уперед, не докладаючи до цього жодних зусиль. Уторопав, що стіна падає, і я разом з нею. А приземлився просто в самісінькому осередкові їхнього дивного хореографічного обряду. Я намагався відштовхнутися від стіни, сподіваючись упасти й одразу відкотитись, а тоді рвонути навтьоки, щодуху. Але надто пізно. Моє хвицання підкинуло мене в повітря, проте не надало мені поступального руху вперед.

Жодна з постатей навіть не поворухнулася, хоч уламки стіни сипонули дощем. Але, падаючи, мені вдалося нарешті розібрати деякі слова.

— ...викликаю тебе, Мерліне: опинись у моїй владі тут і зараз! — речитативом декламувала одна з жінок.

«Дуже дієвий ритуал», — подумав я, приземляючись у центр пентаграми, горічерева, розкинувши руки та розчепіривши ноги. Примудрився упертися підборіддям у груди, щоб не стукнутися потилицею, а розмахування руками, очевидно, уповільнило падіння, тому не дуже забився. П’ять високих омахів полум’я засмикалися навколо мене, наче у скаженому танці, але за кілька секунд вгамувалися та повернулися до колишнього стану. П’ять постатей, як і раніше, дивилися назовні. Я спробував підвестись, але це мені не вдалося. Мене наче прицвяхували у такому положенні.

Фракір попередила мене надто пізно, коли я вже падав, і тепер не знав, який їй віддати наказ. Можна було звеліти їй підповзти до одного з незнайомців, дістатися його шиї та й удавити. Але ж я поки що не знав, хто саме з них заслуговує на таке поводження. А раптом ніхто не заслуговує...

— Даруйте, я не хотів звалитися, мов з неба, та ще й без попередження, — вимовив я. — Бачу, тут у вас приватна вечірка. Якщо хтось із вас люб’язно зніме з мене закляття, піду собі геть, щоб не заважати...

Та постать, яка стояла біля моєї лівої ноги, розвернулася й оглянула мене згори донизу. Це була жінка у синій мантії, і на її обличчі, освітленому червоними відблисками, не було маски. Тільки жорстока посмішка, яка зникла, коли жінка облизала губи. Це була Джулія, і в правій руці вона стискала ніж.

— Усе така ж дотепна свинюка, — промовила Джулія. — У тебе завжди готовий дурний жарт, що б не сталося. Так ти маскуєш своє небажання ставитися серйозно до чогось чи до когось. Навіть, якщо цей хтось тебе кохає.

— Це можна пояснювати також почуттям гумору, — відказав я. — Але то така річ, якої ти ніколи не мала, як тепер бачу.

Вона повільно похитала головою.

— Ти усіх тримаєш на відстані витягнутої руки. Не вмієш довіряти іншим.

— Родинна риса, — сказав я. — Але обережність не унеможливлює прихильності.

Вона почала заносити ніж, але на мить завагалася.

— Хочеш сказати, що все ще кохаєш мене? — запитала.

— Я ніколи й не переставав, — відповів. — Просто ти надто натиснула на мене, цілком несподівано. Забажала від мене більшого, ніж я був готовий дати на той час.

— Ти брешеш, бо твоє життя в моїх руках.

— Я міг би збрехати й не з такої поважної причини, — відмовив я. — Але, на свою біду, я кажу тобі правду.

І тут озвався ще один знайомий голос, цього разу праворуч від мене.

— Ми з тобою ще не встигли обговорити такі речі, — почув я, — але мене беруть завидки, що ти так до неї ставишся.

Повернувши голову, я побачив, що й ця постать обернулася до мене обличчям. Це була Корал, з чорною пов’язкою на правому оці й теж із ножем у правиці. Тоді я звернув увагу на її ліву руку і перевів погляд назад, на Джулію. Так, обидві вони тримали в лівій руці виделки.

— Et tu[163], — констатував я.

— Я ж тобі казала, що не розмовляю англійською, — нагадала Корал.

— І ту, і цю, — докинула Джулія, наставляючи столові набори. — Хто казав, що у мене нема почуття гумору?

Вони почали плювати одна в одну, стоячи наді мною, але не всі плювки влучали в ціль.

Мені спало на думку, що Люк, мабуть, спробував би розгребти ситуацію, негайно покликавши обох заміж. Я відчував, що у мене це може не спрацювати, то не став і пробувати.

— Це — втілення мого страху щодо одруження, — промовив я. — Це психологічний захист. Марення. Свідоме сновидіння. Це...

Джулія впала на коліно й зробила рух правою рукою. Я відчув, як лезо увійшло в моє ліве стегно.

Я заволав, але крик мій увірвався, коли Корал встромила виделку мені у праве плече.

— Це безглуздя! — загорлав я, а столові набори раз у раз зблискували в їхніх руках, змушуючи мене звиватися від болю.

І раптом, рухаючись неквапно та граційно, обернулася постать, яка стояла у тій вершині пентаграми, що сусідила з моєю правою ногою. Ця жінка мала на собі темно-коричневу мантію з жовтою оторочкою і притримувала її схрещеними перед собою руками, закриваючи обличчя аж до очей.

— Припиніть, ви, суки! — наказала вона, широко розводячи руки й цієї миті понад усе скидаючись на метелика-жалібницю[164]. Звісно ж, це була Дара, моя мати.

Джулія та Корал уже піднесли виделки до рота й саме жували. Біля рота Джулії я побачив крихітну бісеринку крові. Мантія струменіла з кінчиків пальців моєї матусі, наче жива, немов одне ціле з нею. Її руки-крила цілковито затулили Джулію та Корал, і я їх більше не бачив, а вона й надалі розгортала руки, і мантія впала на них, накрила їх, водночас відмітаючи їх геть, перетворюючи на грудочки, зменшуючи їх, аж допоки мантія не обвисла вільно, природними фалдами, а дівки зникли з вершин кутів.

Тоді я почув, як ліворуч від мене хтось м’яко заплескав у долоні, а тоді ще й розреготався хрипко.

— Чудова робота! — проказав знайомий до болю голос. — Але ж ти й завжди любила його найбільше за всіх інших.

— Понад усіх, — виправила вона.

— То що, бідолашний Деспіл не мав жодних шансів? — запитав Юрт.

— Ти несправедливий, — відказала вона йому.

— Тобі цей божевільний принц Амбера завжди був дорожчий за нашого батька, хоча тато наш був порядною людиною, — сказав Юрт. — Саме тому Мерлін завжди був твоїм пестунчиком, хіба ні?

— Це не так, Юрте, і ти це знаєш, — відповіла вона.

Він знову розсміявся і сказав:

— Ми всі його викликали, бо всі хотіли ним заволодіти, — хоч і з різних причин. Але, врешті-решт, усі наші бажання зводяться ось до чого, хіба ні?

Я почув гарчання і, повернувши голову, встиг помітити, як видовжилося його обличчя, перетворюючись на вовчу морду, як загострились ікла, як він опустився на чотири лапи і припав до мого лівого плеча, впиваючись смаком крові.

— Припини! — заволала вона. — Ах ти, мала потворо!

Він задер морду й завив так, як роблять койоти, і їхній сухий брех скидається тоді на божевільний регіт. Раптом чорний чобіт уцілив його по лопатці, відкинувши геть із такою силою, що він відлетів до стіни, й рештки її посипалися просто на нього. Видавши короткий виск, вовк зник під грудою каміння.

— Так-так, — почув я голос неньки і, подивившись на неї, помітив, що вона теж має в руках ніж та виделку. — Що поробляє такий бахур, як ти, у такому тихому куточку?

— Схоже, відганяю останнього з хижаків, — почув я голос, той, що колись розповідав мені дуже довгу історію, у якій ішлося про різноманітні автокатастрофи та численні помилки генеалогії.

Матуся кинулася до мене, але він, нахилившись, підхопив мене під пахви й висмикнув у неї з-під носа. А тоді його просторий чорний плащ завихрився, наче плащ матадора, й накрив її з головою. Вона, здавалося, розчинилася під ним, так само, як сталося з Джулією та Корал, коли їх накрила мантія Дари. Він ривком поставив мене на ноги, знову нахилився, підняв свій плащ та витряс його. Поки застібав його пряжкою у вигляді срібної троянди, я уважно придивлявся до нього: чи не побачу ікл або принаймні столових наборів.

— Четверо з п’ятьох, — сказав я, обтрушуючись. — Хай яким реальним усе це здається, я певний, що воно має лише алегоричний або анаґоґічний[165] сенс. А як сталося, що ти опинився тут, не маючи схильності до канібалізму?

— На це можна подивитись і таким чином: я ніколи не був тобі справжнім батьком, — сказав він, натягуючи срібну рукавицю з розтрубом. — Важко бути батьком, коли навіть не знаєш, що маєш дитину. Ось чому мені нічого від тебе не треба.

— Схоже, це у тебе Ґрейсвандір, — сказав я.

Він кивнув.

— Цей меч тобі наче також прислужився...

— Гадаю, маю тобі за це подякувати. А ще, думаю, не варто питати тебе, чи це не ти забрав мене з печери й закинув у ту місцевість між Тінями?

— Чому ж? Це зробив справді я, — підтвердив батько.

— Звісно, ти так казатимеш.

— А чому б мені так не казати, якщо це насправді був я? Дивися! Стіна!

Звівши очі, я побачив, що ще велика частина стіни падає і має нас ось-ось накрити. Він штовхнув мене, і я знову розвалився посеред пентаграми. Чув, як каміння з гуркотом падає позаду мене; мені вдалося трохи підвестися й посунутися далі. Щось ударило мене по голові.

Я отямився у Коридорі Дзеркал. Лежав долілиць, оповитий ароматом свічок, голова на лікті правої руки, в кулаці затиснутий прямокутний шматок каменя. Спробувавши піднятися з підлоги, я відчув біль ув обох раменах та в лівому стегні. Обстеживши болючі місця, знайшов рани, в усіх трьох місцях. Більше нічого не вказувало на те, що зі мною насправді щойно відбулися ці пригоди, проте так просто від них відхреститися не міг.

Підвівшись, я пошкутильгав у зворотному напрямкові, до того коридору, де були мої кімнати.

— Куди ти подівся? — гукнув згори Рендом.

— Га? Що маєш на увазі? — крикнув я у відповідь.

— Ти пройшов вестибюлем і кудись подівся...

— Скільки мене не було? — запитав його.

— Не знаю. Може, пів хвилини.

Я помахав рукою із затиснутим у ній каменем.

— Побачив це на підлозі. Не міг зрозуміти, що то таке.

— Мабуть, уламок стіни. Занесло аж сюди, коли зіткнулися Сили, — відповів Рендом. — Колись тут була купа арок, оздоблених такими каменями. А тепер на твоєму поверсі їх майже всі заштукатурили.

— А, зрозуміло... Я заскочу на хвильку, перш ніж піду.

— Не забудь, — сказав Рендом, і я пішов до себе крізь пролом у стіні. Багатенько стін сьогодні завалилося.

Дальня стіна була також пошкоджена вибухом, і в ній утворився прохід до запилюжених кімнат Бранда. Я зупинився, роздивляючись. Синхроністичність[166], вирішив. Схоже, колись між кімнатами Бранда і моїм помешканням була арка. Наблизившись до пролому, я оглянув лівий бік арки, котру відкрив вибух. Так, під штукатуркою оголилися камені, схожі на той, що був затиснутий у мене в руці. Нумо...

Я зчистив замазку і вставив свій камінь у те місце, де арка була пошкоджена. Він став на місце, наче тут і був. Справді, коли я його легенько потягнув, він не піддався. Чи дійсно я приніс його із собою зі свого задзеркального сновидіння, де відбувався лиховісний ритуал за участю моїх матері, батька, брата та коханок? Чи, може, напівсвідомо підібрав його, уже повернувшись звідти, на тому місці, куди камінь закинуло нещодавнім руйнівним для місцевої архітектури вибухом?

Повернувшись до себе, я скинув мантію і звільнився від сорочки. Так. На правому плечі залишилися проколи, наче зроблені виделкою, а на лівому — сліди, схожі на укус. Також на лівій штанині побачив засохлу кров, а під нею болючу рану на стегні. Я умився, почистив зуби, розчесав волосся, а також перев’язав рани на нозі й на лівому плечі. Наш родинний метаболізм зцілить мене за добу, але я не хотів, щоб ці рани відкрилися від раптового зусилля й заюшили мені одяг.

До речі, про одяг...

Моя гардеробна шафа уціліла, і я вирішив одягтися в інші свої кольори, кольори з минулого, аби подарувати Люку приємні спогади у день коронації. Відшукав золоту сорочку та яскраво-сині штани, що майже точно відтворювали кольори Берклі, а ще шкіряний жилет у тон штанів та синій плащ із золотою облямівкою, заткнув чорні рукавички за чорну перев’язь, і це нагадало мені, що треба знайти собі нового меча. І кинджал заразом. Коли роздумував, який капелюх обрати, мою увагу привернули незрозумілі звуки. Я обернувся на шум.

У кімнаті знову повисла завіса пилу, але крізь неї на місці зубчастого отвору до Брандових кімнат я міг бачити правильну арку, абсолютно симетричну. Стіна навколо неї теж виглядала неушкодженою. Мені здалося, що й стіна праворуч від мене теж у кращому стані, ніж після вибуху.

Я наблизився до стіни, пробігся пальцями по кам’яному склепінню арки. Роздивився оштукатурену поверхню стін, шукаючи відшарування і тріщинки. Нічого не знайшов. Гаразд. Це був зачарований камінь. Яка мета цих чарів?

Пройшовши крізь арку, я роздивився навкруги. У кімнаті було темно, і я за звичкою викликав Лоґруський зір. Він прислужився мені, як і раніше. Можливо, Лоґрус вирішив не тримати на мене зла.

Тепер я міг бачити сліди численних магічних експериментів, а також безліч заклять, що діяли й досі. Більшість чаклунів залишає за собою певну кількість магічного сміття, непомітного за нормальних умов, але Бранд був неабияким нечупарою, якщо тільки, звісно, не надто склопотався останніми днями свого тут перебування, коли він саме намагався взяти під контроль Усесвіт. Звісно, коли людина зайнята такими справами, охайність може відступити на другий план. Я продовжив огляд приміщення. Тут було повно таємниць, незакінчених орудок, прикмет того, що Бранд просунувся певними магічними шляхами у таку далечінь, куди я не мав жодного бажання й зазирати. Проте я не відчував тут нічого такого, з чим не зміг би впоратись, і нічого, що вказувало б на серйозну нагальну небезпеку. Тепер, коли відвідав ці кімнати, я, може, й залишу арку, як вона є, і розширю свої апартаменти, додавши до них кімнати, що колись належали Бранду.

Перш ніж забратися звідси, вирішив принагідно зазирнути до Брандового гардероба, чи не знайдеться там капелюх, що пасуватиме до мого вбрання. Відчинивши дверцята та понишпоривши у шафі, я витягнув темний трикорн із золотавим пір’ям, який чудово мені підійшов. Відтінок був трохи інший, але мені вдалося пригадати заклинання, спроможне змінювати кольори. Я вже збирався зачиняти дверцята, коли раптом у Лоґруському зорі щось коротко зблиснуло із глибин полиці з капелюхами. Простягнувши руку, я видобув цю штуку.

То був меч, довгий, у прегарних темно-зелених піхвах із золотою насічкою, із позолоченим руків’ям, увінчаним великим смарагдом. Я обережно витягнув лезо, наполовину, майже очікуючи, що воно завиє, наче чорт, на якого хлюпнули з кропила святою водою. Натомість воно тільки трохи зашипіло і закурилося. На лезі проступав чіткий візерунок, його можна було роздивитися... Так, він зображував частину Лабіринту. Ту частину, якою закінчувався Лабіринт, на відміну від Ґрейсвандіра, лезо якого прикрашав малюнок відправної ділянки.

Уклавши меча до піхов, я, підкоряючись імпульсу, підвісив його собі до пояса. Меч Люкового старого може стати непоганим подарунком на його коронацію, подумав. Прихоплю меч для нього. Вийшовши до бічного коридору, я пробрався крізь невеликий отвір, що утворився у стіні Джерардового приміщення, і, проминувши двері Фіони, підійшов до кімнат мого батька. Ще раніше хотів дещо перевірити, а знайдений меч нагадав мені про це. Я покопався в кишені, шукаючи ключ, який переклав туди зі своїх закривавлених штанів. Потім вирішив, що не завадить постукати. А що, коли...

Я постукав, зачекав, постукав знову й іще зачекав. Оскільки відповіддю була тиша, відімкнув двері й зайшов. Я не збирався йти до інших кімнат. Мені треба було тільки подивитися на вішак у передпокої.

Ґрейсвандіра не було на кілку, на який я його повісив. Я позадкував, зачинив за собою двері й замкнув їх на ключ. Прагнув пересвідчитися, що всі кілочки на вішалці вільні, а тепер, коли переконався, не був певний, що це може означати. Втім, отримане знання додало щось до відчуття, що я наближаюся до розгадки...

Попростував назад, проминаючи кімнати Фіони. Повернувся до помешкання Бранда крізь двері, які залишив прочиненими. Довелося добряче пошукати, поки я, нарешті, знайшов ключ в одній із попільничок. Замкнувши двері, сунув ключа до кишені: це було безглуздо, бо будь-хто міг наразі зайти сюди з моєї кімнати, а в моїй кімнаті бракувало стіни. Проте...

Я трохи затримався, перш ніж переступити до своєї вітальні з тебризьким килимом, котрий заплювала ти’їґа і закидало уламками знищеної стіни. У помешканні Бранда було щось майже заспокійливе, воно налаштовувало на мирний лад, чого я раніше не помічав. Іще трохи поблукав там, витягаючи шухлядки, зазираючи всередину магічних скриньок і розгортаючи сувої Брандових креслень. Зір від Лоґрусу дав мені змогу побачити, що у стовпчику ліжка заховано щось невеличке, але потужно-магічне, таке, що лінії сили аж струменять із нього навсібіч. Вигвинтивши кульку з одного зі стовпчиків, я знайшов схованку. Там лежав оксамитовий мішечок, а в ньому — каблучка. Обідець широкий, схоже, з платини, а на ньому закріплено щось на кшталт колеса з червонястого металу, із безліччю спиць, крихітних, завтовшки як волосина. Від кожної з цих спиць тягнулася лінія сили — хтозна-куди, можливо, до Тіні, туди, де чекає невичерпне джерело магії. Може, Люк зрадіє такій каблучці більше, ніж мечу. Просунувши палець у каблучку, я відчув, як вона наче пустила коріння аж до глибин мого єства. Зрозумів, що можу рухатись уздовж ліній, до каблучки й назовні. Мене вразило, що ця каблучка дає доступ до найрізноманітніших видів енергії, до того ж іще й контролює ці сили, починаючи від примітивних хтонічних[167] і закінчуючи карколомними конструктами Вищої Магії, дає владу і над елементалами[168], і над істотами, схожими на богів із лоботомією. Незрозуміло, чому Бранд не мав на собі цієї каблучки під час битви за Лабіринт. Якби він мав її, то був би непереможний — принаймні так мені здалося. І наразі всі ми могли б мешкати в Бранденберзі у замку Бранда.

А ще я не розумів, чому Фіона, мешкаючи в сусідній кімнаті, не відчула присутності цього персня та не прийшла його пошукати. З іншого боку, я теж його не відчув раніше. Це кільце мало таку особливість: не виявляти себе на відстані вже кількох футів. Просто дивовижно! Скільки скарбів приховують ці кімнати! Може, це пояснюється ефектом «приватного Всесвіту», котрий, подейкують, присутній у деяких із цих приміщень? Каблучка була чудовою альтернативою Силі Лабіринту чи Силі Лоґрусу, завдяки тому, що пов’язана напряму з багатьма джерелами магії. На те, щоб удосконалити таку річ, надати їй усієї її могутності, мали піти сторіччя. Хай там що планував робити з цим перснем Бранд, плани його були не короткотермінові. Я вирішив, що не можу віддати таку річ Люкові чи будь-кому, знайомому з Мистецтвами. Навіть сумнівався, чи можна довірити її нечарівникові. Й у жодному разі я не збирався повертати свою знахідку до її схованки у стовпчикові ліжка. Так, так, Фракір. Вона намагалася привернути мою увагу вже певний час, а я помітив це лише зараз.

— Шкода, що ти втратила голос, подружко, — промовив я, погладжуючи її та оглядаючи кімнату в пошуках загроз, чи то парапсихологічних, чи фізичних. — Не бачу тут жодної хріновини, якої мав би стерегтися.

Фракір негайно поповзла вгору моїм зап’ястком та спробувала скинути з мене каблучку.

— Припини! — гримнув я на неї. — Знаю, що ця каблучка — штука небезпечна. Та лише якщо користуватися нею неправильно. Я, до речі, чаклун — ти що, забула? Мені ці справи відомі. Нема тут нічого такого, з чим я не міг би впоратися.

Але Фракір не послухалася мого наказу й далі атакувала перстень, тож я мусив пояснити це хіба що дивними ревнощами одного артефакту до іншого. Зав’язав її тугим вузлом на бильці ліжка і залишив там, аби провчити.

Відтак узявся обшукувати приміщення ще ретельніше. Якщо я збираюся залишити собі меч і каблучку, то непогано було б знайти тут ще якусь річ, що належала Люковому батькові, й подарувати йому...

— Мерліне! Мерліне! — почув я чиєсь волання аж за моїми кімнатами.

Мені довелося підвестися з підлоги, яку саме вистукував, а заразом і нижню частину стін, шукаючи порожнини, та й повернутися крізь арку до власної вітальні. Тут зупинився, попри те, що чув голос, який продовжував мене гукати, й упізнав у ньому голос Рендома. Я побачив, що стіна, яка межувала з боковим коридором, відбудувалася більше ніж наполовину, відтоді, коли я востаннє на неї дивився, так, наче над нею беззвучно працювала бригада невидимих теслярів та штукатурів, працювала з того часу, коли я примостив камінь зі сновидіння в арку, що вела до володінь Бранда. Дивовижно. Я просто стояв і витріщався, сподіваючись помітити щось, що дасть мені ключ до розгадки. Тоді почув, як Рендом гаркнув: «Мабуть, він пішов!» — і гукнув у відповідь: «Я тут! Що сталося?»

— Воруши дупою, ходи сюди, хутко, — сказав Рендом. — Мені потрібна твоя порада.

Я вийшов з кімнати крізь отвір, що ще залишався у стіні, й подивився вздовж коридору. Відразу ж відчув ті переваги, які надавала мені каблучка, що була у мене на руці, бо вона реагувала на кожну мою потребу, наче музичний інструмент. Тільки-но я вирішив відгукнутися на запрошення, активувалася відповідна лінія, і я знявся у повітря. Під час левітації встиг видобути рукавички з-за пояса й натягти їх. Зробив це, бо мені спало на думку, що Рендом може впізнати каблучку, яка колись належала Брандові, а це могло спричинити непросту дискусію, до котрої я наразі був неготовий.

Пролітаючи крізь діру до кабінету, загорнувся в плащ і притримував його, аби заховати й меч.

— Вражає, — зауважив Рендом. — Приємно бачити, що ти підтримуєш магічну форму. Ось тому я тебе й покликав.

У відповідь я вклонився. Мені здалося, що мій ошатний одяг потребує від мене куртуазної поведінки.

— Чим можу прислужитися Вашій Величності?

— Облиш це лайно і ходи сюди, — сказав Рендом, узявши мене за лікоть та спрямовуючи до вцілілої половини спальні. У дверях, притримуючи їх відчиненими, стояла Віалла.

— Мерліне? — промовила вона, коли я проходив повз неї.

— Так? — відгукнувся я.

— Я не знала напевне... — сказала Віалла.

— Що не знала? — не зрозумів я.

— Чи це ти, — відповіла.

— А, це я, все в порядку, — запевнив її.

— То справді мій брат, — підтвердив Мандор. Він підвівся зі стільця та підійшов до нас. Його рука була забрана в шину, її підтримувала пов’язка. Тепер вираз обличчя вже не був напруженим. — Якщо щось у ньому здається вам дивним, — продовжив він, — то це тільки тому, що з ним за цей час, поки його не було з нами, трапилася купа приголомшливих подій.

— Це правда? — запитав Рендом.

— Так, — відповів я. — Тільки я не знав, що це настільки помітно.

— Ти в порядку? — ще запитав Рендом.

— Та наче цілий...

— Гаразд. Тоді про подробиці твоїх нових пригод ми дізнаємось іншим разом. Як бачиш, Корал зникла, і Дворкін разом із нею. Я не зауважив, як вони пішли, я був у кабінеті, коли це сталося.

— Коли сталося що? — уточнив я.

— Дворкін закінчив своє лікування, — сказав Мандор, — узяв леді за руку, поставив її на ноги і переніс звідси. Це було зроблено дуже елегантно. Щойно вони стояли біля ліжка, а тоді — раз! — і лише їхні післяобрази, мінячись усіма кольорами спектра, замиготіли й зникли.

— Ти кажеш, що то він її переніс. А звідки знаєш, що їх не вихопило звідси Колесо-Привид, наприклад? Чи одна зі Сил? — поцікавився я.

— Бо я бачив його обличчя, — сказав Рендом. — На ньому не було здивування, лише легка посмішка.

— Гадаю, ти маєш слушність, — погодився я. — То хто полікував тобі руку, якщо Рендом був у кабінеті, а Дворкін займався Корал?

— Це я, — відгукнулася Віалла. — Знаю, як це робити.

— То ти єдиний свідок їхнього зникнення? — уточнив я у Мандора.

Він кивнув на знак згоди.

— Я хочу тебе запитати, — заговорив Рендом, — чи маєш ти якесь уявлення, куди вони могли гайнути? Мандор сказав, що він гадки не має. Ось, дивися!

Він простягнув мені ланцюжок, із якого звисала металева оправа.

— Що це таке? — запитав я.

— Це те, що залишилося від найціннішого зі Скарбів Корони, — пояснив Рендом. — Тут був Судний Камінь. Оправу вони залишили, а Самоцвіт забрали із собою.

— Зрозуміло, — сказав я. Подумавши, додав: — Але Дворкін здатний подбати про Камінь. Він казав щось про те, що покладе його в безпечне місце, і йому відомо про Камінь більше, ніж будь-якій іншій людині...

— А ще він може знову сказитися, — промовив Рендом. — І до того ж я не збираюсь обговорювати його чесноти як охоронця Каменя. Тільки хочу знати, чорт забирай, куди він завіявся з цією штуковиною.

— Не думаю, що він залишив по собі якісь сліди, — зауважив Мандор.

— Де вони стояли? — запитав я.

— Ось тут, — відповів Мандор, змахнувши здоровою рукою. — Праворуч від ліжка.

Я наблизився до місця, на яке він указав, відшукуючи серед здібностей, що отримав, найпринагідніші.

— Трохи ближче до того краю.

Я кивнув, відчуваючи, що поглянути у близьке минуле мені буде геть неважко.

І відчув, як мене стрімко накрило веселкою, побачив також і їхні силуети. Стало холодно.

Від персня побігла лінія сили, з’єдналася з веселкою, торкнулась їхніх абрисів і пройшла разом із ними крізь портал, що зачинився, м’яко згорнувшись усередину. Приклавши долоню до чола тильним боком, я наче дивився вздовж цієї лінії...

...і бачив великий зал. Ліворуч на стіні красувалися шість щитів, праворуч від мене барвилися численні прапори та вимпели. У велетенському каміні переді мною палав вогонь...

— Бачу місце, куди вони перенеслися, — сказав я, — але його не впізнаю.

— А чи можеш ти в будь-який спосіб поділитися з нами своїм баченням? — запитав Рендом.

— Спробую, — відповів я, усвідомлюючи раптом, що такий спосіб є. — Подивіться у дзеркало.

Рендом обернувся, наблизився до люстра, крізь яке Дворкін закинув мене сюди. Як давно це було?

— Заклинаю тебе кров’ю звіра, вбитого на полюсі, й мушлею, розтрощеною у центрі світу, — промовив я, відчуваючи потребу звернутися до двох сил, що були в моєму володінні, — покажи нам це місце!

Поверхня дзеркала взялася памороззю, а коли проясніла, там відбився той зал, який я бачив.

— Чорт забирай! — вигукнув Рендом. — Він утягнув її до Кашфи. Але навіщо?

— Колись маєш навчити мене цього фокуса, брате, — зауважив Мандор.

— Оскільки я саме збирався вирушати до Кашфи, — сказав я, — може, будуть якісь додаткові завдання?

— Завдання? — перепитав Рендом. — Та просто дізнайся, що в біса коїться, і дай мені знати, зрозумів?

— Ще б пак, — відказав я, беручись за Козирі.

Віалла наблизилася до мене й узяла мою руку, наче на прощання.

— Рукавички? — прокоментувала вона.

— Хотів дотриматися дрес-коду, — пояснив я.

— У Кашфі є щось таке, чого Корал, здається, боїться, — прошепотіла Віалла. — Вона казала про це уві сні.

— Дякую. Тепер я готовий до будь-чого.

— Ти кажеш це, щоб заспокоїти себе, — відказала вона. — Однак сам у це не віриш.

Я розсміявся та підніс Козир до обличчя, удаючи, наче вдивляюсь у нього, і водночас продовжуючи власну силу навздогін тій лінії, яку відправив до Кашфи. Я знову відчинив той шлях, яким пройшов Дворкін, і ступив на нього.

12

Кашфа.

Я стояв у залі зі стінами, складеними із сірого каменю, увішаними прапорами та щитами, на підлозі, устеленій очеретом. По боках громадилися масивні меблі, а в каміні просто переді мною горів вогонь. Утім, повітря в залі все одно залишалося сирим та холодним, ще й насиченим важкими кухонними ароматами. У залі не було нікого, крім мене, хоч я й чув за стінами людський гомін, а ще музикантів, які настроювали інструменти та програвали окремі пасажі. Схоже, я опинився недалеко від місця головних подій. Прибувши сюди особливим чином, а не за допомогою Козиря, як робиться звичайно, я зіткнувся з певною незручністю: ніхто не чекав тут на мене, аби показати мені палац та ознайомити з програмою урочистостей. Але це давало мені й певну перевагу: тобто, якщо я збирався рознюхати, що тут і до чого, то зараз мав нагоду це зробити. Каблучка, справжня енциклопедія магії, підказала мені заклинання, що надає невидимості, і я закутався в ці чари, наче у плащ.

Кілька наступних годин присвятив огляду місцевості та будівель. Посеред меншого центрального кола стін я нарахував чотири великі будівлі та купу менших. Далі тягнулася ще одна стіна, потім ще одна — усього три концентричні захисні мури, оповиті плющем. Значних пошкоджень я не помітив, і у мене склалося враження, що війська Далта не натрапили тут на серйозний опір. Жодних ознак пожежі чи пограбувань, але ж, урешті-решт, Далта найняли для того, щоби привласнити майно, тож, зрозуміло, Джасра хотіла б отримати його більш-менш неушкодженим. Війська зайняли всі три мури, і з того, що мені вдалося підслухати, я зрозумів, що вони наче збираються залишатися тут до закінчення коронації. На великій площі посеред центрального кола найманців було небагато, вони стояли, чекаючи на церемонію, а місцеві військові потішалися з химерних одностроїв чужинців. Жарти були незлобиві, можливо, тому, що обидві групи були прихильні до Люка; а ще мені здалося, що багато хто з місцевих і ландскнехтів знав одне одного.

Перша Церква Єдинорога Кашфи — так можна перекласти її назву — стояла на іншому боці площі, навпроти палацу. Приміщення, до якого я перенісся, було однією зі службових прибудов, і наразі тут товпилися поспішно викликані гості, а також слуги, придворні та просто цікаві.

Я не знав, коли має розпочатися коронація, але вирішив, що мені краще якомога швидше побачити Люка, бо незабаром він порине з головою у вир подій. Може, навіть розповість мені, куди Дворкін переніс Корал. І навіщо.

Отож я видивився собі нішу з невиразною порожньою стіною, тло, яке навіть місцевий навряд чи зміг би розпізнати, скинув із себе невидимі чари, витягнув Козир Люка й надіслав виклик. Не хотів я, аби Люк зрозумів, що я вже тут, і довідався про мою здатність переноситися в будь-яке місце новим, незвичним чином. Я поділяю думку, що ніколи не варто розповідати все, хай хоч кому.

— Мерліне! — вигукнув Люк, придивляючись до мене. — То шило вже виткнулося з мішка, чи що?

— Щасливця й шило голить, — відказав йому. — Щиро вітаю з коронацією!

— Що я бачу? На тобі шкільні кольори!

— А що тут дивного, чорт забирай? У тебе ж наче свято, хіба ні?

— Послухай. Тут не таке уже й свято. До речі, я саме хотів зв’язатися з тобою. Мені потрібна твоя порада, поки не пізно. Ти можеш перенести мене до себе?

— Я не в Амбері, Люку.

— А де?

— Ну... біля палацу, — зізнався. — Стою на якійсь бічній вулиці, між твоїм палацом та будинком, що наразі пристосований під готель чи щось схоже.

— Ні, це не годиться, — сказав Люк. — Якщо ти перенесеш мене туди, то мене відразу впізнають. Простуй до Храму Єдинорога. Якщо там відносно безлюдно і ти знайдеш темний тихий куточок, де ми зможемо поговорити, — виклич мене й забери туди. Якщо храм не годиться, підшукай якесь інше місце, згода?

— Згода.

— А як ти взагалі сюди потрапив?

— Розвідую щодо вторгнення, — сказав я. — Підготовка до путчу проти путчистів, а що?

— Ти такий веселий, як цуцик на прив’язі, — парирував Люк. — Добре, я чекаю.

Кінець зв’язку. Я перетнув площу, дотримуючись розмітки, що, мабуть, мала позначати маршрут процесії. Підозрював, що в Храмі Єдинорога можу зіткнутись із проблемами та мені можуть знадобитися чари, але ні, ніхто не спробував мене зупинити.

Я зайшов усередину. Просторий храм уже прикрасили для церемонії, стіни увішали штандартами, підлогу всипали квітами. Тут не було нікого, крім закутаної з головою старої ближче до вівтаря, котра, очевидно, молилася.

— Люку, — я звернувся до його Козиря, — усе чисто. Ти мене бачиш?

Я відчув його присутність раніше, ніж побачив зображення.

— Гаразд, — сказав він. — Перенось мене.

Наші руки зустрілись, і Люк опинився поруч зі мною.

Він обняв мене, поплескав по спині та мовив:

— Дай-но на тебе подивитися. Цікаво, а куди подівся мій светр з емблемою Берклі?

— Наскільки пригадую, ти віддав його Ґейл.

— Еге ж, здається, твоя правда.

— Маю для тебе подарунок, — сказав я, відкидаючи полу плаща і лапаючи перев’язь. — Ось, натрапив на меч твого батька.

— Жартуєш!

Він узяв меча, уважно оглянув піхви, повертаючи їх на всі боки. Тоді наполовину витягнув лезо, і воно знову зашипіло, сипонуло іскрами, закурилося легеньким димком.

— Це, справді, він! — вигукнув Люк. — Веревіндл, Полуденний Меч, рідний брат Нічного Клинка, Ґрейсвандіра!

— Про що ти? — не зрозумів я. — Не знав, що вони пов’язані між собою...

— Наразі не можу пригадати всю історію, але так, вони пов’язані, та ще й здавна. Дякую!

Розвернувшись, він зробив кілька кроків. Меч ударяв його по стегну. Тоді Люк стрімко обернувся до мене і сказав:

— Мене використали. Ця жінка знову викинула фортель, і я почуваюся розлюченим. Не знаю, що мені робити...

— Що таке? Що сталося?

— Моя мати, — пояснив Люк, — знову взялася за своє. Саме тоді, коли я думав, що тримаю віжки в руках і правлю, куди хочу, вона впала мені на хвіст та перетворила моє життя на лайно.

— Що саме утнула?

— Найняла Далта з його хлопцями захопити тут владу.

— Ну, ми приблизно так і подумали. До речі, що сталося з Арканзом?

— А, з ним усе добре. Звісно, я посадив його під арешт. Але він перебуває в добрих умовах, і у нього є все, що забажає. Я не збираюся його кривдити. Мені він завжди подобався.

— Тоді в чому проблема? Ти переміг. Тепер у тебе є твоє королівство.

— Чорт! — вирвалось у нього, і він винувато позирнув на вівтар. — Я відчував, що мене дурять, але не був упевнений. Повір, я ніколи не прагнув цієї посади. Далт сказав мені, що ми беремо владу, аби передати її моїй матусі. Я зайшов сюди разом із ним, аби придивитися за порядком, заявити родинні права, а тоді привітати її на троні, з помпою та різним таким лайном. Сподівався, що коли вона поверне собі трон, то, нарешті, відчепиться від мене. Я заберуся звідси до приємніших місць, а їй, щоб не нудьгувала, залишиться все королівство. Ніхто не казав, що цю марудну роботу хочуть підкинути мені!

Я похитав головою і сказав:

— Нічого не розумію... Ти здобув для неї королівство. Чому б тобі не передати його їй і не повернутися до своїх справ?

Він безрадісно розсміявся.

— Арканза тут любили, — мовив він. — Мене тут люблять. А ось мою матусю вони не дуже шанують. Ніхто не палає бажанням її повернути. Навпаки: є всі ознаки того, що її спроба всістися на трон закінчиться справжнім путчем проти путчистів.

— Але ж хіба ти не можеш просто відійти убік та віддати королівство Арканзу?

Люк стукнув кулаком по кам’яній стіні.

— Навіть не знаю, на кого вона в такому разі визвіриться більше: на мене чи на себе, що стільки дарма заплатила Далтові за скинення Арканза. Вона просто скаже мені, що це мій обов’язок, а я навіть не знаю — може, це так і є.

— Важке запитання, Люку... Як гадаєш, хто краще правитиме: ти чи Арканз?

— Чесно, не знаю. У нього більше досвіду в управлінні, але я тут зростав, і я знаю, що тут робиться та як із цим бути. Упевнений лише в одному: будь-хто з нас правитиме краще, ніж матуся.

Склавши руки на грудях, я намагався обдумати проблему.

— Не можу вирішувати за тебе, — врешті мовив. — Але скажи мені, а чим би тобі найбільше хотілося зайнятися?

Він реготнув.

— Ти ж знаєш, я завжди мав хист до комерції. Якщо мені вже треба осісти десь тут і робити щось для Кашфи, я б краще зайнявся збутом її промислової продукції за кордоном. А для монарха це ніби надто низька справа. Втім, можливо, це вдавалося б мені найкраще. Не знаю.

— То неабияка проблема, Люку. Не можу перебрати відповідальність радити тобі, як учинити.

— Якби я знав, що до такого дійде, то порішив би Далта ще в Ардені.

— Гадаєш, ти міг би з ним упоратися?

— Жодних сумнівів, — запевнив Люк.

— Хай як, але це не розв’язує твоєї теперішньої проблеми.

— Твоя правда. Боюся, що мені від цього не відкараскатися.

Стара перед вівтарем уже кілька разів зиркала в наш бік. Я подумав, що ми розмовляємо надто голосно для такого місця, тож майже прошепотів:

— Шкода, що нема інших гідних кандидатів...

— Якщо дивитися з Амбера, це все здається, мабуть, бурею у склянці води.

— Якого дідька, то ж твій рідний дім! У тебе є всі підстави ставитися до цього серйозно. Просто співчуваю тобі, якщо так через це переймаєшся.

— Так, більшість проблем починається зазвичай із рідного дому, ти помітив? Інколи мені просто хочеться піти й не повернутися.

— А що буде, якщо так і зробиш?

— Або матуся за підтримки Далта з його бандою поверне собі трон, тоді виникне хаос і купу людей, які виступлять проти неї, буде страчено; або вона вирішить, що шкурка не варта вичинки, й забереться до Вежі. Якщо вирішить на користь своєї відставки, то коаліція, котра підтримувала Арканза, негайно витягне його з в’язниці й продовжить свою справу з того місця, на якому вони зупинилися.

— Який із цих варіантів видається тобі ймовірнішим? — запитав я.

— Вона не поступиться, і тут спалахне громадянська війна. Хай хто переможе, у країні запанує безлад, а це не завадить нам і цього разу приєднатися до Золотого Кола. До речі...

— Я не в курсі, — квапливо сказав я. — Не маю повноважень обговорювати з тобою угоду про Золоте Коло.

— Приблизно так я й думав, — відказав Люк, — і не про це хотів запитати. Просто бажав би знати, чи не казав хтось в Амбері: «Вони все профукали», або «Дамо їм іще шанс, але трохи пізніше», чи «Справу з ними мати не відмовляємось, але про гарантії щодо Ереґнору вони можуть забути»?

Він награно посміхнувся до мене, і я зробив так само.

— Про Ереґнор можеш забути, — сказав йому.

— Так я і думав, — зітхнув Люк. — А як щодо решти?

— Мені здається, що позиція тут така: «Почекаємо і подивимося, що буде далі».

— Цього теж варто було сподіватися. Слухай, розхвали мене у своєму звіті, навіть якщо тебе не питатимуть, добре? До речі, гадаю, ти присутній тут не офіційно, строго кажучи?

— Це приватний візит, — сказав я, — з дипломатичного погляду.

Жінка у передній частині храму підвелася з колін. Люк знову зітхнув.

— Добре було б зараз опинитися в тому ресторанчику, в Аліси. Може, Капелюшник побачив би щось, чого ми не помічаємо, — промовив він. І раптом вигукнув: — А це що? Звідки він узявся? Виглядає точнісінько, як ти, проте...

Люк дивився мені через плече, а я вже відчував: щось не так. Але навіть не став викликати Лоґрус, бо був готовий до всього.

Я повернувся, посміхаючись.

— Готовий померти, братику? — спитав Юрт. Він чи то примудрився виростити собі нове око, чи вставив штучне, а волосся мав довге, тож не знаю, що там у нього було з вухом. Мізинець наче теж подовшав.

— Ні, але готовий убивати, — відказав я. — Добре, що ти саме підвернувся.

Він глузливо вклонився. Навколо нього стояло ледь помітне сяйво. Я відчував силу, що струменіла крізь нього, вихлюпуючись назовні.

— Ти вже пройшов остаточне зцілення у Вежі? — уточнив я.

— Не думаю, що воно мені знадобиться, — відповів Юрт. — Я в такій формі, що можу легко впоратись із будь-яким завданням, яке собі визначу. Тепер, коли я володію цими силами.

— Це Юрт? — запитав Люк.

— Так, — підтвердив я. — Це Юрт.

Юрт зиркнув у бік Люка. Я бачив, що очі першого зупинилися на мечі.

— Цей меч у тебе — об’єкт сили? Дай-но подивитися!

Юрт простягнув руку, і меч смикнувся під рукою Люка, проте залишився у піхвах.

— Вибач, ні, — відмовив Люк, і Юрт зник. За мить він з’явився за спиною Люка, ухопивши його за шию так, що той не міг дихати. Люк хапнув за руку, що намагалася його удавити, пригнувся, розвернувся й перекинув Юрта через плече.

Юрт упав перед Люком, а той не зробив ані поруху, щоби продовжити бійку.

— Витягни лезо, — сказав Юрт, — я хочу на нього подивитися. — Він струснувся, наче пес, і випростався. — Ну! — поквапив.

— Не думаю, що потрібна зброя, аби впоратися з таким, як ти, — відказав Люк.

Юрт виставив перед собою руки, стиснувши їх у кулаки. А кулаки звів докупи, на коротку мить, а коли розвів їх знову, то правицею витягнув з лівого рукава довгий меч.

— Тобі варто показувати цей фокус на площах, — зауважив Люк. — Туди й забирайся, просто зараз.

— Дістань меча! — сказав Юрт.

— Мені не подобається битись у церкві, — відповів Люк. — Може, вийдемо звідси?

— Дуже смішно. Наче я не знаю, що надворі стоїть твоє військо. Ні, дякую. Мені навіть приємно буде окропити кров’ю святилище Єдинорога.

— Тобі б поспілкуватися з Далтом, — порадив Юрту Люк. — Він має схожі бзики. Чи не потрібний тобі кінь? Або курча? Чи білі мишенята й алюмінієва фольга?

Юрт зробив випад. Позадкувавши, Люк вихопив батьківського меча. Лезо зашипіло, затріщало, закурилось, а Люк легко парирував удар і зробив випад. Раптом обличчя Юрта спотворив жах, відскочивши назад, він замахав руками, утратив рівновагу. Коли падав, Люк копнув його ногою в живіт, Юрт випустив меча, і той відлетів далеко вбік.

— Це ж Веревіндл! — видихнув Юрт. — Звідки у тебе меч Бранда?

— Бо я син Бранда, — промовив Люк.

На обличчі Юрта мимоволі промайнув шанобливий вираз.

— Не знав... — пробурмотів він і зник.

Я чекав. Видовжив чуйники магії та охопив ними всю церкву. Але тут не було нікого, крім Люка, мене самого та ще старої леді, яка здалеку спостерігала за нами, наче побоюючись прочалапати повз нас до виходу.

І тут Люк звалився на підлогу. Юрт стояв позаду нього: він щойно вдарив його ліктем по потилиці. Відтак Юрт потягнувся до зап’ястка Люка, видаючи намір вихопити меч із його руки.

— Він має належати мені! — встиг промовити Юрт, перш ніж я за допомогою каблучки вгатив його пучком чистої енергії, яка, гадав, має розірвати всі його нутрощі та перетворити супротивника на купу закривавленого желе. Я лише мить вагався, чи не застосувати мені не таку летальну енергію. Розумів, що раніше чи пізніше один із нас має вбити іншого, і вирішив покінчити з ним, доки йому не пощастить більше.

Але йому вже пощастило. Те, що він скупався у Фонтані, загартувало його більше, ніж я очікував. Юрт тричі перекрутився, наче на нього наїхала вантажівка, і вмазався в стіну. Він обвис. Відтак сповз на підлогу. З рота у нього потекла цівка крові. Він мав такий вигляд, наче ось-ось сконає. А тоді погляд його сфокусувався, і Юрт витягнув уперед руки.

Сила, подібна тій, яку я застосував проти нього, вдарила мене. Я був вражений тим, що йому вдалося перегрупуватися та відповісти ударом на удар на такому рівні й із такою швидкістю. Але не настільки вражений, аби втратити можливість парирувати цей удар. Зробивши крок уперед, я спробував спопелити його чудовим закляттям, яке підказала мені каблучка. Підводячись, він примудрився відбити його, саме вчасно, бо одяг на ньому вже почав тліти. Я наступав на нього, і він створив навколо мене вакуум. Довелося прокласти шлях крізь вакуум, продовжуючи дихати.

Я вдарив його закляттям, здатним перетворити на порох, іще потужнішим за перше, теж за підказкою персня.

Юрт зник швидше, ніж закляття влучило у нього, а на тому місці, де він щойно стояв, стіною пробігла тріщина завдовжки три фути. Я послав навздогін йому щупальця-датчики й за кілька секунд виявив його. Юрт припав до карниза під самісінькою стелею. Тієї миті, як я поглянув угору, він ринувся на мене. Я не знав, чи не зламаю собі руку, виконуючи наступний маневр, але подумав, що воно того варте в будь-якому разі, й піднявся в повітря левітацією. Порівнявся з ним приблизно на середині дистанції і, примудрившись відхилитися, завдав супротивникові удару лівою, щиро сподіваючись зламати йому шию, а не тільки щелепу. На жаль, цей удар зламав і моє левітаційне заклинання, тож я гепнувся на підлогу поруч із Юртом.

Падаючи, я почув, як закричала стара, й помітив, що вона кинулася до нас. Ми нерухомо лежали впродовж кількох митей, кількох ударів серця. Потім він перекотився на живіт, спробував підвестися, розпластався, знову спробував встати на ноги.

Юрт наштовхнувся пальцями на руків’я Веревіндла. Стискаючи пальці, він, мабуть, відчув мій погляд, бо подивився на мене і посміхнувся. Я почув, як Люк чортихнувся й поворухнувся. Тож я метнув у Юрта закляттям, що мало обернути його на бурульку, але він, козирнувши, зник із того місця, котре за мить накрило крижаною хвилею.

Леді знову заволала, і, ще не повернувшись на крик, я уже впізнав цей голос. Це була Корал. З’явившись знову, Юрт напосів на неї ззаду і, хоча ледь тримався на ногах, спромігся приставити лезо меча їй до горла. Оповите димом лезо сипало іскрами.

— Нікому... не рухатися, — прохрипів Юрт, — або я виріжу їй... ще одну посмішку.

Я гарячково підшукував закляття, що покінчило б із ним, не наражаючи Корал на небезпеку.

— Навіть не думай, Мерлю, — промовив Юрт. — Я відчую, як воно... наблизиться. Просто не чіпай мене... ще пів хвилини... і ти проживеш... значно довше. Не знаю, де ти набрався цих... нових трюків... але вони тебе не врятують.

Він хапав повітря, його обличчя вкрив рясний піт. З рота все ще бігла цівка крові.

— Відпусти мою дружину, — мовив Люк, встаючи з підлоги, — інакше не знайдеш місця, де заховатися.

— Я не хочу ворогувати з тобою, сине Бранда, — сказав Юрт.

— Тоді зроби так, як я кажу. Мені доводилося розправлятися з хлопцями, крутішими за тебе.

Раптом Юрт заверещав так, наче полум’я охопило його душу. Він хитнувся назад, прибравши руку з мечем та звільнивши Корал, і засмикався, наче маріонетка з переламаними кінцівками. Корал повернулась обличчям до нього, а спиною до нас із Люком. Вона піднесла собі до лиця праву долоню. Юрт упав на підлогу і скулився в позі ембріона. Його охопили червоні відблиски. Він тремтів, і я навіть розчув, як цокоче зубами.

Мить — і він зник, залишивши по собі райдужний відблиск, а ще кров та слину, але прихопивши Веревіндл із собою. Я послав вслід йому удар на прощання, хоча знав, що у нього вже не влучити. На тому кінці спектра я відчув присутність Джулії і, попри все, був радий, що не вбив її. До часу. Але Юрт! Відтепер Юрт ставав небезпечним, зрозумів я. Бо це вперше він вийшов з двобою зі мною цілим, не залишивши жодного шматочка від себе, а навіть щось із собою забравши. Щось смертельно небезпечне. Він прогресував, і це було поганою ознакою.

Повернувши голову, я встиг помітити, як зблиснуло червоним ушкоджене око Корал, перш ніж вона опустила на нього чорну пов’язку, і збагнув, що сталося зі Судним Каменем, хоча, звісно, не розумів, з якого дива.

— Твоя дружина? — перепитав я.

— Ну, наче так... Так! — відказала вона.

— Таке інколи трапляється, — докинув і Люк. — А ви двоє що, знаєте одне одного?

Книга десята

Принц Хаосу

Переклала Галина Михайловська

Для Джейн Ліндсколд[169].

Щира дяка за твою допомогу.

Ця книжка була твоєю

з самого початку

1

Бачив одну коронацію — вважай, що бачив їх усі. Звучить цинічно, а може, це і є цинічний погляд на речі, надто, коли на трон сходить твій найкращий приятель, а разом із ним його королева, а твоя мимовільна коханка. Але, дійсно, на кожній коронації є довгий кортеж, звідусіль лунає тягомотна музика, усі присутні паряться в пишних та незручних шатах, куриться фіміам, лунають промови та надсаджуються дзвони. Це пафосні та втомні церемонії, і вимагають вони від учасників повної, хоч і удаваної уваги, так само як весілля, вручення дипломів та таємні ініціації.

Отже, Люк і Корал стали суверенами Кашфи. Їх коронували у тій самій церкві, де ми лише кілька годин тому сходилися у двобої до загину, на жаль, не доконечного, з моїм скаженим братиком Юртом. Як єдиного представника Амбера, хоч і без офіційного статусу, мене поставили на почесне місце, в першому ряду публіки, і я повсякчас і зусібіч ловив на собі цікаві погляди. Тому мені доводилось поводитися і висловлюватися лише дипломатично. Хоч Рендом і бажав, аби я був присутнім на церемонії неофіційно, я знав, що він був би вкрай невдоволений, якби до нього дійшли чутки про мою негідну поведінку.

Отож, коли церемонія була позаду, я не відчував ніг, шия мені затерпла, а мої святкові шати промокли від поту. Отакий він, шоу-бізнес. Втім, я мусив тут бути. Ми з Люком пліч-о-пліч пройшли крізь сито й решето, побували у бувальцях, і зараз, знемагаючи від духоти, я не міг не згадувати наші змагання, і з мечем в руках, і на біговій доріжці, наші блукання, і картинними галереями, і Тінями, як не міг і не думати про те, чи не змінить мого приятеля корона, що відтепер вінчає його голову. Аналогічна подія перетворила мого дядька Рендома з музики, безтурботного відчайдуха, що не надто переймався питаннями моралі, на глибокодумного та відповідального монарха; хоча, звісно, про його колишній спосіб життя я знав лише з уст моїх рідних. Я хотів би вірити, що Люк не розм’якне аж настільки. До того ж Люк удачею аніскільки не скидався на Рендома і був молодший за нього на кілька сторіч. А все ж таки аж страшно, що робить з людиною час... чи, може, це радше залежить від натури та життєвих обставин? Я зрозумів, що через нещодавні події й сам уже геть не той, яким був раніше. Навіть від себе учорашнього я дуже різнюся, якщо поміркувати.

Наприкінці урочистої ходи Корал примудрилася передати мені цидулку, у якій ішлося, що вона має побачитися зі мною. Вказала час та місце, навіть накреслила щось на кшталт мапи. Зустріч мала відбутися в апартаментах у віддаленій частині палацу. Я прийшов і провів там решту ночі. Корал розповіла мені, що шлюб між нею і Люком уклали ще в дитинстві, заочно, і він став частиною дипломатичних домовленостей між Джасрою та правителями Беґми. Дипломатична частина домовленостей не спрацювала, а про все інше просто забули через непотрібність. Головні дійові особи теж про цей факт не згадували, аж доки нещодавні події не витягли цю подію із забуття. Люк і Корал не бачили одне одного довгі роки. Але в офіційних паперах значилося, що принц жонатий. Шлюб цей можна було анулювати, а можна було коронувати дружину принца разом із ним. Якщо Кашфа могла отримати з цього якусь поживу.

А пожива була, манлива та спокуслива: Ереґнор. Беґмійська королева на троні Кашфи могла допомогти вирішити нарешті питання зі спірними землями. Принаймні так вважала Джасра, за словами Корал. І Люк пристав на такий аргумент. А надто в ситуації, коли Амбер не хотів давати Беґмі жодних гарантій, а угода про приєднання до Золотого Кола померла, не народившись.

Я тримав її в обіймах. Почувалася вона ще не дуже добре, навіть попри те, що після операції відновлювалась із дивовижною швидкістю. Її праве око прикривала чорна пов’язка, і вона миттєво реагувала на будь-яку мою спробу наблизити руку до цього місця. Їй навіть не подобалося, коли я затримував погляд на цій пов’язці. Чим керувався Дворкін, коли вирішив замінити її ушкоджене око Судним Каменем, мені було невтямки. Хіба що він чомусь вважав її здатною протистояти Лабіринту та Лоґрусу в їхніх спробах повернути собі Камінь. Я жодним чином не був експертом з таких питань. Нарешті на власні очі побачивши крихітного мага, я переконався, що він не божевільний; але цього було не досить, аби зрозуміти загадкові таланти, притаманні цьому старому мудрецю.

— І що ти відчуваєш? — запитав я її.

— Відчуття дуже дивне, — відповіла вона. — Не біль, це точно. Радше схоже на контакт через Козир. Тільки це відчуття постійно зі мною, хоч я нікуди не переміщаюсь і ні з ким не розмовляю. Це так, наче я стою в якійсь брамі. Сили протікають поряд, проходять крізь мене.

Мить, і я опинився в центрі сріблястого персня, увінчаного колесом з безліччю спиць з червонуватого металу. Зсередини це виглядало гігантським павутинням. Одне з пасом запульсувало яскраво, привернувши мою увагу. Так, це була лінія, що вела до дуже потужного джерела сили в одній із віддалених Тіней, і нею можна було скористатися для зондування. Я обережно подовжив її до прихованого під пов’язкою самоцвіту.

Негайного опору не відчув. Насправді, видовживши лінію сили, я не відчув нічого. Однак крізь стіну вогню розрізнив образ. Просуваючись крізь вогняну завісу, я відчув, як мій щуп рухався повільніше, ще повільніше і, врешті-решт, зупинився. І я завис, здавалося, на краю безодні. Я не міг змусити лінію сили рухатися далі, а викликати Лабіринт, який був, наскільки я зрозумів, частиною образу, боявся, адже працював наразі з іншими силами. Все ж таки я спробував пробитися вперед і відчув жахливий холод, який знищував ті сили, на які я спирався.

Втім, слабшали сили, якими я наразі маніпулював, а не я сам.

Натиснувши ще, я розрізнив слабке світло, наче від віддаленої туманності. Вона висіла на тлі кольору доброго червоного портвейну. Я наблизився ще трохи, і туманна пляма перетворилася на тривимірний конструкт, напівзнайомий... це мав бути той початковий відрізок шляху, який, за описом мого батька, треба пройти, аби налаштуватися на Судний Камінь. Добре, усередині Каменя я вже побував. Може, мені слід спробувати пройти ще цю ініціацію?

— Ані кроку вперед, — пролунав голос, мені незнайомий, хоч я і бачив, що це Корал видає ці звуки. Схоже, вона впала в транс. — Ініціація вищого ступеня для тебе закрита.

Я потягнув свій щуп до себе, бо не хотів дізнатися, що може статися в разі непослуху. Мій Лоґруський зір, який я постійно зберігав з часу останніх подій у Амбері, дозволив мені роздивитися, що Корал наразі була повністю охоплена вищою версією Лабіринту, який струмив і крізь неї теж.

— Чому? — запитав я.

Та такому бунтівнику, як я, у відповіді було відмовлено. Корал сіпнулася, поворушилася, втупилася в мене.

— Що сталося? — запитала вона.

— Ти задрімала, — відповів я. — Не дивно. Те, що зробив Дворкін, а ще пригоди упродовж дня...

Вона позіхнула й зручніше вмостилася на ліжку.

— Так, — пробурмотіла вона й насправді заснула. Я стягнув із себе чоботи й скинув важкий верхній одяг. Тоді розтягнувся поряд й укрив ковдрою себе та її. Я теж почувався виснаженим і волів когось поруч із собою.

Не знаю, скільки я проспав, занурившись у вир темних сновидінь. Навкруги мене роїлися обличчя, людські та демонські, а ще звірячі морди, і всі вони дивилися на мене аж ніяк не привітно. Падали дерева, полум’я охоплювало цілі ліси, земля здригалася, нею зміїлися тріщини, море підіймало гігантські хвилі й поглинало суходіл, місяць ставав червоним, наче кров, і над усім цим лунав голосний стогін.

Хтось кликав мене на ім’я...

Вітер налітав і шарпав віконниці, і вони билися з грюкотом, поки нарешті зірвалися й упали всередину кімнати. Уві сні я бачив істоту, що пройшла крізь вікно й скоцюрбилася в ногах ліжка, шепочучи моє ім’я знову та знову. Кімната, здавалося, ходила ходором, і я перенісся уві сні до Каліфорнії, побачив тамтешній землетрус. Вітер уже не завивав, а ревів, і звідусіль до мене долинав гуркіт — це падали дерева, завалювалися вежі...

— Мерліне, Принце Дому Саваллів, Принце Хаосу, прокидайтеся, — розчув я слова. Істота заклацала іклами і знову затягнула своє.

Почувши це приблизно вчетверте, я раптом утямив, що, можливо, це мені не сниться. Лемент, дійсно, долинав звідкись ззовні, а суцільні спалахи блискавок супроводжувалися майже симфонічними перегромами.

Перш ніж поворухнутися та розплющити очі, я виставив перед собою захисний щит. Так, звуки лунали в реалі, так само реальністю виявилися і зламані віконниці. І істота в ногах ліжка також.

— Мерліне, Мерліне! Прокиньтесь, Мерліне! — проказувала до мене ця істота, довгопика, гостровуха, з чималими іклами та пазурами, з величезними очима, що палали вогнем під зеленкувато-срібним чолом. Істота склала вздовж худорлявих боків шкірясті крила. З них збігала вода. Істота кривила пащу чи то в посмішці, чи в гримасі болю. — Вставайте, Лорде Хаосу!

— Ґрілле! — вигукнув я, упізнавши челядника нашого родинного маєтку в Хаосі.

— Айно, мілорде, — відказав він. — Той самий, що вчив вас, як грати в кістяки-танцюристи.

— Чорт забирай!

— Мушу виконати своє завдання, мілорде. Я здолав довгий та жахливий шлях, йдучи за чорною ниткою, аби передати, що вас кличуть.

— Нитки раніше не сягали так далеко, — відказав я, — якщо тільки хтось не докладав до них величезних зусиль. А може, їх не вдавалося простягнути сюди жодним чином. Що, тепер це змінилося?

— Тепер зробити це простіше, — відповів він.

— Чому так?

— Його Величність Свейвілл, Король Хаосу, сьогодні вночі опочив поруч зі своїми темними праотцями. Мене послали доправити вас на похорон.

— Зараз?

— Так.

— Ага. Що ж, добре. Лише дай мені зібрати речі. А як це сталося?

Я взув чоботи, натягнув на себе одяг, підперезався, причепив меч.

— Подробиці мені невідомі. Звісно, усі знали, що він слабує.

— Маю написати записку, — сказав я.

Він кивнув.

— Сподіваюсь, коротеньку.

— Так.

На клаптику пергаменту, що знайшов на письмовому столі, я написав: «Корал, мене викликали у родинних справах. Я зв’яжуся з тобою», — і поклав цидулку біля її руки.

— Я готовий, — сказав я. — Як ми дістанемося туди?

— Я віднесу вас, лорде Мерлін, на спині, як колись.

Я кивнув, відчуваючи, як наринули на мене спогади дитинства. Ґрілл був надзвичайно сильним, як більшість демонів. Але я пригадав, як ми з ним гралися на краю Безодні, і далі, у Темряві, у склепах, печерах, на полях битви, ще оповитих димом, серед замкових руїн, в будинках померлих чаклунів, у приватних пеклах. Мені завжди більше подобалося гратися з демонами, ніж з родаками чи свояками моєї матері. Я навіть головний свій образ у Хаосі сформував на їхню подобу.

Аби набрати більшої ваги, він поглинув стілець, що стояв у кутку кімнати, змінив також і форму тіла, бо зріст у мене був тепер не той, що в дитинстві. Коли я виліз йому на спину, що видовжилася, і міцно за нього вхопився, він вигукнув:

— Ох, Мерліне! Які чари ви носите на собі тепер?

— Я маю над ними контроль, але не маю повного знання про їхню сутність, — відповів я. — А що саме ти відчуваєш?

— Жар, холод, дивну музику, — промовив він. — Зусібіч. Ви змінилися.

— Усі змінюються, — відказав я, коли він посунув до вікна. — Таке життя.

На широкому підвіконні темніла нитка. Він дотягнувся до неї, торкнувся її, злітаючи. Вежі кинулися назад, заколихалися й розтанули. Зорі горіли яскраво, молодик виткнувся з-за небокраю, посріблив денця флотилії хмар. Ми швидко здіймалися вгору, і фортеця та дахи міста зникли, як оком зморгнути. Зорі затанцювали й перетворилися на смуги світла. Ми пірнули в смугу цілковитої, лише ледь збриженої, чорноти, і вона все поширювалася. Чорна дорога, раптом спало мені на думку. Це наче такий собі тимчасовий варіант небесної Чорної дороги. Я озирнувся. Позаду її не було. Наче хтось змотував її слідом за нами. Чи це вона замотувала нас у себе?

Під нами миготіла сільська місцевість, наче кадри кінострічки, яку крутять на потроєній швидкості. Ліс, пагорб, гірський пік пролетіли під нами. Наш чорний шлях розстилався перед нами гігантською стрічкою, а світло й пітьма строкатими клаптиками пропливали повз, наче хмаринки полуденним небосхилом. А тоді темп прискорився, перетворився на стакато. Якоїсь миті я помітив, що вітру більше немає. Місяць раптом опинився високо вгорі, а горбасте гірське пасмо зазміїлося під нами. Навкруги стало тихо, наче уві сні, а наступної миті місяць пішов униз. Сяйна лінія розпорола світ праворуч від мене, і зорі почали зникати. Ґрілл легко ніс нас чорним шляхом, і я не відчував, щоби він напружився бодай на секунду. Незабаром зник і місяць, а світло, що відбивалося від громади хмар, стало жовтим, наче вершкове масло, а потім, просто на очах, порожевіло.

— Сила Хаосу зростає, — зауважив я.

— Енергія безладу, — відгукнувся він.

— Ти мені не все розповів, — сказав я.

— Я лише слуга, — відказав Ґрілл, — і мене не кличуть на раду можновладців.

Світ ставав дедалі яскравішим, а попереду, скільки сягало око, струменіла наша чорна дорога. Ми пролітали високо над гірською країною. Хмари розступалися й розліталися, а їхнє місце швидко заступали інші. Очевидно, ми почали рухатися Тінями. Незабаром гори згладилися, а під нами почав розмотуватися сувій рівнин. Раптом посеред небосхилу з’явилося сонце. Ми летіли над нашою чорною дорогою, і Ґрілл, здавалося, ледь торкався її кінчиками пальців ніг. Часом він важко змахував крилами у мене перед носом, а інколи крила його мерехтіли, наче крила колібрі, так швидко, що ставали невидимими.

Ліворуч від мене, далеко-далеко, сонце набуло кольору вишні. Під нами простелялася рожева пустеля...

А тоді ми знову поринули в темряву, і зорі оберталися навколо, наче гігантське колесо.

Потім ми спустилися і летіли, ледь не чіпляючись за верхівки дерев...

Ми увірвалися у простір над велелюдною вулицею у діловій частині якогось міста, і під нами засяяли ліхтарі, фари автівок, неонові вітрини та вивіски. Тепле, задушливе повітря великого міста, насичене пилом та викидними газами, огорнуло нас. Кілька перехожих поглянули вгору, мабуть, помітивши краєм ока якусь незрозумілу тінь.

Щойно ми проминули ріку й понеслися над передмістям, мало не черкаючи гребенів дахів, перспектива сколихнулася, і ми полетіли над первісним ландшафтом: стікали потоки лави, каміння осипалися з гір, земля здригалася, а два вулкани, один геть близько, а інший удалині, вивергали дим у синє та зелене небо.

— Я так розумію, що це короткий шлях? — поцікавився я.

— Найкоротший, — відгукнувся Ґрілл.

Ми увійшли в довгу ніч, і якоїсь миті здалося, що дорога завела нас у морські глибини. Поруч із нами пропливали та проносилися химерні морські створіння, вони заполонили весь простір навколо. Але ми залишалися сухими, і товща води нас не розплющила. Нас оберігав наш чорний шлях.

— Це злам, не менш важливий та епохальний, ніж кончина Оберона, — раптом висловився Ґрілл. — Наслідки його відчутні в усіх Тінях.

— Але смерть Оберона збіглася з відтворенням Лабіринту, — зауважив я. — Тому вона мала більше значення, ніж смерть монарха на краю світу.

— Це правда, — відказав Ґрілл, — але зараз рівновагу сил порушено. А ця подія ще додає переваг одній зі сторін.

Ми пірнули в отвір у чорній кам’яній громаді. Темряву обабіч нас прокреслювали смуги світла. Виступи й западини примарно відсвічували блакитним. Не знаю, як довго це тривало, але ми раптом опинилися в фіолетовому небі, а власне переходу від морської пучини до неба я не помітив. Високо над нами мерехтіла зірка, одна-однісінька. Ми неслися просто на неї.

— Тобто? — запитав я.

— Тобто Лабіринт став сильнішим за Лоґрус, — відповів він.

— Яким чином це сталося?

— Принц Корвін накреслив ще один Лабіринт під час конфронтації між Дворами та Амбером.

— Так, він розповідав мені про це. Я навіть бачив той Лабіринт. Він боявся, що, можливо, Оберонові не вдасться полагодити первісний Лабіринт.

— Але він зробив це, і тепер існують два Лабіринти.

— І що?

— Лабіринт вашого батька також є артефактом, що виступає на боці Порядку. Саме через нього рівновага, що існує з давніх-давен, порушилася на користь Амбера.

— Звідки тобі це відомо, Ґрілле? Адже ніхто в Амбері, схоже, про це не знає чи не вважає доцільним розповісти мені про це.

— Ваш брат, принц Мандор, і принцеса Фіона прийшли до такої думки і розпочали розслідування. Результатами своїх спостережень вони поділилися з вашим дядьком, лордом Сухаєм. Він здійснив декілька експедицій Тінями і пересвідчився, що справи стоять саме так. Він саме готувався доповісти про результати досліджень королю, але тут зі Свейвіллом стався фатальний напад хвороби. Мені про це відомо, бо саме Сухай послав мене по вас і наказав вас проінформувати.

— А я гадав, що по мене послала моя мати.

— Сухай не сумнівався, що вона так і зробить, і саме тому хотів поговорити з вами першим. Те, що я переповів вам про Лабіринт вашого батька, ще не відомо усім і кожному.

— А що, на його думку, я можу тут вдіяти?

— Він не ділився зі мною своїми думками з цього приводу.

Зірка сяяла дедалі яскравіше. Небосхил забарвився помаранчевими та рожевими цятками, трохи згодом до них додалися смуги зеленого світла, і навколо нас наче закружляло полярне сяйво.

Ми неслися далі, і незабаром увесь небовид перетворився на флуоресцентну парасольку, що повільно оберталася навколо нас. Ландшафт став нечітким. Я відчував, що частина моєї свідомості поринула у дрімоту, хоч і був певний, що не відключився повністю. Схоже, час грав у якісь ігри з моїм метаболізмом. Я страшенно зголоднів, і у мене боліли очі.

Зірка сяяла нестерпно. Крила Ґрілла набули райдужного блиску. Схоже, ми летіли з неймовірною швидкістю.

Зовнішні краї смуги, якою ми рухалися, почали загинатися догори. Цей процес тривав і тривав, і незабаром ми вже, здавалося, рухалися жолобом. Нарешті краї жолоба зустрілися у нас над головами, і тепер ми нібито летіли дулом рушниці, націленої на біло-синю зірку.

— Є ще щось, що ти маєш мені переказати?

— Це начебто все.

Я потер лівий зап’ясток, бо відчував, наче щось мало б там пульсувати. Так, Фракір. Стоп, а де вона? І тут я пригадав, що залишив її в Брандових кімнатах. Навіщо я це зробив? Я... але думки мої плуталися, усе пригадувалося наче крізь сон.

Це вперше після того, що сталося, я перевірив свою пам’ять. Якби я звернувся думками до тих подій раніше, то раніше збагнув би, що відбулося. Мені затьмарили голову чарами. Там, в апартаментах Бранда, я потрапив під дію якогось заклинання. Я не міг сказати, чи воно призначалося саме мені, чи я випадково привів у дію якусь магію, коли там нишпорив. Я припускав, що це могло бути й щось загальне, невизначене, якесь закляття, яке спрацьовує, якщо його потурбувати, можливо, навіть якийсь випадковий побічний ефект. Утім, чомусь в останнє вірилося не надто.

Якщо подумати, я сумнівався і в загальному характері цієї магії. Надто точний розрахунок для пастки на дурня, яку Бранд міг просто залишити у своїх кімнатах. Це закляття збило з пантелику фахового чаклуна, тобто мене. Вірогідно, лише завдяки тому, що я тепер віддалився від місця події, мені трохи прояснилося в голові. Тепер, коли я перебирав подумки всі події, що трапилися після того, як побував у кімнатах Бранда, я бачив, що моя свідомість увесь час залишалася затьмареною. І що довше я розмірковував, то більше переконувався, що зіткнувся із заклинанням, спеціально підігнаним під мене. Не розібравшись у цих чарах, я і тепер, коли усвідомив їхню присутність, не міг вважати, що повністю від них звільнився.

Хоч які були ці чари, а вони змусили мене відмовитися від Фракір, не подумавши двічі, а ще змусили почуватися щонайменше дивно. Я не міг точно сказати, як ця магія могла вплинути на мою свідомість та на мої почуття, і як, можливо, впливала на них і наразі — так воно зазвичай і буває, коли загрузнеш у заклятті. Але я не міг і уявити собі, щоб це покійний Бранд власного персоною налаштував пастку на такий непередбачуваний випадок: через багато років мої кімнати сусідитимуть із тими, що він займав за життя, і я одного дня поведуся на спокусу зазирнути до них після катастрофи, викликаної ймовірним зіткненням між Лабіринтом та Лоґрусом, яке відбудеться у вестибюлі палацу Амбера, нагорі. Ні, за цим має стояти хтось інший. Юрт? Джулія? Малоймовірно, щоб вони могли вільно орудувати в самісінькому серці замку Амбера і їх не викрили негайно. Хто тоді? І чи може це бути певним чином пов’язано з тим епізодом у Коридорі Дзеркал? Ні, я будую версії на піску. Якби я був наразі в Амбері, то міг би піти туди, озброївшись власним заклинанням, і спробувати рознюхати, хто за цим стоїть. Але я не мав змоги туди повернутися, тож доведеться зачекати і розплутати цю ниточку пізніше.

Світло попереду тепер аж сліпило очі, мінячись від небесно-блакитного до криваво-червоного.

— Ґрілле, — звернувся я до демона. — Ти відчуваєш, що на мені є чари?

— Айно, мілорде, — відповів він.

— Чому ж ти не сказав мені про це раніше?

— Я гадав, що, можливо, це ваші власні чари — захисні, наприклад.

— Ти можеш їх зняти з мене? Мені зсередини це незручно робити.

— Вони сидять надто глибоко в вас, мілорде, і геть переплуталися з вами. Я не знаю, звідки почати.

— Можеш щось сказати про ці чари?

— Тільки те, що вони є, мілорде. А ще вони більше клубочуться у вашій голові.

— То, може, вони забарвлюють мої думки в якісь кольори?

— Айно, роблять їх блідо-блакитними.

— Я не питав, як ти сприймаєш ці чари. Хотів лише дізнатися, чи можуть вони мати вплив на мої думки.

Крила Ґрілла зблиснули блакитним, потім червоним. Раптом наш тунель розширився, і ми побачили небо, що ясніло всіма приголомшливими кольорами Хаосу. Зірка, що слугувала нам за провідну, раптом виявилася невеличким ліхтарем — зрозуміло, що тут не обійшлося без магії — на високій вежі зловісного вигляду, зеленкувато-сірій, що стояла на вершечку гори. Схилів та підніжжя ця гора не мала, а плавала, наче острів, складений з каменю, над мертвим лісом. Дерева відсвічували опаловими вогнями — помаранчевими, фіолетовими, зеленими.

— Припускаю, що ці чари можна розплутати, — сказав Ґрілл. — Але це надто хитра плутанина для мізерного демона.

Буркнувши щось у відповідь, я кілька секунд роздивлявся миготливий пейзаж, а тоді промовив:

— Якщо вже мова зайшла про демонів...

— Так?!

— Що ти знаєш про демонів, які звуться ти’їґами? — запитав я.

— Вони пробувають далеко за Ободом, — сказав він. — Можливо, залишилися ближчими до первісного хаосу з-поміж усіх істот. Гадаю, у них навіть немає справжніх матеріальних тіл. Вони не схожі на жодних інших демонів, та й узагалі не схожі ні на кого іншого.

— А ти когось із них знаєш особисто?

— Зустрічався з декотрими з них, кілька разів, — відказав він.

Ми піднялися вище. Замок перед нами теж підіймався, а позаду нього небосхил раптом пропалила метеорна злива, яскрава й безшумна.

— Вони можуть жити в людському тілі, заволодіти ним, — продовжив я.

— Мене це не дивує.

— Я знаю ти’їґу, яка кілька разів утнула таку штуку. Але виникла незвична проблема. Очевидно, вона заволоділа тілом людини, що була за крок від смерті. Людина та померла, і це, схоже, замкнуло ти’їґу в її тілі. Тепер вона не може від нього відмовитися. Тобі відомо, яким чином вона могла б звільнитися?

Ґрілл пирхнув.

— Гадаю, кинутися зі скелі. А може, впасти на меч.

— А що, як вона тепер пов’язана з господаркою тіла настільки, що її і це не звільнить?

Він знову реготнув.

— Це покладе край грі з крадіжкою тіл.

— Я в боргу перед цією ти’їгою, — сказав я, — і хотів би допомогти їй... тобто, цьому демону.

Помовчавши хвилинку, він сказав:

— Можливо, більш досвідчена та мудріша ти’їґа знатиме, як тут бути. А вам відомо, де їх знайти.

— Еге ж.

— Шкода, що не можу допомогти. Стародавнє вони плем’я, ці ти’їґи.

Тепер ми були над вежею і ринули вниз, до неї. Наша дорога під калейдоскопічними небесами звузилася до тонюсінької смужки. Ґрілл простував до світла у віконці, а я визирав з-за його плеча.

Я поглянув униз. Панорама розкривалася запаморочлива. Звідкись здалеку долинув гуркіт, наче величезні шари землі рухалися, зсувалися, терлися — досить розповсюджене явище в цій місцевості. Пориви вітру шарпали мій плащ. Ліворуч від мене небо прикрасилося намистом з мандаринових хмаринок. Я бачив кожний камінь у стіні замку. В освітленому вікні промайнула чиясь постать.

І ось ми підлетіли до вікна, крізь нього, й опинилися в кімнаті. Величезний демон, сіро-червоний, наполовину вкритий лускою, з горбом та рогами, спрямував на мене еліптичні жовті зіниці. Ікла він вишкірив у привітній усмішці.

— Дядьку! — вигукнув я, зіскакуючи на підлогу. — Який же я радий тебе бачити!

Ґрілл потягнувся та струхнувся, а Сухай наблизився до мене й обережно обійняв.

— Мерліне, — проказав він, — ласкаво просимо додому. Шкода, що твій приїзд спричинили такі сумні обставини. Ґрілл тобі розповів?

— Про кончину Його Величності? Так. Мені дуже шкода.

Він розімкнув обійми й відступив на крок.

— Не те, щоб це стало несподіванкою, — сказав він. — Ні, навпаки. Ми знали, що це має статися. Але така подія завжди відбувається надто рано.

— Це так, — погодився я, потираючи ліве плече, дещо затерпле, і намагаючись відшукати гребінець у боковій кишені. — Він нездужав так довго, — сказав я, — що я став наче звикати до цього. Було схоже, що він зумів домовитися зі своєю хворістю.

Сухай кивнув і запитав:

— Ти збираєшся трансформуватися?

— Сьогодні трапився важкий день, — сказав я. — Я б радше не став витрачати на це енергію, якщо, звісно, не порушу цим вимог протоколу.

— Просто зараз протокол нічого не вимагає, — відповів він. — Ти їв?

— Досить давно.

— Тоді ходімо, — сказав він. — Знайдемо тобі щось підживитися.

Він розвернувся й попростував до протилежної стіни. Я пішов услід.

Кімната не мала дверей, і йому треба було знати всі локальні точки напруги Тіні, бо Двори в цьому сенсі були цілковитою протилежність Амберу. Якщо в Амбері пройти крізь Тінь неймовірно складно, тут, у Дворах, Тіні схожі на діряві портьєри — часто-густо можна навіть зазирнути до іншої реальності без жодних зусиль. А інколи щось з іншої реальності може кинути погляд на тебе. А ще треба пильнувати, аби не зробити крок у таке місце, де ти опинишся високо в повітрі, глибоко під водою або, наприклад, на шляху селевого потоку. Двори — не дуже привабливе місце для туризму.

На щастя, сама матерія Тіні на цьому краю реальності є настільки піддатливою, що Майстру Тіней легко працювати з ними: він може зшивати докупи тканину Тіней, прокладаючи собі шлях. Тут Майстри Тіні стають надзвичайно вправними у своєму мистецтві, живлячись від Лоґрусу, хоч вони й не мають проходити посвяту. Мало хто з них проходить ініціацію, хоча кожний посвячений автоматично вступає до Гільдії Майстрів. У Дворах Хаосу вони наче сантехніки або електрики, з дуже різними рівнями майстерності, так само як різною може бути кваліфікація у сантехніків чи електриків у Тіні Земля. Усе залежить від здібностей і досвіду. Я, хоч і є членом Гільдії, радше піду слідом за кимось, кому відомі шляхи, ніж сам намацуватиму дорогу.

Звісно, коли ми наблизилися до стіни, її там не виявилося. Вона перетворилася на туман та розтанула, а ми пройшли крізь той простір, де вона раніше була, чи радше крізь інший аналогічний простір, і почали спускатися зеленими сходами. Взагалі-то, це були не зовсім сходи. Це була низка зелених дисків, не поєднаних між собою, що плавали у нічному повітрі, вели донизу, закручуючись гвинтом, і знаходилися один від одного на такій відстані, аби зручно було крокувати ними. Вони огинали замок зокола і закінчувались біля порожньої стіни. Спускаючись ними, ми проходили крізь ясне сонячне світло, крізь синю снігову заметіль і крізь апсиду начебто собору, але без вівтаря, де на лавах по обидва боки проходу сиділи скелети. Підійшовши нарешті до стіни, ми пройшли крізь неї, опинившись у просторій кухні. Сухай підвів мене до комори й сказав самому подбати про себе. Я знайшов холодне м’ясо, хліб і зробив собі сандвіч, запивши його прохолодним пивом. Дядько й собі відщипнув крихту хліба й висьорбав фляжку того ж питва. Над нашими головами з’явився птах у стрімкому льоті; хрипко каркаючи, він пролетів кухнею, але зник, не перетнувши її до кінця.

— На коли призначено похорон? — запитав я.

— На наступне червоне небо, а це ще майже цілий оборот, — відповів Сухай. — Отже, у тебе буде час поспати й зібрати думки докупи... можливо.

— А чому тільки «можливо»?

— Як один із трьох, ти опинився під чорною вартою. Ось чому я викликав тебе сюди, в одне з моїх місць усамітнення. — Він повернувся й пройшов крізь стіну. Я пішов услід за ним, прихопивши з собою фляжку, і ми всілися над ставком з зеленою недвижною водою, під скелястим уступом, а над нами розстилався небосхил кольору умбри. Дядьків замок зібрав у собі безліч куточків зі всього Хаосу та Тіні, зшитих докупи переходами всередині переходів, так що вийшла неймовірна клаптикова ковдра. — А оскільки ти маєш на собі спикард, — додав він, — то в тебе додалося можливостей захистити себе.

Він простягнув руку і торкнувся мого персня, мініатюрного коліщатка на ньому, що мало в собі безліч спиць. Я відчув легеньке поколювання в пальці, а тоді і в руці, аж до плеча.

— Дядьку, ти часто говорив загадками, коли був моїм учителем, — сказав я. — Але навчання моє закінчено, і це, гадаю, дозволяє мені сказати, що я, чорт забирай, не маю жодного поняття, що ти маєш на увазі.

Він фиркнув й ковтнув пива.

— Віддзеркалення завжди все прояснює, — промовив він.

— Віддзеркалення... — повторив я й кинув погляд на ставок. Під його поверхнею серед чорних стрічок роїлися образи — он Свейвілл, лежить у всій пишноті, і жовті та чорні шати огортають його всохле тіло, а он моя мати, мій батько, безліч демонів, усі з’являються та зникають, Юрт, я власною персоною, Джасра та Джулія, Рендом і Фіона, Мандор і Дворкін, Білл Рот і ще низка облич, мені невідомих...

Я похитав головою.

— Віддзеркалення нічого мені не каже, — промовив я.

— Це не стається за одну мить, — відказав він.

Отже, я знову зосередив увагу на хаосі облич та постатей. Знову з’явився Юрт і довго не зникав. Він саме одягався, із бездоганним смаком, і виглядав відносно неушкодженим. Коли він нарешті злиняв, повернувся відбиток напівзнайомого обличчя, яке я вже бачив раніше. Я знав, що це один із аристократів Дворів, і напружив свою пам’ять. Ну, звісно! Ми не бачилися дуже давно, але тепер я його впізнав. Це був Тмер, з Дому Джесбі, найстарший син покійного Принца Роловіана, а тепер уже й сам Лорд роду Джесбі — борода лопатою, кошлаті брови, міцна тілобудова, не позбавлений харизми, зі своєрідною грубуватою привабливістю; усі відгукувалися про нього як про хоробру, а може, навіть і чутливу людину.

За ним вигулькнув Принц Таббл з роду Ченікутів, і його подоба весь час змінювалася, набуваючи то людських, то несталих демонських рис. Безтурботний витончений товстун із шкіперською борідкою та невинно розчахнутими світлими очима, він мав за плечима сотні років, вирізнявся неабиякою спритністю і був вправним гравцем.

Я дивився, як Тмер, Юрт та Таббл зникли один за одним, серед стрічок, що звивалися клубками. Зачекав іще, але більше нічого не відбувалося.

— Віддзеркалення скінчилися, — оголосив я згодом. — Але я так і не знаю, що це означало.

— А що ти бачив?

— Мого брата Юрта, — сказав я, — і Принца Тмера з роду Джесбі. А серед інших дивних облич бачив ще Таббла з роду Ченікутів.

— Їх ти й мав побачити, — відповів він. — Саме їх.

— І що це означає?

— Тмер і Таббл теж знаходяться під чорною вартою, як і ти. Наскільки знаю, Тмер наразі перебуває в Джесбі, і я вважав, що Юрт наразі десь на Землі, а не в Далгаррі.

— Юрт повернувся?

Він кивнув.

— Він може бути в маминій фортеці, Ґанту, — задумливо протягнув я. — Або... Савалл колись мав ще один маєток, на Шляхах Енчів, аж на самому Ободі.

Сухай знизав плечима.

— Мені про це невідомо, — сказав він.

— Але чому чорна варта? Чому під неї потрапили ми, утрьох?

— Ти поїхав до Тіні Земля вчитися в доброму університеті, — сказав він, — а ще мешкав при Амберському Дворі, що, вважаю, теж є доброю наукою. Тому я пропоную тобі подумати. Гадаю, твій мозок, якщо він так добре заточений...

— Я так розумію, чорна варта означає, що нам загрожує якась небезпека...

— Певна річ.

— Але я не можу визначити природу цієї небезпеки. Хіба що...

— Так.

— Це має певний стосунок до смерті Свейвілла. Отже, тут має бути замішана політика. Але мене тут не було. Я не в курсі того, що тут робиться наразі.

Він вишкірив на мене у посмішці зношені, але все ще грізні ікла, ряд за рядом.

— Спробуй проаналізувати питання правонаступництва, — підказав він.

— Гаразд. Скажімо, рід Саваллів підтримує одного з можливих спадкоємців трону, рід Джесбі — іншого, рід Ченікутів — третього. Скажімо, ми, усі троє, вчепимося через це одне одному в горлянки. Тоді той, хто зараз віддає накази, оголосив нас під вартою, аби ситуація не вийшла з-під контролю. Я можу це тільки вітати.

— Майже правильно, — сказав він, — але справи зайшли вже далі. Я похитав головою.

— Здаюся, — сказав я.

Звідкись долинуло голосне виття.

— Поміркуй над цим, — мовив Сухай, — поки я привітаю гостя. Він підвівся, ступив у ставок й миттєво зник.

Я допив своє пиво.

2

Чи не наступної миті скеля ліворуч від мене взялася мерехтливим світлом та забриніла, наче дзвін. Несвідомо, мимохіть, моя увага сконцентрувалася на персні, який Сухай назвав спикардом. Раптом я усвідомив, що й справді маю намір скористатися ним, аби захиститися. Мене вразило, як я з ним зріднився, як звик до нього за такий короткий час. Я вже не сидів, а стояв, розвернувшись до кам’яної стіни, простягнувши до неї ліву руку, і раптом зі сяйва виступив Сухай, а за ним ще одна постать, що видавалася вищою на зріст та темнішою. Ще мить, і постать матеріалізувалася, а тоді змінила форму та з восьминогої людиноподібної мавпи перетворилася на мого брата Мандора в людській подобі. Він був у чорному, як і за нашої останньої зустрічі, хоча вбрався у свіжий одяг, трохи іншого покрою, і волосся у нього було не таке скуйовджене. Мандор миттю просканував усе навколо й обдарував мене усмішкою.

— Бачу, тут усе гаразд, — зауважив він.

Я пирснув, указавши на його руку, що покоїлася на пов’язці.

— Так добре, як можна було очікувати, — відповів я. — А що відбувалося в Амбері після того, як пішов?

— Нових катастроф не сталося, — сказав він. — Я й сам залишився там лише ненадовго, тільки щоб пересвідчитися, чи не можу чимось допомогти. Допомога звелася до магічного очищення палацу та виклику кількох дощок, аби перекрити діри. Після цього я звернувся до Рендома по дозвіл покинути палац й, отримавши його, повернувся додому.

— Катастрофа? В Амбері? — перепитав Сухай.

Я кивнув.

— Між Єдинорогом та Змією в залах палацу Амбера відбулося зіткнення, яке призвело до значних руйнувань.

— А що могло змусити Змію зайти так далеко у володіння Порядку?

— Це спричинила та річ, яку в Амбері називають Судним Каменем, а Змія вважає своїм утраченим оком.

— Я маю почути це з початку й до кінця.

Мені довелося переповідати йому весь хід двобою, в усіх карколомних подробицях, не згадуючи, втім, про те, що відбулося зі мною пізніше в Коридорі Дзеркал та кімнатах Бранда.

Під час моєї оповіді очі Мандора блукали від спикарда до Сухая, знову й знову.

Помітивши, що я звернув на це увагу, він посміхнувся.

— То Дворкін знову при своєму розумі?.. — запитав Сухай.

— Я не зустрічався з ним раніше, — відповів я. — Але мені здалося: він знає, що робить.

— ...а Королева Кашфи бачить Оком Змії.

— Не знаю, що вона ним бачить, — сказав я. — Вона ще не до кінця оправилася після операції. Але це цікава думка. Якщо вона може бачити цим оком, що воно їй показує?

— Чисті, холодні абриси вічності, припустив би я. Бачить те, що приховують Тіні. Жодна смертна людина не може довго це витримати.

— Вона має в собі амберську кров, — сказав я.

— Он як? Оберон?

Я кивнув.

— Ваш покійний правитель був дуже діяльний чоловік, — зауважив він. — Але, хай як, а такий зір має бути важким тягарем, хоч, звісно, це тільки моє припущення... а ще таке-сяке розуміння принципів. Не маю жодного поняття, до чого це може призвести. Це може сказати напевне лише Дворкін. Але, якщо він при здоровому розумі, то мусив мати підстави так вчинити. Я визнаю його майстерність, хоч мені він завжди здавався дещо непередбачуваним.

— А ти знаєш його особисто? — поцікавився я.

— Знав колись, — відказав він, — давно, ще до того, як почалися його проблеми. Навіть не знаю, радіти тепер чи непокоїтися. Якщо він одужав, то може зробити багато корисного. З іншого боку, він може вдатися до партизанських методів.

— Шкода, але нічого не можу сказати з цього приводу, — відгукнувся я. — Для мене його вчинки теж є цілковитою загадкою.

— Я теж украй здивований, — сказав Мандор, — таким розташуванням Ока. Втім, усе ж таки схиляюся до того, що це місцева проблема, яка зачіпає стосунки Амбера з Кашфою та Беґмою. Гадаю, роздумувати над цією загадкою навряд чи буде корисним. Нам варто натомість зосередити свою увагу на інших, більш нагальних питаннях.

Мимохіть я зітхнув.

— Наприклад, на питаннях престолонаступництва? — висловив я припущення.

Мандор вигнув брову.

— Бачу, Лорд Сухай устиг тебе проінформувати?

— Ні, — відказав я. — Ні, але я стільки чув від батька про боротьбу за трон в Амбері, про всі таємні змови, інтриги, про шахрайство та подвійну гру, що практично почуваюся знавцем таких справ. Я подумав, що і тут можуть бути подібні речі, а надто, якщо на трон претендують кілька Домів та більш ніж одне покоління.

— Ти маєш рацію, — сказав він, — хоча, на мою думку, тут картина, можливо, дещо чіткіша, ніж це було в Амбері.

— Уже добре, — відповів я. — Щодо мене, я маю намір віддати шану покійному та забратися звідси під три чорти. Повідомиш мене листівкою, як усе вирішилося.

Мандор розсміявся. Сміється він рідко. Я відчув поколювання на зап’ястку, в тому місці, де зазвичай мав на собі Фракір.

— Він дійсно не в курсі, — промовив Мандор, кинувши погляд на Сухая.

— Він щойно прибув, — відказав Сухай. — Я не встиг йому розповісти.

Я попорпався в кишені, витяг звідти монету і підкинув її вгору.

— Орел, — зазначив я, подивившись на монету. — Розповідаєш ти, Мандоре. Що тут відбувається?

— Ти не перший в черзі на трон, — сказав він. Прийшов час сміятися мені, що я й зробив.

— Я це вже знаю, — промовив я. — Нещодавно ти казав мені за обідом, скільки народу стоїть поміж мною і троном. Якщо тільки я взагалі можу розглядатися як претендент, із моєю змішаною кров’ю.

— Двоє, — сказав він. — Попереду тебе двоє.

— Не зрозумів, — сказав я. — А що сталося з рештою?

— Вони мертві, — відповів він.

— Грип цього року лютує?

Він криво посміхнувся.

— Останнім часом безпрецедентно зросла кількість смертей на дуелі та політичних убивств.

— І що превалювало?

— Вбивства.

— Вражає.

— ...отож ви троє знаходитесь під захистом Королівської чорної варти, а також вами опікуються служби безпеки ваших Домів.

— Ти жартуєш.

— Анітрохи.

— За цією раптовою чисткою рядів стоять численні особи, що водночас забажали досягти успіху? Чи це менша групка, яка послідовно усуває перепони, що стоять на дорозі?

— Корона не впевнена.

— Коли ти кажеш «Корона», кого саме маєш на увазі наразі? Хто приймає рішення під час безкоролів’я?

— Лорд Бенкес з Амблерашів, — відказав він, — далекий родич і давній приятель нашого покійного монарха.

— Я його наче пригадую. А чи можливо, що він сам накинув оком на трон і стоїть за усіма цими усуненнями?

— Ця людина — священнослужитель Змії. Обітниці не дозволяють людям у такому сані посісти будь-який трон.

— Зазвичай знаходяться способи обійти обітниці.

— Це правда, але ця людина, схоже, анітрохи не цікавиться такими речами.

— Але це не завадить йому мати фаворита, а можливо, і трохи його підштовхувати. Чи є біля трону людина, яка вирізнялася б особливою прихильністю до Ордена, до якого належить Бенкес?

— Мені про таку невідомо.

— Втім, це не означає, що таємна угода неможлива.

— Так, але Бенкес не та людина, до якої можна взяти й звернутися з сумнівною пропозицією.

— Говорячи іншими словами, ти віриш, що він стоїть над сутичкою?

— Поки не отримаю доказів протилежного.

— А хто перший у черзі?

— Таббл з роду Ченікутів.

— А другий?

— Тмер з роду Джесбі.

— Вершки суспільства обертаються у твоїй калюжі, — зауважив я, звертаючись до Сухая.

Він знову показав мені свої ікла. Вони, здавалося, крутилися.

— У нас є вендета з родами Ченікутів чи Джесбі?

— Наче ні.

— Тоді ми всі просто пильнуємося, еге ж?

— Так.

— Як до цього дійшло? Тобто, наскільки я розумію, це торкнулося купи народу. Це що, була ніч довгих ножів, чи як?

— Ні, ці смерті траплялися постійно упродовж певного часу. Не було жодної кривавої бані, відколи Свейвіллу погіршало. Хоча, дійсно, кілька смертей сталося останнім часом.

— Добре, але ж мало бути певне слідство. Є у нас злочинці, взяті під варту?

— Ні, всі вони або втекли, або їх було вбито.

— Так, а що ми знаємо про вбитих? Адже має бути відомо, до якої партії вони належали?

— Ні. Відомо, що деякі з них були професіоналами. Ще кілька — звичайнісінькими опозиціонерами, можливо, але не напевне, з розладами психіки.

— Тобто ти стверджуєш, що нема жодних зачіпок, аби розгадати, хто стоїть за всім цим?

— Саме так.

— Тоді звернімося до підозр, якщо ти не проти.

— Головним підозрюваним є, звичайно, Таббл, хоч навряд чи варто казати про це вголос. Він отримав із цього найбільший зиск, отримує його і зараз. До того ж у його кар’єрі було багато політичних змов, подвійної гри та політичних убивств. Але це було давно. У кожного є свої скелети в шафі. А він роками грав роль тихої та консервативної людини.

— Тепер роздивимось Тмера. Він живе достатньо усамітнено, аби викликати підозри. Чи є щось таке, що пов’язує його з цими кривавими розбірками?

— Начебто ні. Та він не виставляє свої справи на позір. Він не є публічною людиною. Але в минулому ніколи не потрапляв в екстремальні ситуації. Я знаю його не досить добре, але мені він завжди здавався більш простою та прямою людиною, ніж Таббл. Гадаю, він із тих, хто просто вчинив би державний переворот, якби дуже запрагнув трону, а не став би заздалегідь плести складні інтриги.

— Може бути й так, що тут діє багато різних осіб, і кожна з них має власні інтереси.

— І тепер, коли йдеться до розв’язки, вони змушені будуть виплисти на поверхню?

— Це здається логічним, хіба ні?

Мандор посміхнувся. Здвигнув плечима.

— Не бачу, чому б коронація мала покласти край цій вакханалії, — промовив він. — Корона не захищає від кинджала.

— Але той, хто посяде трон у такий спосіб, отримає владу разом із тягарем власних гріхів.

— В історії це буде аж ніяк не перший такий випадок. Пригадай, скільки дуже успішних монархів приходили до влади, маючи заплямоване минуле. До речі, тобі не спадало на думку, що інші, можливо, можуть очікувати й від тебе аналогічних вчинків?

— Так, і мені це дуже неприємно. Мій батько довго прагнув трону Амбера, і це обернуло його життя на пекло. Він знайшов спокій лише тоді, коли послав трон під три чорти. Я навчився на його прикладі, принаймні цьому. У мене таких амбіцій немає.

Але на якусь мить я відчув сумнів у своєму серці. Цікаво, як почуваєшся, коли керуєш величезною державою? Адже щоразу, коли я нарікав на неправильну політику — тут, чи в Амбері, чи в Штатах у Тіні Земля, я автоматично ставив собі питання: а як би я впорався з цією ситуацією, якби стояв біля державного керма?

— Ти впевнений? — промовив Мандор.

Я подивився собі під ноги.

— Можливо, інші саме зараз також зазирають у свої ворожильні ставки, — відказав я, — сподіваючись знайти там підказки.

— Безперечно, — погодився він. — Що, як на Таббла та Тмера також очікує передчасна кончина? Що ти тоді робитимеш?

— Навіть не думай про це, — сказав я. — Цього не станеться.

— Але якщо припустити?

— Не знаю.

— Тобі доведеться щось вирішити, хоча б для того, аби спекатися цієї проблеми. Маючи власну думку, тобі не потрібно буде далеко ходити по слова.

— Дякую. Візьму до уваги.

— Розкажи мені, що трапилось з тобою після того, як ми розсталися.

І я розповів. Про фантомів Лабіринту і таке інше.

Коли я вже закінчував свою оповідку, знову долинуло виття. Сухай попрямував до скелі.

— Даруйте, — кинув він нам, коли скеля розступилася і він увійшов всередину.

І я миттєво відчув на собі гострий погляд Мандора.

— Маємо лише кілька секунд, — промовив він. — Цього не досить, аби обговорити все, про що нам треба домовитися.

— Тобто маємо поговорити під секретом?

— Так. Тому ти маєш знайти час пообідати зі мною ще до похорону. Скажімо, за чверть оберту від цього часу, блакитне небо.

— Домовились. У тебе чи на Шляхах Савалла?

— Приходь до мене, на шляхи Мандора.

Щойно я встиг кивнути, як скеля знову розійшлася, і з неї виступила гнучка демонічна постать, що мерехтіла блакитно, оповита хмаринкою. Я миттєво скочив на ноги, а тоді нахилився поцілувати руку, яку мені простягнули.

— Матусю, — промовив я. — Яка радість! Я не очікував побачити тебе так скоро.

Вона посміхнулася, а тоді навколо неї знявся вихор. Луска поблякла, абриси її розплилися. Обличчя замість блакитного набуло нормального тілесного кольору, хіба що трохи бліднуватого. Вона роздалася в плечах та стегнах, а зріст її дещо зменшився, хоча вона однаково залишилася високою. Карі очі стали ще гарнішими, коли важкі надбрівні дуги потоншали. Кілька веснянок виступили на її тепер уже людському, злегка кирпатому носі. Каштанове волосся подовшало з того часу, коли я востаннє бачив її в цій подобі. Вона продовжувала посміхатися. Червона туніка, просто підперезана пасом, дуже їй личила; на лівому стегні до паса була причеплена рапіра.

— Мій любий Мерліне, — промовила вона, беручи мою голову обома руками та цілуючи мене в губи. — Я рада бачити, що ти так добре виглядаєш. Ти дуже давно не повертався додому.

— Останнім часом я жив дуже напруженим життям.

— Це точно, — відказала вона. — До мене доходили звістки про твої прикрі пригоди.

— Не дивно. Не за кожним назирці ходить ти’їґа, час від часу зваблюючи його у різних подобах та загалом ускладнюючи йому життя своїми недолугими спробами його захистити.

— Це доводить, що я хвилююся за тебе, любий.

— Це доводить також, що ти не поважаєш моє право на особисте життя і не віриш у мою розсудливість.

Мандор відкашлявся.

— Привіт, Даро.

— Розумію, що ти міг розцінити це саме так, — сказала вона мені, а тоді відповіла Мандору: — Привіт, Мандоре. Що в тебе з рукою?

— Непорозуміння, спричинене певними архітектурними особливостями, — відповів він. — Ти надовго зникала з очей, хоч, звісно, це не означає, що зникала і з моїх думок теж.

— Дякую, якщо це комплімент, — відповіла вона. — Так, час від часу я вдаюся до самітницького способу життя, коли надто втомлююся від товариства. Хоча, лицарю, не тобі про це казати. Адже ти й сам надовго ховаєшся в лабіринтах шляхів Мандора... якщо, звісно, ти буваєш саме там.

Він уклонився.

— Отже, леді, ми з тобою схожі створіння.

Очі її звузилися, але голос лунав рівно, коли вона відповіла:

— Можливо. Так, інколи мені здається, що ми з тобою споріднені за духом, може, навіть більше, ніж це виказується в буденних справах. Останнім часом ми обоє багато мандрували по всіх усюдах, чи не так?

— Але я був необережний, — сказав Мандор, показуючи свою ушкоджену руку, — а ти, очевидно, ні.

— Я ніколи не конфліктую з архітектурою, — відказала вона.

— І з іншими непередбаченими речами? — запитав він.

— Я намагаюся працювати з тим, що є на місці, — відповіла вона.

— Зазвичай я теж.

— А якщо це неможливо? — запитала вона. Він здвигнув плечима.

— Іноді трапляються зіткнення.

— Ти свого часу пережив багато зіткнень. Чи не так?

— Не можу заперечити, але це було дуже давно. Ти й сама, гадаю, маєш дуже войовничу вдачу.

— Досі була такою, — сказала вона. — Нам, дійсно, варто одного дня розповісти одне одному про наші непередбачувані пригоди та зіткнення. Хіба не дивно буде, якщо виявиться, що ми схожі в усьому?

— Я дуже б цьому здивувався, — відповів він.

Ця пікіровка мене здивувала й трохи налякала, хоч я міг керуватися тільки своїми відчуттями, не маючи й гадки, про що конкретно йдеться. Дійсно, вони були чимось схожі, і мені не доводилося чути таких відточених та підкреслених реплік за межами Амбера, де така гра словами практикується досить часто.

— Перепрошую, — сказав Мандор, звертаючись до усіх і ні до кого особисто, — але маю зайнятися відновленням після ушкодження. Дякую за гостинність, мілорде. — Він уклонився Сухаю. — А тобі за втіху знову бачити тебе на своєму шляху. — Це він сказав Дарі.

— Ти щойно прибув, — сказав Сухай, — я навіть не встиг пригостити тебе напоями. Через тебе я стаю поганим господарем.

— Не хвилюйся, старий друже, ніщо у світі не може тебе так перевтілити, — посміхнувся Мандор. Прямуючи до проходу, що відкрився в скелі, та проходячи повз мене, він затримав на мені погляд: — Побачимося, — сказав він, а я кивнув у відповідь.

Він пройшов крізь скелю, і вона знову закам’яніла у нього за спиною.

— Його маленькі вистави не можуть не захоплювати, — зауважила моя мати. — Ще й без жодних репетицій.

— Витонченість, — прокоментував і Сухай. — Має її від народження.

— Цікаво, хто помре сьогодні? — сказала вона.

— Не впевнений, що тут є логічний зв’язок, — відказав Сухай.

Дара розсміялася.

— А якщо є, — сказала вона, — жертва сконає за всіма правилами хорошого тону.

— Ти звинувачуєш чи заздриш? — спитав він.

— Ані те, ані інше, — відповіла вона. — Бо я теж кохаюся на артистизмі та тонкому гуморі.

— Мамо, — втрутився я, — на бога, що відбувається?

— Що ти маєш на увазі, Мерліне? — запитала вона.

— Колись давно я поїхав з дому. Ти послала слідом демона знайти мене та наглядати за мною. Схоже, ця демониця може розпізнати особу з амберською кров’ю. Тому виникла плутанина між мною і Люком. Вона розв’язала це питання, наглядаючи за нами обома, доки Люк не розпочав робити спробу за спробою мене вбити. Тоді вона захистила мене від Люка і взялася визначати, хто ж з нас є її справжнім підопічним. У неї навіть був роман із Люком упродовж певного часу, а згодом вона взялася переслідувати мене. Я мусив би здогадатися, що тут криється щось таке, коли вона почала настирливо випитувати у мене ім’я моєї матері. Очевидно, Люк також не плескав язиком щодо того, чий він син.

Вона розсміялася.

— Гарна виходить картинка, — почала вона. — Крихітка Джасра та Принц Темряви...

— Не намагайся повернути розмову на інше. Подумай, наскільки це принизливо для дорослого чоловіка, коли його мати посилає демонів наглядати за ним.

— Однина, не множина. Був тільки один демон, любий.

— Яка різниця? Це справи не міняє. Чого ти домоглася цим своїм захисним проектом? Образила мене...

— Ця ти’їґа, можливо, врятувала тобі життя, ще й не один раз, Мерліне.

— Ну, так... Але ж...

— Ти радше волієш бути мертвим, ніж під захистом? Тільки тому, що захист йде від мене?

— Річ не в цьому!

— Тоді в чому?

— Це виглядає так, наче ти була впевнена, що я не міг сам подбати про себе, і...

— Але ж ти й насправді не міг.

— Але ти не могла про це знати. Мене обурило те, що ти виходила з припущення, ніби я потребую, аби в Тіні мене супроводжувала дуенья, наче я наївний, довірливий, легковажний...

— Гадаю, це ще більше зачепить твоє самолюбство, але скажу, що саме таким ти й був, вирушаючи в місце, яке настільки разюче відрізняється від Дворів Хаосу.

— Але я сам можу про себе подбати!

— Ти досяг у цьому не надто значних успіхів. А ще ти робиш купу необгрунтованих припущень. Що змушує тебе вважати, ніби я взялася до таких заходів виключно з тих причин, які ти назвав?

— Гаразд. Скажи мені, що ти знала, що Люк намагатиметься вбити мене кожного тридцятого квітня. А якщо відповідь буде «так», чому ти просто мене не попередила?

— Я не знала, що Люк намагатиметься вбити тебе кожного тридцятого квітня.

Я відвернувся. Я стиснув кулаки й знову їх розтиснув.

— Отже, ти робила це просто заради втіхи.

— Мерліне, чому тобі так важко визнати, що інші можуть інколи знати певні речі, тобі невідомі?

— Почну з того, що вони не бажають розповісти мені про ці речі.

Вона деякий час мовчала. Тоді відповіла:

— Боюся, в тому, що ти кажеш, є певний сенс. Але я мала вагомі причини не говорити про ці речі.

— Тоді почни з небажання мені розповісти. Розкажи мені, чому ти тоді мені не довіряла.

— Річ була не в довірі або недовірі.

— А тепер можна сказати мені, в чому була річ?

Вона знову довго не відповідала.

— Ні, — сказала вона. — Поки що ні.

Я розвернувся до неї, намагаючись, аби обличчя та голос мене не зрадили.

— Тоді нічого не змінилося, — сказав я, — і ніколи не зміниться. Ти, як і раніше, мені не довіряєш.

— Це не так, — заперечила вона, дивлячись на Сухая. — Справа лише в тому, що зараз і тут не час і не місце обговорювати такі речі.

— Можу я тобі запропонувати щось випити чи з’їсти, Даро? — негайно втрутився Сухай.

— Дякую, ні, — відказала вона. — Я маю незабаром іти.

— Мамо, розкажи мені про ти’їґу.

— А що ти хочеш знати?

— Ти викликала її звідкись з-за Обода.

— Так і було.

— Такі істоти не мають власного тіла, але здатні заволодіти тілом живої людини у своїх особистих цілях.

— Так.

— Припустімо, така істота заволодіє тілом людини тієї миті, коли та помирає, чи майже тієї миті, виявившись, таким чином, єдиною силою, що рухає тілом тієї людини та контролює її розум...

— Цікаво. Це гіпотетичне припущення?

— Ні. Саме це трапилося з тією істотою, яку ти послала стежити за мною. Тепер, схоже, вона не може вийти з цього тіла. Чому так?

— Я точно не знаю, — сказала вона.

— Вона потрапила в пастку, — висловив своє припущення Сухай. — Вона може входити й виходити з тіла, лише сконтактувавши з розумом його власника.

— А це тіло, яким наразі володіє ти’їґа, одужало після смертельної хвороби, але розум його повністю зруйнований, — продовжив я. — Тобто, ти хочеш сказати, що вона застрягла в ньому до скону?

— Так. Наскільки я це уявляю.

— Тоді скажи мені ще ось що: чи звільниться вона, коли це тіло помре, а чи помре разом із ним?

— Може статися і так, і так, — відповів він. — Але що довше вона залишається в цьому тілі, то вірогіднішою стає її загибель разом із ним.

Я перевів погляд на матір.

— От тобі й кінець цієї історії, — промовив я.

Вона здвигнула плечима.

— Ця демониця зробила те, що я хотіла, і більше мені не потрібна, — сказала вона. — Якщо виникне потреба, завжди можна зачарувати ще одну.

— Не роби цього, — сказав я.

— Я й не збираюся, — відказала вона. — Зараз у цьому немає потреби.

— Але якби тобі здалося, що потреба виникла, ти знову б це зробила?

— Мати завжди дбає про безпеку свого сина, подобається це йому чи ні.

Я зробив заперечний жест, піднявши ліву руку й наставивши вказівний палець, та раптом помітив, що маю на зап’ястку яскравий браслет, який здався мені схожим на голограму плетеної мотузки. Я опустив руку, проковтнув ті слова, що висіли мені на язику, зауваживши тільки:

— Тепер ти знаєш, як я до цього ставлюся.

— Я давно це знала, — сказала вона. — Пообідаймо разом на Шляхах Саваллів, за пів оберту, пурпурове небо. Домовились?

— Домовились, — сказав я.

— Тоді бувай. Доброго оберту, Сухаю.

— Доброго оберту, Даро.

Вона зробила три кроки й зникла, згідно з етикетом, у тому самому місці, в якому з’явилася.

Розвернувшись, я наблизився до краю ставка та утупився в нього, відчуваючи, як помалу розслаблюються м’язи пліч. В товщі води я бачив тепер Джасру та Джулію — вони робили щось із картами у Вежі Чотирьох Світів. А тоді над ними поплили смуги, наче жорстока реальність почала заступати собою порядок і красу. Смуги стали складатися в маску з неймовірними та жахливими рисами.

Я відчув руку на своєму плечі.

— Родина, — промовив Сухай, — інтриги та божевілля. Зараз ти відчуваєш на собі тиранію материнської любові, адже так?

Я кивнув.

— Щось таке казав Марк Твен [170], — промовив я, — що ми можемо обирати собі друзів, але не рідних.

— Не знаю, що собі намислила твоя родина, хоч і маю певні підозри, — сказав він. — Наразі залишається тільки спокійно чекати. А я б хотів дослухати твою історію.

— Дякую, дядьку, — відповів я. — Чому б і ні?

Отже, я розповів йому, що зі мною сталося, все, до кінця. Коли я був десь на середині оповідки, ми передислокувалися до кухні, аби знайти там щось перехопити, а потім на балкон, який плавав собі над океаном кольору лайма, над рожевими скелями в піні прибою та над пляжами, що розкинулися під смерковим небосхилом кольору індиго, де не було жодної зірки. Тут я дійшов до кінця своєї оповіді.

— Це більш ніж цікаво, — висловив своє враження Сухай.

— Так? Може, ти бачиш щось приховане від мене? — запитав я.

— Ти розповів мені надто багато, аби чекати від мене необдуманої відповіді, — відказав він. — Поки що залишімо все, як є.

— Добре.

Обіпершись об бильця, я дивився вниз, на воду.

— Тобі треба відпочити, — сказав він, трохи помовчавши.

— Гадаю, так.

— Ходімо, я відведу тебе до твоєї кімнати.

Він простягнув мені руку, і я взявся за неї. Разом ми провалилися крізь підлогу.

І я заснув, серед гобеленів та важких портьєр, в кімнаті без дверей, у маєтку Сухая. Можливо, кімната ця знаходилася на вежі, бо я чув, як проносяться вітри повз її стіни. Я спав і бачив сни...

Я знову був у палаці Амбера, знову йшов довгим Коридором Дзеркал, серед усього його блиску. Свічки мерехтіли у високих шандалах. Я не чув власних кроків. Дзеркала, в усьому різноманітті форм та розмірів, встеляли стіни й по праву, і по ліву руку. Я проминав себе самого в їхній глибині, відбиваючись, переломлюючись, викривлюючись, іноді помічаючи віддзеркалення своїх віддзеркалень...

Якась сила змусила мене зупинитися біля високого розтрісканого дзеркала в олов’яній рамі. Ще тільки повертаючись до нього, я знав, що побачу в ньому не себе.

І не помилився. З дзеркала на мене дивилася Корал. На ній була блузка персикового кольору, і вона не мала пов’язки на оці. Тріщина в склі розділяла її обличчя навпіл. Ліве око було зелене, як я і пам’ятав, а замість правого був Судний Камінь. Обидва ока, здавалося, сфокусувалися на мені.

— Мерліне, — сказала вона. — Допоможи мені. Це надто нестерпно для мене. Поверни мені моє око.

— Я не знаю, як це зробити, — відповів я. — Я не розумію, що відбулося.

— Моє око, — продовжувала вона, наче не почула мене. — У Судному Камені весь світ виглядає, наче рій сил... він холодний, такий холодний! І немає жодного затишного куточка... Допоможи!

— Я знайду, як це зробити, — сказав я.

— Моє око... — повторювала вона.

Я поквапом забрався геть.

З прямокутного дзеркала в дерев’яній рамі з вирізьбленим понизу феніксом на мене глянув Люк.

— Хай, старий дружбане, — промовив він, маючи дещо розгублений вигляд. — Мені аж свербить отримати назад меч мого таточка. Він тобі, бува, не траплявся?

— Боюся, ні, — промимрив я.

— Сором, що я так швидко втратив твій подарунок. Пошукай його, добре? У мене таке відчуття, наче він десь поблизу.

— Зроблю, — сказав я.

— Урешті-решт, ти теж спричинився до того, що сталося, — вів він далі.

— Твоя правда, — погодився я.

— І я страшенно хочу той меч повернути.

— Еге ж, — сказав я, простуючи далі.

Злобний смішок пролунав з овального люстра в темно-бордовій рамі праворуч від мене.

Розвернувшись, я побачив обличчя Віктора Мелмана, чаклуна з Тіні Земля, з яким у мене була сутичка на початку моїх бід.

— Сине погибелі! — просичав він. — Втіха бачити, як ти тиняєшся Чистилищем. Хай моя кров горить у тебе на руках.

— Твоя кров на твоїх власних руках, — сказав я. — Я вважаю тебе самогубцем.

— Це не так! — прогавкав він. — Ти підло вбив мене!

— Брешеш, — відказав я. — Може, я вчинив багато лихого, але у твоїй смерті я не винний.

Я зробив крок іти далі, але з дзеркала виткнулася його рука й вчепилася мені в плече.

— Вбивця! — загорлав він.

Я змахнув його руку.

— Пішов ти... — сказав я, простуючи геть.

Тоді з широкого дзеркала в зеленій рамі і наче оповитого зеленкуватим серпанком, що висіло на стіні ліворуч, мене окликнув Рендом. Він дивився на мене, похитуючи головою.

— Мерліне! Мерліне! Що це ти намислив? — запитав він. — Я вже давно підозрюю, що ти не проливаєш мені світла на всі темні справи, які кояться навколо.

— Це правда, сер, — визнав я, дивлячись на його постать у помаранчевій футболці та джинсах «Левіс». — Але я просто не мав часу обговорити з вами деякі питання.

— Ці питання стосуються безпеки королівства — а ти не мав часу?

— Гадаю, я просто вирішив, що вони не такі важливі, як інші.

— Там, де йдеться про державну безпеку, я вирішую, що важливо, а що — ні.

— Так, сер. Я розумію, що...

— Нам треба поговорити, Мерліне. Що, ці справи якимсь чином пов’язані з твоїм особистим життям?

— Боюся, що так, і...

— Це не має значення. Королівство понад усе. Ми маємо поговорити.

— Так, сер. Неодмінно. Як тільки...

— Жодних «як тільки», чорт забирай! Негайно! Кинь оту хріномоть, з якою ти довбаєшся, й миттю тягни сюди свою дупу!

— Так, сер. Я так і зроблю, щойно...

— Не годуй мене цим лайном! Якщо ти приховуєш важливу інформацію, це межує зі зрадою! Я маю побачити тебе негайно! Мерщій додому!

— Обов’язково, — сказав я, відходячи поспіхом, а голос Рендома приєднався до невгамовного хору інших голосів, що не припиняли вигукувати свої вимоги, благання та дорікання.

З наступного дзеркала, круглого, у блакитній звиваній рамі, на мене дивилася Джулія.

— Ось і ти, — промовила вона з легкою тугою. — Ти знаєш, що я тебе кохала.

— Я теж тебе кохав, — зробив я зізнання. — Але не відразу це зрозумів. Гадаю, це я все зіпсував.

— Ти кохав мене недостатньо, — сказала вона. — Недостатньо, аби мені довіритися. І таким чином утратив мою довіру.

Я відвів очі.

— Я шкодую про це, — сказав я.

— Пізно, — промовила вона. — Надто пізно.

— Мені дуже шкода, — повторив я й поспішив геть.

І опинився перед Джасрою, у багатокутному дзеркалі з червоною рамою. Вона вистромила з дзеркала руку з криваво-червоними нігтями і попестила мене по щоці.

— Кудись простуєш, любий хлопчику? — запитала вона.

— Сподіваюсь, — сказав я.

Вона зловісно посміхнулася і зібрала губи в нитку.

— Я вирішила, що ти погано впливаєш на мого сина, — мовила вона. — Він утратив хватку, відколи заприятелював із тобою.

— Мені прикро це чути, — сказав я.

— ...і це може зробити його нездатним правити державою.

— Нездатним чи несхильним? — уточнив я.

— Хай там як, але провина в цьому твоя.

— Він уже великий хлопчик, Джасро. Він сам обирає свій шлях...

— Боюся, ти навчив його обирати хибні шляхи.

— Люба леді, він самостійна людина. Не треба звинувачувати мене, якщо він вчиняє не так, як вам хотілося б.

— Але якщо те, що він став тюхтієм завдяки тобі, призведе до розпаду Кашфи?

— Не претендую на незаслужені лаври, — сказав я й зробив крок іти далі. Саме вчасно, бо рука Джасри вилетіла з дзеркала стрілою, цілячись нігтями просто мені в обличчя й промахнувшись на якийсь мікрон. Коли я віддалявся, услід мені летіли обсценізми[171]. На щастя, вони тонули в вигуках інших моїх співрозмовників.

— Мерліне?

Обернувшись праворуч, я побачив обличчя Найди в срібному дзеркалі, поверхня якого була одним цілим з витою рамою.

— Найдо! А ти в чому мене звинувачуєш?

— Ні в чому, — відповіла ти’їґа. — Просто я проходила повз, і мені треба отримати від тебе вказівки.

— То ти мене не ненавидиш? Як приємно це чути!

— Ненавиджу? Не кажи дурниць. Я ніколи не змогла б тебе ненавидіти.

— Усі решта в цій галереї, здається, мають на мене зуба.

— Це лише сон, Мерліне. Ти реальний, і я теж реальна, а про інших я нічого не знаю.

— Мені шкода, що моя мати наклала на тебе закляття й ти мусила захищати мене стільки років. Тепер ти насправді звільнилася від цього закляття? Якщо ні, може, я...

— Я звільнилася від нього.

— Я шкодую, що ти мала такий клопіт, виконуючи його умови... не знаючи навіть, кого ти маєш захищати — мене чи Люка. Кому могло б спасти на думку, що по сусідству в Берклі опиняться два амберити відразу?

— Я не шкодую.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Я прийшла запитати. Не знаєш, де я можу знайти Люка?

— Де? У Кашфі. Його тільки вчора там коронували. Але навіщо він тобі потрібний?

— А ти не здогадався?

— Ні.

— Я його кохаю. Завжди кохала. Тепер, коли я вільна від ґейсу та маю власне тіло, я хочу, щоб він знав, що це я була Ґейл... знав про мої почуття. Дякую, Мерліне. Прощавай.

— Стривай!

— Так?

— Я так і не подякував тобі за те, що ти захищала мене упродовж усіх цих років... хай навіть ти робила це з примусу, а для мене це був ще той головняк. Дякую, і щасти тобі.

Вона посміхнулася й розтанула. Я простягнув руку й торкнувся поверхні дзеркала.

— Щасти... — чи то почув я її голос, чи то здалося.

Дивно. Це був сон. Але прокинутися я не міг. А ще все видавалося реальним. Я...

— Бачу, ти вчасно приперся до Дворів, встигнеш встряти в усі інтриги, — ці слова пролунали з дзеркала за три кроки попереду, вузького, облямованого чорною смугою.

Я наблизився до нього. Звідти на мене визвірився мій братик Юрт.

— Чого ти хочеш? — запитав я.

Його обличчя було дошкульною карикатурою на моє власне.

— Хочу, щоб ти ніколи не з’являвся на світ, — відказав він. — А якщо так уже не сталося, хочу бачити тебе мертвим.

— А третій варіант у тебе є? — поцікавився я.

— Хіба що ув’язнити тебе у приватному пеклі.

— А чому?

— Ти стоїш між мною і всім, чого я прагну.

— Я з радістю відійду вбік. Скажи мені, як це зробити.

— Ти не можеш цього зробити й не зробиш, з власної волі.

— Отже, ти мене ненавидиш?

— Так.

— Я гадав, викупавшись у Фонтані, ти позбудешся емоцій.

— Я не пройшов усю процедуру, і занурення лише зробило мене сильнішим.

— А чому б нам не забути все, що було, і не почати спочатку? Чому б не стати друзями?

— Ніколи!

— А я так не думаю.

— Вона завжди більше любила тебе, ніж мене, а тепер ти ще й збираєшся сісти на трон.

— Не кажи дурниць. Я не бажаю отримати трон.

— Твої бажання тут ні до чого.

— Я не стану монархом.

— Ні, станеш; хіба що я вб’ю тебе раніше.

— Не будь дурнем. Трон цього не вартий.

— Одного дня, дуже скоро, коли ти найменше на це чекатимеш, ти обернешся і побачиш мене. Але буде вже пізно.

Поверхня дзеркала стала чорною від краю до краю.

— Юрте!

Жодної відповіді. Спілкуватися з ним уві сні виявилося так само нестерпно, як і наяву.

Я повернув голову до невеличкого дзеркала у вогняній рамі, що висіло на стіні ліворуч за кілька кроків попереду. Звідкись я знав, що там буде наступна зупинка мого маршруту. Я попрямував до нього. Вона посміхалася.

— От тобі й маєш, — промовила вона.

— Тіточко, що тут відбувається?

— Це схоже на конфлікт, який зазвичай називають непереборним, — відповіла Фіона.

— Це не та відповідь, на яку я чекав.

— Процес надто складний, щоб дати тобі кращу відповідь.

— І ти береш у цьому участь?

— Дуже невелику. Я не та, хто може тобі по-справжньому допомогти.

— Що мені робити?

— Проаналізуй свої можливості й вибери найкращий варіант.

— Найкращий для кого? Найкращий, аби що зробити?

— Тільки ти можеш це сказати.

— Ти можеш мені хоча б натякнути?

— Ти міг пройти Лабіринтом Корвіна того дня, коли я привела тебе до нього?

— Так.

— Так я і думала. Його було накреслено за незвичних обставин. Неможливо створити ще один, такий само. Наш Лабіринт ніколи б не дозволив його створити, якби сам не був пошкоджений і через це занадто слабкий, аби завадити його появі.

— І що?

— Наш Лабіринт намагається поглинути його, зробити його своєю частиною. Якщо йому це вдасться, наслідки будуть такими ж катастрофічними, якби Лабіринт Амбера був зруйнований під час війни. Рівновага з Хаосом може бути цілковито порушена.

— А хіба Хаос не має достатньо сили, аби цьому завадити? Я вважав, що вони мають рівні сили.

— Так і було, доки ти не полагодив Тіньовий Лабіринт, а Амберський Лабіринт спромігся його поглинути. Це посилило його міць, і вона переважила міць Хаосу. Тепер він може дістатися до Лабіринту твого батька, попри спротив Лоґрусу.

— Я не розумію, що треба зробити.

— Я теж не розумію, поки що. Але наказую тобі запам’ятати, що я сказала. Коли прийде час, тобі доведеться вирішувати. Не знаю, що це буде за рішення, але воно матиме надзвичайну вагу.

— Вона має рацію, — пролунав голос у мене за спиною. Повернувшись, я побачив свого батька в блискучій чорній рамі зі срібною трояндою на верхівці.

— Корвіне! — почув я слова Фіони. — Де ти знаходишся?

— У місці, де немає світла, — промовив він.

— Я гадав, батьку, що ти десь у Амбері, разом із Дейдрою, — сказав я.

— Фантоми видають себе за фантомів, — відказав він. — Часу у мене небагато, бо силу маю лише невелику. Можу сказати тобі тільки одне: не вір ані Лабіринтові, ані Лоґрусові, ані жодному з їхніх посіпак, доки все це не буде позаду.

Він почав танути.

— Як мені допомогти тобі? — гукнув я.

Перш ніж він зник, до мене долетіли слова:

— ...у Дворах...

Я знову повернувся до тітки.

— Фі, що він хотів сказати? — запитав я її.

Вона наморщила чоло.

— Мені здається, що відповідь треба шукати десь у Дворах, — повільно промовила вона.

— Де? Де мені шукати?!

Вона похитала головою й почала відвертатися від мене.

— Кому краще знати? — промовила вона.

Після цього вона теж зникла.

Голоси все ще промовляли до мене, і ті, що за спиною, і ті, що попереду. Я чув лемент і сміх, і своє ім’я, повторюване раз у раз. Я рушив уперед.

— Хай що з тобою станеться, — проказав Білл Рот, — але якщо тобі знадобиться добрий адвокат, я тобі допоможу. Навіть у Хаосі.

А тоді виник Дворкін. Він дивився на мене зизом з крихітного люстерка у покрученій рамі.

— Нема через що панікувати, — зауважив він, — але навколо тебе збираються усілякі невизначеності.

— Що я маю робити? — вигукнув я.

— Ти маєш стати кимось більшим за себе самого.

— Я не розумію.

— Звільнись із клітки, якою є твоє життя.

— З якої ще клітки?

Він зник.

Я побіг, а голоси дзвеніли навколо мене.

У кінці коридору я побачив дзеркало, схоже на шматок жовтого шовку, взятого в раму. З нього до мене усміхнувся Чеширський Кіт.

— Воно того не варте. Забий на них усіх, чорт забирай, — сказав він. — Ходімо до кабаре, старий друже[172]. Вдаримо по пивку та подивимося, як малює художник.

— Ні! — заволав я. — Ні!

А тоді залишився самий усміх. Бо цього разу розтанув і я. Милосерде чорне забуття оповило мене, і чувся мені лише вітер, що пролітав десь стороною.

3

Не можу сказати, чи довго я спав. Прокинувся від того, що Сухай повторював моє ім’я.

— Мерліне, Мерліне, — казав він. — Біле небо.

— І в мене попереду напружений день, — відповів я. — Знаю. Ніч теж була напружена.

— Значить, вони на тебе подіяли.

— Що за «вони»?

— Невеличкі чари, які я наслав, аби відкрити твій розум для певного просвітлення. Я сподівався підвести тебе до відповідей зсередини. Це краще, ніж обтяжувати тебе своїми здогадками та підозрами.

— Я знову був у Коридорі Дзеркал.

— Я не знав, у яку форму втілиться заклинання.

— Це відбувалося насправді?

— Якщо все спрацювало як треба, — так.

— Тоді, мабуть, я маю бути тобі вдячний. До речі, це нагадало мені, що Ґрілл казав, ніби ти хотів побачитися зі мною, перш ніж це зробить моя матуся.

— Я хотів дізнатися, скільки тобі відомо, поки вона з тобою ще не поговорить. Хотів захистити твою свободу вибору.

— Про що це ти?

— Я впевнений, що вона хоче бачити тебе на троні.

Я сів у ліжку й протер очі.

— Гадаю, це схоже на правду, — промовив я.

— Не знаю, як далеко вона готова піти заради здійснення цієї мети. Хотів дати тобі шанс спочатку зрозуміти, чого ти сам бажаєш, поки вона не втаємничила тебе у свої плани. Чаю хочеш?

— Так, дякую.

Я взяв горнятко з його рук і підніс до губ.

— Що ти можеш сказати про її плани? — спитав я. — Є якісь факти, а не просто здогадки?

Він похитав головою.

— Не знаю, наскільки вона вже виконує свою програму, — відказав він, — якщо ти це мав на увазі. А ще, причетна до цього твоя матуся чи ні, — закляття, під яким ти перебував, уже не діє.

— Це ти його зняв?

Він кивнув.

Я зробив ще ковток.

— Я й гадки не мав, що стою так близько до голови черги, — зауважив я. — А Юрт іде наразі під номером чотири чи п’ять, так?

Він кивнув.

— Відчуваю, що на мене чекає бурхлива днина, — сказав я.

— Допивай свій чай, — порадив він мені, — і ходи за мною.

Він вийшов з кімнати крізь гобелен із витканими на ньому драконами, що прикрашав найдальшу стіну.

Коли я збирався відсьорбнути ще чаю, сяйний браслет на моєму лівому зап’ястку злетів мені з руки й завис переді мною. Він утратив свою плетену структуру, і тепер це було кільце з чистого світла. Кільце зупинилося над горнятком, що парувало, наче насолоджуючись його коричним ароматом.

— Привіт, Привиде, — сказав я. — Навіщо ти вирішив обвитися отак мені навколо руки?

— Хотів прикинутися тим обривком мотузки, який ти зазвичай таскаєш на собі, — відказав він. — Я гадав, тобі це сподобається.

— Я хотів запитати, що ти робив тут увесь цей час?

— Я просто слухав, Татку. Чекав, чи не знадобиться моя допомога. Ці люди також твої родичі?

— Ті, яких ти встиг побачити, — так.

— Аби сказати погано про них, необхідно повернутися до Амбера?

— Ні, тут, у Хаосі, це теж практикується. — Я зробив ще ковток. — Ти хочеш сказати щось конкретно погане? Чи просто цікавишся?

— Я не довіряю твоїй матері, а також твоєму братові Мандору, навіть якщо вони доводяться мені бабусею та дядьком. Я гадаю, вони будують на тобі якісь власні розрахунки.

— Мандор завжди добре до мене ставився.

— ...а твій дядько Сухай здається надзвичайно врівноваженим, але він дуже нагадує мені Дворкіна. Чи не може бути так, що зараз він спокійно спостерігає за тим, що коїться навколо, але будь-якої миті раптово з’їде з глузду?

— Сподіваюся, ні, — сказав я. — Такого з ним ніколи не було.

— О-хо-хо, це може розвиватися поступово, а вибухнути саме в такий неспокійний час, як зараз.

— Де ти набираєшся цієї вульгарної психології, хотів би я знати?

— Штудіюю праці видатних психологів з Тіні Земля. Це частина моєї спроби зрозуміти людську природу. І тепер я краще зрозумів її ірраціональну складову.

— А що наштовхнуло тебе на думку зайнятися цим?

— Версія Лабіринту вищого порядку, з якою я зустрівся в Камені. Там були аспекти, цілковито для мене незрозумілі. Намагаючись розібратися, я звернувся до теорії хаосу, тоді до книжок Меннінґера[173].

— І які висновки?

— Я став значно мудрішим.

— Я мав на увазі, щодо Лабіринту?

— Він або сам має в собі елементи ірраціонального, як і живі істоти, або є розумом такого порядку, що деякі аспекти його поведінки лише здаються ірраціональними істотам нижчого порядку. З практичної точки зору обидва ці пояснення майже не різняться між собою.

— Мені так і не вдалося протестувати тебе за тими тестами, що я спеціально розробив, але ти сам можеш мені сказати, виходячи з самоаналізу: ти теж належиш до такої категорії?

— Ірраціональне? В мені? Мені таке ніколи й на думку не спадало. Як це може бути?

Я допив чай і спустив ноги з ліжка.

— Шкода, — сказав я. — Я вважаю, що саме певна доля ірраціонального робить людину людиною, а ще, звісно, вміння розпізнати в собі цю складову.

— Насправді?

Я встав і почав одягатися.

— Так, а вміння керувати в собі цією складовою робить нас розумними та креативними.

— Бачу, мені доведеться глибоко вивчити цю проблему.

— Так і зроби, — відказав я, натягуючи чоботи, — і не забудь повідомити мене про результати своїх досліджень.

Коли я продовжував одягатися, він запитав:

— Коли небо стане блакитним, ти збираєшся поснідати зі своїм братом Мандором?

— Так, — відповів я.

— А згодом пообідати зі своєю матусею?

— Це я й збираюся зробити.

— А ще пізніше ти будеш присутній на похороні покійного монарха?

— Так.

— Чи потрібно мені бути поруч з тобою для твого захисту?

— Поруч зі своїми родичами я буду в безпеці. Хоч ти їм і не довіряєш.

— Коли ти востаннє був на похороні, на процесію кинули бомбу.

— Твоя правда. Але це зробив Люк, а він поклявся більше так не чинити. Зі мною все буде в порядку. Якщо ти хочеш роздивитися навколо, будь ласка.

— Добре, — сказав він. — Я так і зроблю.

Я підвівся, перетнув кімнату і зупинився перед драконом.

— Ти можеш мені сказати, де знайти Лоґрус? — гукнув Привид.

— Ти жартуєш?

— Ні, — сказав він. — Я бачив Лабіринт, але я ще не бачив, де перебуває Лоґрус. Де вони його тримають?

— Я гадав, що наділив тебе кращою пам’яттю, ніж, та, яку ти демонструєш. Коли ти востаннє зустрічався з ним, то допік його до живих печінок по максимуму.

— Сподіваюся, що так. Ти вважаєш, що він має на мене зуба?

— Навскидь: так. Якщо подумати: так. Тримайся від нього якомога далі.

— Ти щойно порадив мені вивчити ірраціональну складову хаосу.

— Я не радив тобі вчиняти самогубство. Я вклав у тебе багато праці.

— Я теж себе ціную. І ти знаєш, що я маю інстинкт самозбереження, так само, як органічні істоти.

— Мене хвилює твій здоровий глузд.

— Ти добре обізнаний з моїми здібностями.

— Дійсно, ти вмієш вискакувати на сухе.

— А ти не дав мені належної освіти.

— Я про це подумаю.

— Я просто хотів заощадити час. Гадаю, я й сам можу його знайти.

— Гаразд. Роби як знаєш.

— Невже так важко сказати, де його шукати?

— Ти ж наче відмовився від ідеї Всевідання?

— Татку, я впевнений, що маю його побачити.

— Я не маю часу відвести тебе до нього.

— Просто вкажи мені напрямок. Ти знаєш, я добре вмію маскуватися.

— Так, тут я віддаю тобі належне. Ну, добре. Охоронцем Лоґрусу є Сухай. Знаходиться він у печері, десь. Єдиний відомий мені шлях до нього починається тут.

— Де?

— Треба зробити дев’ять поворотів, здається. Я відкрию тобі зір, і ти знатимеш, куди йти.

— Не впевнений, чи твої чари працюють з таким феноменом, як я...

Я витяг перстень, ой, прошу пробачення, спикард, наклав ряд чорних зірочок на мапу тих шляхів, якими мав іти Привид, повісив його в просторі свого Лоґруського зору перед ним і сказав:

— Я створив тебе, і це заклинання створив теж я.

— Гм, так, — відказав Привид. — Я почуваюся так, наче раптом отримав базу даних, до якої не маю доступу.

— Ти отримаєш доступ у відповідний час. Набудь вигляду того персня, що я ношу на вказівному пальці лівої руки. За мить ми залишимо цю кімнату і пройдемо крізь інші приміщення. Коли ми наблизимося до потрібного шляху, я вкажу на нього пальцем. Ти продовжиш рухатися в цьому напрямку і зустрінешся з чимось, що перенесе тебе в інше місце. Десь поблизу від того місця знайдеш чорну зірку, що вкаже тобі новий напрямок, у якому тобі треба рухатися. Це буде шлях до нового місця і нової зірки. І так буде повторюватися, доки ти, врешті-решт, не опинишся в печері, яка містить у собі Лоґрус. Сховайся якнайкраще і можеш братися за свої спостереження. Коли захочеш повернутися, виконай процедуру у зворотному порядку.

Він ущільнився, зменшився і перелетів мені на палець.

— Пізніше розшукай мене і розкажи, як усе пройде.

— Я так і збирався зробити, — почув я тоненький голосок. — Не хотів посилювати параною, яка в тебе вже, можливо, присутня.

— Прав так і далі, — сказав я.

Я увійшов у дракона.

Й опинився в невеличкій вітальні, одне вікно якої дивилося на гори, а інше — на пустелю. В ній нікого не було, і я вийшов у довгий коридор. Так, усе, як я й пам’ятав.

Я посунув коридором, минаючи безліч інших кімнат, доки дістався дверей на стіні ліворуч, відчинивши які, побачив купу швабр, мітел, відер, щіток, ганчірок та тазів. Так, усе, як я пригадував. Я вказав пальцем на полиці праворуч.

— Відшукай чорну зірку, — сказав я.

— Ти це серйозно? — почувся тоненький голосок.

— Вперед, і побачиш.

Промінчик світла злетів із мого пальця, змінив форму, наблизившись до полиць, утворивши риску, таку тоненьку, що її наче й не стало.

— Щасти тобі, — видихнув я беззвучно й розвернувся в інший бік.

Я закрив за собою двері, не впевнений, чи правильно вчинив, але заспокоюючи своє сумління думкою, що він хоч як, а вирушив би роздивлятися навколо, й, урешті-решт, знайшов би Лоґрус, це точно. Що має статися на цьому поприщі, усе одно станеться.

А мені було цікаво, що він може взнати.

Я повернувся коридором до вітальні. Можливо, це була остання можливість для мене побути на самоті, і я вирішив скористатися нею. Усівшись на гору подушок, я витяг свої Козирі. Швидко перетасувавши колоду, знайшов карту, на якій поспіхом начеркав Корал того нещодавнього божевільного дня в Амбері. Я вивчав риси її обличчя і згодом відчув, що карта стає холодною.

Зображення стало тривимірним, об’ємним, але раптом воно зникло, і я побачив себе самого. Я простував вулицями Амбера під яскравим полудневим сонцем. Ось я взяв Корал під руку, підводячи її до вуличних торгівців. А ось ми спускаємося схилом Колвіра, і перед нами сяє море, а над ним кружляють мартини. А тепер ми в таверні, і стіл летить, врізаючись у стіну...

Я прикрив карту долонею. Вона спала й бачила сни. Дивно входити таким чином у сни іншої людини. А ще дивніше побачити там себе, якщо, звісно, дотик моєї свідомості не викликав ці підсвідомі ремінісценції... Одна з невеличких життєвих загадок. Не варто будити бідолашну дівчину лише для того, аби спитати її, як вона почувається. Можливо, краще викликати Люка та спитати у нього, як у неї справи. Я взявся було шукати його Козир, тоді завагався. Він має бути дуже заклопотаним, адже це його перші дні як монарха. А я й без того знаю, що вона відпочиває. Коли я отак вертів у руках Люкову карту, зрештою вирішивши відкласти її вбік, то побачив іншу карту, що була під нею.

Сірий, срібний, чорний кольори... Його обличчя було старшою та в чомусь суворішою версією мого власного. На мене дивився Корвін, мій батько. Скільки разів я вмивався потом над цією картою, намагаючись дістатися до нього, аж доки мій мозок не закручувався у болючі вузли — і все намарно. Інші казали мені: це може означати, що він мертвий... Або блокує контакт. А тоді у мене з’явилося дивне відчуття. Я пригадав те, що він розповідав мені про себе, а саме те, як вони безліч разів намагалися пробитися до Бранда крізь його Козир, і спроби ці спочатку були невдалими, бо Бранда було ув’язнено у дуже віддаленій Тіні. Потім я пригадав, як він сам намагався дотягтися до Дворів і як це було важко зробити через величезну відстань. А що, як він не був мертвий і не блокував мене, а знаходився дуже далеко від тих місць, де перебував я, коли намагався його викликати?

Але хто ж тоді приходив мені на допомогу в Тіні? Хто переніс мене до того особливого місця між Тінями, де зі мною сталися химерні пригоди? І хоч я й мав великі сумніви стосовно того, чи це він власного персоною з’являвся мені у Коридорі Дзеркал, пізніше я натрапив на свідчення його перебування і в самому Замку Амбера. Якщо ж він, дійсно, побував хоч у якомусь із цих місць, схоже, він перебував не так уже й далеко. А з цього випливало, що він просто блокує мене, тому чергова спроба дотягтися до нього, скоріш за все, виявиться такою само марною, як і всі попередні. Проте, а раптом все ж таки для усіх цих явищ існують інші пояснення, і тоді...

Карта, здавалося, похолоднішала у мене під рукою. Чи це просто моя уява, чи я силою погляду спромігся активувати карту? Подумки я сфокусувався та полинув вперед. Я відчував, що тепер карта стає ще холоднішою.

— Тату? — вимовив я. — Корвіне?

Карта ще похолоднішала, а в пальцях, якими її торкався, я відчув поколювання.

Це було схоже на початок контакту через Козир. Можливо, він перебував значно ближче до Хаосу, ніж до Амбера, у такому місці, де до нього можна дотягтися...

— Корвіне, — покликав я знову. — Це я, Мерлін. Привіт.

Його зображення змістилося, наче ворухнулося. А тоді карта стала суцільно чорною.

Так, вона залишалася холодною, і відчуття мовчазного контакту не зникло. Це було схоже на довгу паузу під час телефонної розмови.

— Батьку? Ти тут?

Чорнота карти набула глибини. І там, далеко-далеко, наче щось ворухнулося.

— Мерліне? — Це пролунало ледь чутно, але я був упевнений, що це його голос і що він вимовляє моє ім’я. — Мерліне?

У глибині карти щось рухалося, насправді. Щось понеслося звідти до мене.

Воно вирвалося з карти, кинулося просто мені в обличчя, б’ючи чорними крилами, каркаючи, крук чи ворон, чорний, чорний.

— Заборонено! — волав птах. — Заборонено! Забирайся геть! Припини!

Він ляснув крилами над моєю головою, а карти випали мені з рук і розсипалися підлогою.

— Тримайся осторонь! — хрипло вигукнув він, облітаючи кімнату. — Прохід заборонено!

Птах пролетів крізь двері, а я помчав за ним. Але він, здавалося, зник за ту мить, що я випустив його з виду.

— Пташе! — гукнув я. — Повернися!

Але відповіді не було, не чулося і ляскоту крил. Я побіг, зазираючи до інших кімнат, але там теж не біло й сліду цієї істоти.

— Пташе?

— Мерліне? Що сталося? — пролунало високо над моєю головою.

Я подивився вгору і побачив Сухая. Він спускався кришталевими сходами, огорнутий мерехтливою завісою із світла, а за ним розстилався небосхил, усіяний зорями.

— Шукаю птаха, — відповів я.

— Отакої! — промовив він, діставшись останньої сходинки й ступаючи крізь завісу, яка затремтіла й зникла, прихопивши з собою і сходи. — Якогось конкретного птаха?

— Великого чорного, — пояснив я. — Віщого.

Він похитав головою.

— Можу по такого послати, — запропонував він.

— Цей був особливий, — відказав я.

— Шкода, що він утік від тебе.

Ми вийшли до коридору, я повернув ліворуч і попрямував знову до вітальні.

— Тут повсюди розкидано Козирі, — зауважив мій дядько.

— Я саме намагався скористатися одним, але він почорнів, і з нього вилетів птах, каркаючи «Заборонено!» Тут я їх і випустив.

— Схоже, що той, до кого ти звертався, полюбляє жартувати, — сказав дядько, — або знаходиться під закляттям.

Ми опустилися на коліна, і він допоміг мені зібрати карти.

— Останнє, гадаю, більш схоже на правду, — сказав я. — Це була карта мого батька. Я стараюся знайти його вже давно, і цього разу я був до нього найближче. Я навіть устиг почути його голос, серед затемнення, але тут утрутився цей птах і розірвав наш контакт.

— Це звучить так, наче він ув’язнений у якомусь темному місці, а може, навіть перебуває під магічною вартою.

— Ну, звісно! — вигукнув я, підрівнюючи колоду та ховаючи її до кишені.

Неможливо пересувати матерію Тіні, знаходячись в абсолютно темному місці.

Ув’язнити когось із нашої породи в абсолютній темряві так само надійно, як і осліпити. Тепер моя нещодавня пригода набула раціональності. Комусь, хто бажає усунути Корвіна, цілком логічно тримати того у дуже темному місці.

— Ти зустрічався з моїм батьком? — запитав я.

— Ні, — відповів Сухай, — наскільки я знаю, він був у Дворах із коротким візитом, наприкінці війни. Але я не мав приємності з ним познайомитися.

— А ти чув щось про те, що він тут робив?

— Здається, він був присутній на нараді у Савалла та його радників, разом із Рендомом та іншими амберитами, на тій, де був підписаний мирний договір. Після цього, гадаю, він пішов власними шляхами, і я нічого не чув про те, куди вони могли його привести.

— Це я чув і в Амбері, — сказав я. — Але ось про що я думаю... Він убив аристократа, Лорда Борела, майже наприкінці останнього бою. Чи не могли рідні Борела помститися йому?

Він двічі клацнув іклами, потім пожував губами.

— Дім Гендрейків... — протягнув він задумливо. — Гадаю, навряд чи... Твоя бабуся була з роду Гендрейків...

— Знаю, — сказав я. — Але я мало з ними спілкувався. Були якісь непорозуміння з Гелґрамом....

— Династія Гендрейків має схильність до військової справи, — продовжив він. — Ратні подвиги. Звитяга в бою, і всяка така річ. Як на мене, несхоже, аби вони таїли в мирний час образу за те, що сталося під час війни.

Пригадавши, що розповідав мені батько, я поцікавився:

— Навіть, якщо вони вважали б, що перемога не була чесною?

— Не знаю, — відказав він на це. — Важко робити припущення, хто як відреагує в тій чи іншій ситуації.

— А хто зараз очолює Дім Гендрейків?

— Герцогиня Белісса Мінобі.

— Її чоловік, герцог, його звали Ларс... Що з ним сталося?

— Він загинув при Падінні Лабіринту. Від руки принца Джуліана Амберського, наскільки я пам’ятаю.

— А Борел — їхній син?

— Так.

— Леле... Двоє з цієї родини. Я не знав.

— У Борела було двоє братів, ще зведені брат і сестра, купа дядьків, тіток та кузенів. Так, це великий Дім. А жінки з роду Гендрейків такі ж войовничі, як і чоловіки.

— Я знаю. Навіть пісня така є: «Не женися на дівчині, як вона з Гендрейків». А можна дізнатися, чи мав Корвін якісь справи з Гендрейками тут, у Хаосі?

— Можна порозпитувати, звісно, хоч це й було дуже давно. Спогади вицвітають, сліди прочахають. Це не так просто.

— Скільки ще часу до блакитного неба? — запитав я.

— Ось-ось настане, — відповів він.

— Тоді мені краще висуватися до шляхів Мандора. Ми з братом домовилися поснідати разом.

— Побачимося пізніше, — сказав він. — Якщо не вийде раніше, то на похороні.

— Так, — сказав я. — Гадаю, мені слід умитися та переодягтися.

Я попростував тим же шляхом до своєї кімнати, де викликав тазик з водою, мило, зубну щітку та бритву. Крім того, сірі штани, чорні черевики та пояс, пурпурову сорочку та рукавички, вугільно-чорний плащ, а ще новий меч та піхви до нього. Набувши пристойного вигляду, я попростував лісовою просікою до приймальні. Звідти я потрапив на автостраду. Ще чверть милі гірською стежиною, що уривалася, упершись в безодню, і яку я перетнув, викликавши плівчастий міст. Звідти я попрямував просто до шляхів Мандора, простуючи блакитним пляжем під подвійним сонцем — десь ярдів зі сто, чи біля того. Я повернув праворуч, пройшов під викладеною з кам’яних глиб аркою, яку пам’ятав, пройшов повз не таку широку смугу лави, що кипіла й бралася бульбашками, а тоді крізь стіну з чорного обсидіану. Після цього я опинився у симпатичній печерці, звідки невеличким мостиком дістався цвинтаря, перетнув його скраєчку, тоді пройшов кілька кроків над самісіньким Ободом і потрапив у приймальні простори шляхів Мандора.

Стіна ліворуч від мене була вогняною, зітканою з повільного полум’я, праворуч від мене простилався шлях, звідки немає вороття, і тільки світло линуло крізь нього, освітлюючи якийсь морський жолоб, де пропливали барвисті створіння, поїдаючи одне одного. Мандор, у людській подобі, сидів перед книжковою шафою, одягнений у чорне та біле, поклавши ноги на чорну отоманку, і читав книжку Роберта Хасса «Похвала»[174], яку я йому дав.

Звівши на мене очі, він посміхнувся.

— «Гончаки Смерті налякали мене»[175], — процитував він. — Непоганий рядок. Як ти почуваєшся в цьому циклі?

— Нарешті відпочилим, — сказав я. — А ти?

Він поклав книжку на невеличкий столик без ніжок, що саме пропливав поруч, і підвівся. Той факт, що він, очевидно, узявся за цю книжку, очікуючи на мій прихід, жодним чином не заперечував те, що рядок йому, дійсно, сподобався. У цьому був увесь Мандор.

— Я почуваюся чудово, дякую, — відказав він. — Ходімо, дай мені тебе пригостити.

Він узяв мене за руку й спрямував крізь стіну вогню. Коли ми наблизилися до неї впритул, вона зникла, і кроки наші пролунали миттєвою темрявою, а та негайно перетворилася на вузеньку стежину, залиту м’яким світлом, яке просочувалося крізь гілля, що сходилося над нашими головами. Обабіч стежки буяли квітом фіалки. Стежина вивела нас на вимощене плитняком патіо з біло-зеленою альтанкою в дальньому кінці. Зійшовши на кілька сходинок, ми зайшли всередину. Там на нас чекав стіл із вишуканим сервіруванням — запотілі карафки з холодними соками, кошики з гарячими рогаликами біля кожного прибору. Мандор жестом запросив мене сідати, що я й зробив. За помахом його руки біля мене з’явився ще й кавник.

— Бачу, ти не забув про мої ранкові слабкості, — сказав я, — до яких я приохотився в Тіні Земля. Дякую.

Він легенько посміхнувся, кивнув й усівся навпроти мене. Дерева бриніли співом невідомих мені пташок. Подув легенький вітерець, і листя зашепотіло.

— Що ти поробляєш цими днями? — запитав я, наливаючи собі кави та розламуючи булочку.

— Головно спостерігаю за тим, що відбувається на арені, — відказав він.

— На арені політичній?

— Звісно, як завжди. Хоча те, що я побачив нещодавно в Амбері, змусило мене дивитися на це як на частину значно більшої картини.

Я кивнув.

— А як твої дослідження на пару з Фіоною?

— Вони теж сприяли новому погляду. Припали на дуже незвичні часи.

— Це я помітив.

— Інколи навіть складається враження, наче конфлікт між Лабіринтом та Лоґрусом починає відбиватися в земних подіях, так само як має наслідки й на космічному рівні.

— Я маю схожі відчуття. Однак не можу судити неупереджено. Нещодавно мене долучили до космічної гри, не пояснивши правил. Мене пересували всім полем та смикали за всі мотузки, і я зрозумів: усе, що коїться зі мною, — лише частина значно більшої гри. Мені це анітрохи не сподобалося, і якщо б я мав можливість відігратися за це, я б це зробив.

— Гм-м-м, — промовив він. — А що, як усе твоє життя тебе б лише й привчали відповідати на посмики мотузки?

— Мені б це не сподобалося, — сказав я. — Гадаю, я почувався б так само, як зараз, тільки ще більш розлюченим.

Він змахнув рукою, і переді мною з’явився неймовірний омлет, а за мить ще й блюдо зі смаженою картоплею, прикрашене зеленим чилі та цибулею.

— Та все це гіпотетичні розмови, — сказав я, беручись їсти, — хіба ні?

Зависла довга пауза: він прожовував те, що відразу поклав собі до рота, а потім проковтнув і відповів:

— Припускаю, що це не так.

— Гадаю, Сили вже давно поводяться, як знавіснілі, — продовжив він по тому, — і ми майже наблизилися до розв’язки.

— А який твій інтерес у цих подіях?

— Розпочав я з уважного відслідковування подій, — сказав він. — Згодом настав етап висування та перевірки гіпотез.

— Лише не читай мені лекцію з наукової методології досліджень теології та людської політики, — сказав я.

— Ти спитав.

— Твоя правда. Продовжуй.

— Тобі не здається дивним, що Свейвілл відійшов у небуття саме тоді, коли він це зробив? Саме тоді, коли спрацювало стільки чинників, водночас, хоч до цього він стільки часу тримався між життям та смертю?

— Колись він мусив померти, — сказав я, — а до того ж, можливо, останні стреси далися йому взнаки.

— Вміння вибрати слушний момент, — сказав Мандор. — Стратегія. Правильно розрахований час.

— Час робити що?

— Посадити тебе на трон Хаосу, звісно, — відповів він.

4

Іноді ви почуєте щось неправдоподібне, та й забудете про нього. А інколи довідаєтеся про щось неймовірне, і воно відкликається відлунням. Миттєво виникає відчуття, наче ви вже знали про це чи щось подібне завжди, просто не взяли на себе труда звернути на це увагу, роздивитися уважно, зі всіх боків. По суті, ця заява Мандора мусила мене шокувати, і я мав би просто фиркнути, видавши якусь репліку на кшталт «Що за дурість!». Але я мав дивне відчуття, наче він висловив не просто припущення, байдуже правдиве чи неправдиве, наче й справді міг існувати якийсь всеохопний план залучення мене до владних кіл Дворів.

Я відсьорбнув кави — довгий, повільний ковток. І сказав:

— Он як?

Я відчував усміх на своєму обличчі, поки він вивчав його, намагаючись зустрітися зі мною поглядом.

— Ти сприяєш здійсненню цих планів?

Я знову підніс філіжанку до губ, з яких уже готове було зірватися: «Звісно, ні. Вперше про це чую», — а тоді раптом пригадав розповідь батька, як йому вдалося ввести в оману тітку Флору, аби вона надала йому важливу інформацію, яку він утратив через свою амнезію. Мене тоді не так вразила спритність, із якою він це провернув, а той факт, що його недовіра до своїх рідних вийшла за межі його свідомості, зберігаючись на рівні чисто рефлекторному. Мені не довелося варитися в такому котлі родинних суперечок та інтриг, як Корвінові, тому мені бракувало настільки ж гострої реакції. До того ж ми з Мандором завжди непогано ладнали між собою, хоч він і був на кілька сторіч старший за мене і в дечому смаки наші дуже різнилися. Але зараз, коли йшлося про гру, де ставки були надзвичайно високими, я почув, як внутрішній голос, який Корвін називав своїм гіршим, але мудрішим «я», прошепотів: «А чому б і ні, старий? Можеш попрактикуватися трохи і в цьому мистецтві», — і, відриваючи філіжанку від губ, я вже вирішив, що спробую, аби хоч на кілька хвилин відчути, як воно.

— Не знаю, чи ми з тобою до кінця розуміємо один одного, — сказав я. — Чому б тобі не розповісти мені про середину цієї гри, а може, навіть і про те, з чого вона починалася, аби я розумів, звідки у тебе такі поспішні висновки.

— І Лабіринт, і Лоґрус наділені розумом, — сказав він. — Ми з тобою бачили докази цього. Чи Єдиноріг та Змія продемонстрували це навмисне, чи це сталося з інших причин, не має великого значення. Хоч так, хоч інакше, а ми говоримо про два інтелекти, що перевищують людський інтелект, а ще до того ж мають у своєму розпорядженні могутні сили. Хто з них був раніше за іншого — це одне з теологічних питань, на яке немає відповіді. Нам треба лише зосередитися на теперішній ситуації, у тих її проявах, що стосуються нас.

Я кивнув.

— Розумна оцінка, — погодився я.

— Сили, які за ними стоять, протиборствують віками й віками знаходяться в приблизній рівновазі, — продовжував він. — Вони постійно шукають невеличких перемог одна над іншою, і кожна з них хоче домінувати. Це гра з нульовою сумою, гра антагоністична[176]. І Оберон, і Свейвілл були агентами цих сил, а Дворкін та Сухай виступали посередниками в спілкуванні з силами.

— І що з того? — запитав я, коли він замовк, відсьорбуючи сік.

— На мою думку, Дворкін надто наблизився до Лабіринту, — знову заговорив він, — і тому став об’єктом маніпуляцій. Проте він мав достатні знання, аби зрозуміти, що відбувається, і вдатися до спротиву. Наслідком стало його божевілля, а це, своєю чергою, мало відповідний руйнівний вплив на Лабіринт, бо зв’язок між ними був надто тісний. Це змусило Лабіринт дати йому спокій, аби не наражатися на небезпеку ще сильніших пошкоджень. Але, хоч як, пошкодження вже відбулося, і, таким чином, Лоґрус отримав невелику перевагу. Це дозволило йому перейти до дій в тилу супротивника, у володіннях Порядку, коли Принц Бранд розпочав свої експерименти з метою посилити власну могутність. Гадаю, він відкрився для маніпулювання собою, мимоволі перетворившись на агента Лоґрусу.

— Усе це надто гіпотетично, — заперечив я.

— А ти подумай, — відповів він. — Адже цілі, які він переслідував, явно належали божевільній людині. А от якщо припустити, що вищою метою — не Бранда, когось іншого — було зруйнувати увесь порядок та повернути Всесвіт до хаосу, тоді все стає на свої місця.

— Продовжуй, — сказав я.

— З часом Лабіринт виявив, що має здатність — а можливо, й завжди її мав — створювати «фантомів», нетривалих симулякрів тих, хто пройшов крізь нього. До речі, це дивовижний феномен. Я дуже ним зацікавився й хотів дослідити глибше. Адже він є головним доказом на користь моєї теорії, що Лабіринт, а вірогідно, й Лоґрус, беруть безпосередню участь у підтримці певних фізичних подій. Можливо, саме завдяки їм захисником Лабіринту в боротьбі з Брандом був поставлений твій батько? Ось що мене цікавить.

— Я загубив нитку, — сказав я. — Ти сказав: «поставлений»?

— Мені здається, що Лабіринт обрав його наступним Королем Амбера, і просувати його було неважко, бо це збігалося з його власним бажанням. Мене зацікавив його раптовий прихід до тями у тій клініці в Тіні Земля, а ще більше обставини нещасного випадку, через який він до цієї клініки потрапив. Адже навіть враховуючи різні часові потоки, схоже було, що Бранд мав би бути присутнім у двох  місцях водночас: у неволі та дивитися крізь приціл рушниці. Звичайно, Бранда вже немає і він не допоможе з’ясувати цю загадку.

— Це теж лише припущення, — сказав я, доїдаючи омлет. — Але не позбавлені цікавості. Продовжуй, будь ласка.

— Твій батько, утім, змінив свої плани щодо трону. Але він був справжнім захисником Амбера. Амбер виграв війну. Лабіринт було полагоджено. Рівновага відновилася. Наступним за своїми якостями претендентом на трон був Рендом, адже його коронування дозволяло добре зберігати статус-кво, і крім того, цей вибір зробив Єдиноріг, а не амберити, що дотримувалися тієї чи іншої версії правил престолонаступництва.

— Ніколи не розглядав ці події з такої точки зору, — сказав я.

— І твій батько, я гадаю, ненавмисне, знову забезпечив Амберу перевагу. Боячись, що Лабіринт залишився неполагодженим, він накреслив новий. Але старий було відновлено! Таким чином Порядок отримав два артефакти, замість одного. Оскільки новий Лабіринт був окремою сутністю, він, можливо, і не додав могутності першому Лабіринту; але він додав сили Порядку, зменшивши, відповідно, ефективність Лоґрусу. Отже, твій батько відновив рівновагу сил, а після цього знову її перехнябив — лише тепер в інший бік.

— Таких висновків ти дійшов, базуючись на ваших з Фіоною обстеженнях нового Лабіринту?

Він повільно нахилив голову на знак згоди та зробив ковток соку.

— Якщо повернутися до сьогодення, — зауважив він, — то цим пояснюється те, що почастішали Тіньові бурі. Це космічні наслідки.

— Так, сьогодення, — сказав я, наливаючи собі ще кави. — Не можна не помітити, що воно сповнене цікавих подій.

— Це, дійсно, так. Про це свідчить і те, що ти розповів про ту дівчину, Корал, яка попросила Лабіринт перенести її у належне місце. І що він зробив тієї ж миті? Переніс її до Тіньового Лабіринту і створив навколо темряву. Тоді він послав тебе її рятувати, а заразом і полагодити цю його версію. Як тільки другий Лабіринт було полагоджено, він перестав бути Тіньовим, а перетворився на ще одну версію його самого, яку він здатний поглинути. Можливо, він поглинув і усю Тінь, у якій знаходився новий Лабіринт, додавши собі значну кількість енергії. Його перевага над Лоґрусом ще зросла. Тепер, аби відновити рівновагу сил, Лоґрус потребує значної перемоги. Тому він наважився на вторгнення у володіння Лабіринту в відчайдушній спробі отримати Око Хаосу. Але це закінчилося патовою ситуацією через втручання цієї химерної штуковини, яку ти називаєш Колесом-Привидом. Отже, рівновага залишається порушеною, з відчутним креном у бік Лабіринту, а це небезпечна ситуація.

— Для Лоґрусу.

— Я б сказав, для всіх. Обидві сили знаходитимуться в конфлікті, у Тінях пануватиме безлад, так само як і в обох королівствах, доки ситуація не буде виправлена.

— Отже, треба зробити щось на користь Лоґрусу.

— Тобі відомо, що це так.

— Припускаю, що відомо.

— Він контактував із тобою напряму, чи не так?

Я згадав ту ніч, яку провів у каплиці, в місцевості між Тінями, коли постав перед необхідністю обирати між Змією та Єдинорогом, між Лоґрусом і Лабіринтом. Протестуючи проти залякування та примусу, я відмовився обирати жодний.

— Так, — відповів я.

— Він хотів, аби ти захищав його інтереси, чи не так?

— Гадаю, так, — визнав я.

— І?..

— ...і ми опинилися тут, де є зараз, — відказав я.

— Ти вважаєш, що це певним чином підтверджує мою тезу?

Я знову побачив той перехід крізь Поміжтіння, із його небезпеками, фантомами — Лабіринту, Лоґрусу чи обох сил.

— Гадаю, так, — повторив я.

Але, у кінцевому підсумку, саме Лабіринтові я прислужився наприкінці цієї мандрівки, хоч навіть і несвідомо.

— Ти готовий виконати те, що він намітив, на благо Дворів?

— Я готовий шукати вирішення, яке влаштувало б обидві сторони.

Він посміхнувся.

— Це уточнення чи згода?

— Це заява про наміри, — сказав я.

— Якщо Лоґрус обрав саме тебе, він має на це свої резони.

— Ти так гадаєш?

— Нема чого й казати, що посадити тебе на престол значить великою мірою посилити дім Саваллів.

— Так, якщо ти про це заговорив, визнаю: це спадало мені на думку.

— Звісно, беручи до уваги твоє походження, тобі доведеться визначитися, якій із держав ти цілковито відданий — Амберу чи Дворам.

— Ти гадаєш, що буде ще одна війна?

— Ні, звісно, ні. Але все, що ти зробиш, аби посилити Лоґрус, викличе реакцію Лабіринту і, відповідно, Амбера. Навряд чи дійде до війни, але певні кроки у відповідь цілком вірогідні.

— Ти можеш ясніше сказати, до чого ведеш?

— Наразі я змальовую ситуацію лише в загальних рисах, аби ти міг зрозуміти, як до цього ставишся.

Я кивнув.

— Оскільки наша розмова має загальний характер, я просто повторю те, що уже казав. Я готовий шукати рішення, яке б...

— Гаразд, гаразд, — зупинив він мене. — У цьому питанні ми дійшли згоди. Якщо ти опинишся на троні, ти прагнутимеш того ж, що й ми...

— Ми? — перервав його я.

— Я маю на увазі, звісно, Дім Саваллів. Але ніхто не має наміру тобі нічого диктувати.

— Звучить гарно, — відказав я.

— Але, зрозуміло, наша розмова має характер гіпотетичний; адже є ще два претенденти, які мають сильніші позиції.

— Тоді навіщо ми обговорюємо те, що вилами по воді писане?

— Якщо нашому Дому вдасться коронувати саме тебе, тобі варто буде згадати, про що ми зараз говорили; ось чому.

— Брате, — сказав я, — в усіх головних питаннях Дім — це ти. Якщо ти хочеш отримати мою згоду на усунення Тмера та Таббла, забудь про це. Я не настільки сильно бажаю всістися на троні.

— У цій справі твої бажання не мають першорядного значення, — відказав він. — Нема сенсу марципанитися, якщо пригадати, що ми давно ворогуємо з домом Джесбі, а Ченікути й завжди мутили воду.

— Марципани тут ні до чого, — заперечив я. — Я ніколи не говорив, що бажаю посісти трон. Правду кажучи, я вважаю, що і Тмер, і Таббл, можливо, краще з цим упораються.

— Вони не позначені Лоґрусом.

— А якщо я позначений, то мушу стати королем без будь-чиєї допомоги.

— Мерліне, між світом принципів та нашим, з плоті, каменю та сталі, лежить прірва.

— Але що, як у мене є власна програма і в ній немає місця для твого плану?

— Тоді в чому вона полягає?

— Ми говоримо гіпотетично, ти ж не забув?

— Мерліне, ти поводишся, як упертюх. Ти маєш обов’язки перед Домом, а також перед Дворами та Лоґрусом.

— Я здатний сам усвідомлювати свої обов’язки, Мандоре, і я завжди так і робив.

— Якщо ти маєш план, як уладнати проблеми, і він розумний, ми допоможемо тобі його втілити. Що саме ти надумав?

— Наразі я не потребую допомоги, — відказав я, — але матиму на увазі твою пропозицію.

— А чого ти наразі потребуєш?

— Інформації, — сказав я.

— То запитай мене. Я багато чого знаю.

— Гаразд. Що ти можеш сказати мені про дім моєї матері по материнській лінії, про Дім Гендрейків?

Він пожував губами.

— Вони вояки, професійні, — сказав він. — Вони завжди перебувають десь на війні, в Тінях. Полюбляють цю справу. Дім очолює Белісса Мінобі, після того, як помер генерал Ларс. Гм. — Він помовчав, а тоді поцікавився: — Ти питаєш через цю їхню маніакальну зацикленість на Амбері?

— На Амбері? — перепитав я. — Ти про що?

— Одного разу я був зі світським візитом у Шляхах Гендрейків, — сказав він. — Пригадую, я забрів до невеличкої кімнати, прибраної, наче капличка. У ніші на одній зі стін висів портрет генерала Бенедикта, у парадному мундирі та при всіх регаліях. Під ним була поличка, щось на кшталт вівтаря, а на ній розкладена зброя. Навколо горіла купа свічок. Там був і портрет твоєї матусі.

— Насправді? — сказав я. — Цікаво, чи знає про це Бенедикт. Дара колись казала моєму батькові, що вона походить від Бенедикта. Але він згодом вирішив, що це була цілковита брехня... Як ти гадаєш, чи такі вони люди, аби мати зуб на мого батька?

— За що?

— Корвін убив Борела з роду Гендрейків під час війни при Падінні Лабіринту.

— Думаю, вони ставляться до таких речей по-філософськи.

— Утім, гадаю, в цій сутичці батько діяв не зовсім дозволеними методами, судячи з того, як він сам про неї розповідав. Хоча, на мою думку, свідків не було.

— От і не буди вивернів, що сплять[177].

— Я й не збираюся їх розбуркувати. Але я ось про що думаю: а чи не дійшли до них якісь подробиці, через що вони вирішили помститися? Як ти гадаєш, чи не можуть вони стояти за зникненням Корвіна?

— Я, дійсно, не знаю, — відказав він, — як це відповідає їхнім уявленням про честь. Чому б тобі самому їх не спитати?

— Просто заявитися до них і бовкнути: «Привіт, це не ви, бува, винні у тому, що мій батько кудись зник?»

— Існують тонші засоби дізнатися про ставлення інших, — відказав він. — Наскільки пригадую, тобі розповідали про них під час навчання.

— Але ж я навіть не знайомий із цими людьми. Тобто, я, здається, бачив колись одну з сестер на вечірці... наче щось таке пригадую... і Ларса з жінкою бачив кілька разів здалеку. Але це й усе.

— На похороні буде представник від Гендрейків, — сказав Мандор. — Я можу тебе представити, і, можливо, тобі вдасться підпустити шарму, аби отримати запрошення на зустріч у родинному колі.

— А знаєш, може, й варто спробувати, — сказав я. — Можливо, вдасться підібратися з цього боку. Так, познайом мене з ними, будь ласка.

— Добре, домовилися.

Він змахнув рукою, прибираючи зі столу і викликаючи появу нових страв. Цього разу з’явилися налисники, тоненькі, аж прозорі, із безліччю начинок та поливок, та суші-завиванці з найвибагливіншми спеціями. Деякий час ми їли мовчки, насолоджуючись ароматами, пташиними співами та повівами вітерцю.

— Хотів би я побачити Амбер, — сказав він після паузи, — за більш спокійних обставин.

— Я певен, що це можна влаштувати, — озвався я. — Я б радо погуляв з тобою містом. Знаю чудовий ресторан у Смертельному провулку.

— Мабуть, «У Кривавого Едді»; я вгадав?

— Так, але він час від часу змінює назву.

— Чув про нього й хотів би побачити.

— Підемо разом колись.

— Чудово.

Він плеснув у долоні, і на столі з’явилися вази з фруктами. Я налив собі ще кави й занурив інжир у блюдечко зі збитими вершками.

— Я сьогодні маю ще обідати з матусею, — зауважив я.

— Так, я чув про це.

— Ти часто з нею бачишся останнім часом? Як їй ведеться?

— Як вона й сказала, вона веде дуже усамітнене життя.

— Гадаєш, вона щось замислила?

— Можливо, — сказав він. — Не можу пригадати, коли б це було не так.

— А є якісь здогадки, що саме?

— Навіщо мені гадати, коли вона, скоріш за все, сама тобі все розповість?

— Ти віриш, що вона це зробить?

— Ти маєш перевагу над усіма іншими, адже ти її син.

— Це може виявитися і перешкодою, тією ж мірою.

— Проте вона радше розповість щось важливе тобі, аніж комусь ще.

— Крім Юрта, можливо.

— Чому ти так вважаєш?

— Вона завжди любила його більше.

— Кумедно. Я чув, як він казав те ж саме стосовно тебе.

— Ти часто з ним бачишся?

— Часто? Ні.

— А коли бачився востаннє?

— Приблизно два цикли тому.

— Де він зараз?

— Тут, у Дворах.

— На Шляхах Саваллів? — я уявив, як Юрт приєднується до нас, за цим столом. Я б не здивувався, якби Дара утнула й таке.

— Гадаю, на якихось бокових путівцях. Він тримає в таємниці свої прибуття та відбуття, та й свої перебування також.

Дім Саваллів володіє не менше ніж вісьмома маєтками осторонь від головних Шляхів, наскільки мені відомо. Тобто перехопити його на манівцях, що можуть заводити аж до Тіні, було б непросто. Та й не те, щоб я так уже цього бажав цієї миті.

— А що привело його додому? — поцікавився я.

— Те ж саме, що й тебе, — відповів Мандор. — Похорон. І все, що з ним пов’язане.

«Все, що з ним пов’язане», чорт забирай! Якщо, дійсно, існує план посадити мене на трон, я ніколи не зможу забути, що Юрт, вільно чи невільно, вдало чи невдало, а знаходиться лише на крок чи два позаду мене.

— Можливо, мені доведеться його вбити, — сказав я. — Я не хочу цього. Але він не залишає мені жодного вибору. Раніше чи пізніше, але він зажене нас у глухий кут, де або він, або я.

— Чому ти кажеш це мені?

— Бо хочу, аби ти знав, що я відчуваю, і міг застосувати увесь вплив, який ти, можливо, ще маєш на нього, та вмовити його обрати собі інше хобі.

Він похитав головою.

— Юрт давно вже вийшов з-під мого впливу, — сказав він. — Гадаю, Дара — єдина, до кого він, може, й дослухався б. А ще, підозрюю, він побоюється Сухая. Незабаром ти зможеш поговорити з матір’ю про нього.

— Ми з ним ніколи не говорили з нею один про одного.

— Чому?

— Просто так воно є. Тут вона не здатна нас зрозуміти.

— Я впевнений, що вона не хоче, аби її сини повбивали один одного.

— Звісно, ні. Але я навіть не уявляю, як підступитися з цим до неї.

— Гадаю, ти маєш спробувати. А тим часом, я б на твоєму місці намагався не залишатися з Юртом наодинці, якщо ваші шляхи перетнуться. А ще б я на твоєму місці подбав про свідка, який міг би засвідчити, що не ти завдав першого удару.

— Добре сказано, Мандоре, — відповів я.

Ми трохи посиділи мовчки. А потім він сказав:

— То ти обміркуй мою пропозицію.

— Наскільки мені вдалося її зрозуміти, — відгукнувся я.

Він насупився.

— Якщо ти маєш якісь запитання...

— Ні. Я подумаю.

Він підвівся. Я також звівся на ноги. Один помах його руки — і стіл спорожнів. Тоді він розвернувся, а я пішов услід за ним із альтанки, через подвір’я й до стежини.

Пройшовши трохи, ми опинилися в його кабінеті-вітальні просто неба.

— Побачимося на похороні, — промовив він.

— Еге ж, — озвався я. — Дякую за сніданок.

— До речі, тобі наче подобається ця леді, Корал? — запитав він.

— Навіть неабияк, — сказав я. — Вона дуже мила. А чого ти питаєш?

Він здвигнув плечима.

— Просто з цікавості. Я непокоївся про неї, бо її було поранено в мене на очах. І хотів запитати, чи багато вона значить для тебе.

— Достатньо, аби перейматися станом її справ, — відповів я.

— Зрозуміло. Перекажи їй мої найщиріші вітання, якщо матимеш нагоду.

— Неодмінно, — сказав я.

— То поговоримо пізніше.

— Домовилися.

Я вийшов на шлях, не поспішаючи. Мав ще купу часу до того, як на мене чекатимуть у Шляхах Саваллів.

Дійшовши до дерева, що своїми обрисами скидалося на шибеницю, я зупинився. Рефлекси спрацювали миттєво: я повернув ліворуч, тримаючись стежини, що забирала вгору серед темних скель. Вилізши майже на самісіньку вершину, я побачив велику брилу, вкриту мохом, що темніла під дрібним дощиком, випинаючись із піщаної коси. Бігцем я перетнув відкритий простір, що лежав попереду, і зупинився, помітивши вогняне коло під віковічним деревом. Я ступив у його середину, проказав двовірш, де римою слугувало моє ім’я, і провалився крізь землю. Я приземлився, темрява, що на мить огорнула мене, розсіялася, і я побачив, що стою біля вогкої кам’яної стіни й дивлюся униз на схил, усіяний надгробками та статуями. Суцільні хмари застилали небосхил, дув холодний вітер. Я не міг визначити, чи це був передсвітанок, а чи вечірні сутінки. Місцина виглядала точнісінько такою, як я пам’ятав її — напівзруйновані гробниці, увиті плющем, напіврозвалені кам’яні огорожі, стежки, витупані поміж високими темними деревами. Я пішов звичною дорогою.

Колись це було улюблене місце моїх дитячих розваг. Упродовж багатьох десятків циклів я зустрічався тут чи не кожного дня з малою дівчинкою з Тіні, яку звали Ранда. Розкидаючи купи кісток, продираючись крізь мокрий чагарник, я врешті-решт дістався руїн мавзолею, де ми зазвичай гралися, лаштуючи тут свій будиночок. Штовхнув перекошені ворота, зайшов усередину.

Тут нічого не змінилося, і я відчув, що посміхаюся. Тріснуті чашки, блюдця, потьмянілі ложки все ще лежали, складені в кутку, вкриті пилом та брудними патьоками. Я змахнув пилюку з саркофага, який слугував нам столом, і всівся на нього. Одного дня Ранда просто не прийшла, зникла назавжди, а згодом припинив приходити сюди і я. Я часто думав: якою вона стала, коли виросла? Я пригадав, що залишив для неї записку в нашій схованці, під незакріпленою кам’яною плитою. Цікаво, чи знайшла вона її колись?

Я підняв плиту. Брудний конверт із моєю запискою був на місці, але розпечатаний. Я підняв його, струхнув з нього порохняву, витяг складений аркуш.

Розгорнувши його, я побачив свої дитячі карлючки: «Що сталося, Рандо? Я чекав, а ти не прийшла». Нижче, значно розбірливішими літерами, було приписано: «Я не можу більше приходити, бо у мене вдома кажуть, що ти демон або вампір. Мені дуже шкода, бо ти найкращий з усіх демонів та вампірів». Мені ніколи не спало на гадку, що пояснення могло бути саме таким. Дивно, які непорозуміння можуть бути у світі.

Я ще трохи посидів у склепі, пригадуючи дитинство. Тут я навчив Ранду гратися в кістки-танцюристки. Я клацнув пальцями, і купа зачарованих кісток біля дальньої стіни заворушилася із шурхотом, наче вітер закружляв сухим листям. Моє дитяче закляття ще працювало: кістки викотилися наперед, склалися в подоби двох скелетів і почали танцювати, потихеньку, незграбно. Вони оберталися один навколо одного, ледь тримаючись купи, інколи гублячи кістку чи дві, і мантії з павутиння метелялися навколо них. Зайві кістки, що не вмістилися в них, почали, підстрибуючи, кружляти навколо. Стикаючись, вони тихенько клацали. Я змусив їх рухатися швидше.

У прорізі воріт майнула тінь, і до мене долинув здушений смішок. — Чорт би мене забрав! Тільки ще бляшаного даху[178] бракує! Бачу, бачу тепер, як ви розважаєтеся тут, у Хаосі! — Люку! — вигукнув я, коли постать зробила крок до мене, а мої ляльки попадали, щойно я перестав звертати на них увагу, й осіли на землю невеличкими сірими купками, схожими на хмиз. — Що ти тут робиш?

— Ну, наприклад, продаю місця на цвинтарі, — сказав він. — Хочеш придбати одне для себе?

Убраний у червону сорочку і брунатно-зелені штани, заправлені в замшеві чоботи, він шкірив зуби в посмішці.

— А чому ти не правиш державою?

Посмішка збігла з його обличчя, і на мить я помітив у його очах замішання, але майже відразу він знову посміхнувся.

— Відчув, що мені треба перепочити. А ти як? Незабаром похорон, чи не так?

Я кивнув.

— Похорон трохи пізніше, — сказав я. — Я й сам вирішив трохи перепочити. А як ти сюди потрапив, до речі?

— Завдяки своєму нюхові, — сказав він. — Хотів поговорити з розумною людиною.

— Ні, серйозно. Ніхто не знав, що я піду сюди. Я й сам про це не відав, поки не забрів сюди. Чекай...

Я обмацав свої кишені.

— Ти мені не підкинув знову якийсь свій блакитний камінчик, сподіваюся?

— Ні, все не так просто, — відказав він. — Маю для тебе щось на кшталт повідомлення.

Я підвівся й наблизився до свого друга, не зводячи з нього пильного погляду.

— З тобою все гаразд, Люку?

— Звісно. Принаймні настільки, як і завжди.

— Це непростий фокус — відшукати шлях так близько до Дворів. А надто, якщо ти ніколи не бував тут раніше. Як це тобі вдалося?

— Я з Дворами давно товаришую, старий. Можна сказати, що це у мене в крові.

Він ступив крок убік, і я вийшов зі склепу. Ми пішли поруч, уперед, просто аби рухатися.

— Не розумію, про що ти, — сказав я.

— Ну, мій татусь жив тут певний час, тоді, коли плів свої інтриги, — сказав він. — Саме тут він познайомився з моєю мамулею.

— Я про це не знав.

— Мова не заходила. Ми ж ніколи не говорили про наші родини, ти що, забув?

— Так, — визнав я. — І ніхто, у кого я питав, не знав, звідки з’явилася Джасра. Але Двори... Далеко її занесло від дому.

— Фактично її найняли у найближчій Тіні, — пояснив він, — такій, як ця, наприклад.

— Найняли?

— Так, вона багато років працювала служницею... гадаю, вона була молодою дівчиною, коли почала працювати у Шляхах Гелґрамів.

— Гелґрами? Це ж Дім моєї матері!

— Так і є. Вона була покоївкою при леді Дарі. Тут вона й навчилася Мистецтва.

— Джасра перейняла мистецтво чаклування від моєї матері? І вони з Брандом зустрілися на Шляхах Гелґрамів? Звідси випливає, що Гелґрами певним чином причетні до планів Бранда, до Чорної дороги, до війни...

— А леді Дара спеціально шукала зустрічі з твоїм батьком? Схоже, що так і було.

— Бо вона хотіла пройти ініціацію Лабіринтом так само, як і Лоґрусом?

— Можливо, — відказав він. — Мене там не було.

Ми пройшли ще трохи стежиною, усипаною гравієм, завернули, обігнули густий чагарник, перетнули кам’яний ліс та пройшли мостом над неспішним чорним потоком, у якому верхівки дерев та небосхил відбивалися чорно-білими. Останнє листя шурхотіло під заблукалим вітром.

— А чому ти не розповів мені про це раніше, з огляду на останні події? — запитав я.

— Я хотів, — сказав він, — але це завжди виявлялося не таким терміновим, якщо порівняти з іншими пригодами.

— Твоя правда, — сказав я. — Кожного разу, коли наші з тобою шляхи перетиналися, темп тільки зростав. Але тепер... То, на твою думку, тепер це стало настільки терміновим, що ти вирішив мені це розповісти?

— Не зовсім. — Він зупинився. Простягнув руку, ухопившись за край надгробка. Він стискав його все міцніше, так що кісточки на руці побіліли. Камінь під його пальцями кришився, розсипаючись, і кам’яний порох сипався на землю, наче сніг. — Не зовсім, — повторив він. — Так, у цій частині, це була моя ідея — розповісти тобі, просто тому, що я хотів, аби ти про це знав. Може, тобі буде корисно це знати, може, ні. З інформацією завжди так. Ніколи не знаєш напевно. — Верхівка надгробка раптом подалася з хрускотом та тріском. Люк, схоже, цього і не помітив, продовжуючи стискати руку. Від уламка, затиснутого тепер у його руці, посипалися дрібні камінці.

— Отже, ти розшукав мене в такій далечині, лише аби розповісти мені про це?

— Ні, — відказав він. Ми повернулися й попрямували назад, у тому напрямку, звідки прийшли. — Мене послали сказати тобі дещо інше, і мені важко утримуватися, аби не викласти тобі це послання. Але я вирішив: якщо я спочатку розповім тобі про інше, то зможу затриматися тут, поки не повідомлю текст послання.

Пролунав гучний тріск, і камінь, що був у нього в руці, перетворився на дрібняк, і той посипався на стежину, змішуючись із гравієм на ній.

— Дай мені подивитися на твою руку.

Він обтрусив руку і простягнув її мені. Біля нижньої фаланги вказівного пальця я побачив крихітний язичок полум’я. Він накрив вогник великим пальцем, і той згас. Я пришвидшив крок, він не відставав.

— Люку, ти знаєш, хто ти такий?

— Щось у мені начебто знає, але загалом я не знаю, старий. Відчуваю тільки — щось зі мною не так. Краще мені, мабуть, поквапитися і розповісти тобі те, що я повинен, просто зараз.

— Ні, почекай, нічого не кажи, — ще квапливіше, ніж він, випалив я.

Наче темна обмара пронеслася у нас над головами, надто швидко, аби можна було помітити її контури, і зникла поміж деревами. Раптовий подув вітру накрив нас габою.

— Ти знаєш, що це коїться, Мерлю? — запитав він.

— Гадаю, так, — відповів я, — і я хочу, щоб ти зробив усе, що я скажу, хай яким химерним воно тобі видасться. Згода?

— Звісно, згода. Якщо я не довірятиму Лорду Хаосу, то кому взагалі я можу довіряти?

Ми швидко проминули чагарі. Склеп був уже просто перед нами.

— Послухай, я дійсно почуваюся зобов’язаним сказати тобі щось, просто зараз, — промовив Люк.

— Будь ласка, не кажи. Зачекай.

— Але це важливо!

Я помчав уперед. Він теж припустив, аби не відстати від мене.

— Це стосується твого перебування тут, у Дворах, просто зараз.

Витягнувши вперед руки, я загальмував об стіну кам’яної споруди.

Кинув себе крізь двері, всередину. Три великі сходинки, три стрибки, і я, упавши на коліна, уже вихопив із купи мотлоху в кутку стару чашку та обтер її полою свого плаща.

— Мерлю, що це ти в біса робиш? — спитав Люк, що забіг до гробниці услід.

— Хвилинку, і ти побачиш, — відказав я, витягаючи кинджал.

Примостивши чашку на камінь, на якому сидів раніше, я витягнув долоню над нею і різонув лезом по зап’ястку.

Замість крові з розрізу спалахнув вогонь.

— Прокляття! Ні! — заволав я.

Я увійшов у спикард, знайшов потрібну лінію, відшукав канал, яким текло охолоджувальне заклинання, і наклав його на рану. Тієї ж миті полум’я згасло і кров зацебеніла з мене. Але, потрапивши до чашки, вона почала куритися. Брудно лаючись, я продовжив дію закляття, аби воно накрило й рідину в чашці.

— Так, це химерно, Мерлю. Віддаю тобі належне, — зауважив Люк.

Я відклав кинджал убік і правою рукою натиснув на руку вище рани. Кров жбухнула сильніше. Спикард запульсував. Я кинув погляд на Люка. Його обличчя виказувало нетерплячку. Я запрацював кулаком, стискуючи його та розтискуючи. Чашка наповнилася більш ніж наполовину.

— Ти сказав, що довіряєш мені, — нагадав я.

— Боюся, так, — сказав він.

Три чверті чашки...

— Ти мусиш це випити, Люку, — сказав я. — Я серйозно.

— Чомусь я так і підозрював, що ти до цього ведеш, — промовив він, — і, насправді, це не здається такою вже поганою ідеєю. Маю відчуття, що мені саме зараз треба набратися сил.

Він узяв чашку і підніс її до губ. Я затиснув розріз на зап’ястку долонею іншої руки. За стінами завивав вітер, уже не вщухаючи.

— Доп’єш, і віддаси чашку назад, — сказав я. — Тобі знадобиться ще порція.

Я чув, як він ковтає.

— Смакує краще, ніж «Джеймсон»[179], — промовив він по тому. — Навіть не знаю чому. — Він поставив чашку на камінь. — Хоч і трохи солонувате, — додав він.

Я прибрав долоню, якою затискав поріз, знову підніс зап’ясток до чашки й почав працювати кулаком, наче помпою.

— Гей, старий. Ти втрачаєш кров пінтами. Я почуваюся цілком нормально. Раніше трохи паморочилося в голові, оце й усе. Мені більше не треба.

— Треба, ще й як, — заперечив я. — Повір мені. Одного разу, як донор, я здав значно більше крові, а наступного дня вже бігав дистанцію на змаганнях. Про мене не хвилюйся.

Вітер перетворився на справжній буревій, мчав повз нас із оскаженілим виттям.

— Може, поясниш, що відбувається? — запитав він.

— Люку, ти фантом Лабіринту, — сказав я йому.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Лабіринт може створити копію кожного, хто колись ним проходив. Ти маєш всі ознаки. Вони мені відомі.

— Та ну! Я почуваюся справжнім. І я навіть не проходив того Лабіринту, що в Амбері. Я зробив це в Tip-на Ноґті.

— Схоже, він контролює обидва варіанти; адже вони є точними копіями. Ти пам’ятаєш свою коронацію в Кашфі?

— Коронацію? Ні, чорт забирай! Ти хочеш сказати, що я отримав трон?

— Так. Ти тепер Рінальдо Перший.

— Ні фіга собі! Можу побитися об заклад, мамуля на сьомому небі від щастя.

— Не сумніваюся.

— Але це здається не дуже зручним, що тепер мене двоє. Схоже, ти знайомий із цим феноменом. Як Лабіринт з цим розбирається?

— Вам, хлопцям, гадаю, вік довгий не судився. А ще гадаю, ви тим сильніші, чим ближче знаходитеся до Лабіринту. Йому, мабуть, знадобилися надзвичайні зусилля, аби закинути тебе аж так далеко. На, випий це.

— Гаразд.

Він вихилив чашку, яку я наповнив до половини, і повернув її мені.

— А до чого тут ця дорогоцінна тілесна рідина? — поцікавився він.

— Кров амберитів, схоже, продовжує існування фантомів Лабіринту.

— Тобто, я хтось на кшталт упиря?

— Гадаю, можна сказати й так, у певному технічному сенсі.

— Не впевнений, що мені це подобається. А надто з такою спеціалізацією.

— Тут, дійсно, є свої недоліки. Але не будемо забігати наперед. Спочатку додамо тобі стабільності, а тоді вже будемо роздивлятися проблему під усіма кутами.

— Добре. Маєш дуже сприйнятливу аудиторію.

Знадвору почувся стукіт, наче покотився камінь, а потім пролунало стишене брязкання.

Люк повернув голову на шум.

— Не думаю, що це просто вітер, — зауважив він.

— Випий останню порцію, — сказав я, прибираючи руку від чашки й шукаючи в кишені носовичок. — Сподіваюся, це дозволить тобі протриматися.

Він випив чашку одним махом, поки я замотував собі зап’ясток. Тоді допоміг мені зав’язати кінці на вузол.

— Ходімо звідси, — сказав я. — Тутешні флюїди починають мені не подобатися.

— Не заперечую, — відгукнувся він, і цієї миті у дверях виникла чиясь постать. Вона заступила собою світло, і риси її обличчя губилися в напівтемряві.

— Нікуди ти не підеш, фантоме Лабіринту! — почув я голос, майже знайомий.

Я змусив спикард дати освітлення в 150 Вт. Це був Борел, і він вишкіряв зуби аж ніяк не приязно.

— Зараз ти станеш величенькою свічкою, фантоме, — продовжував він, наступаючи на Люка.

— Помиляєшся, Бореле, — промовив я, підносячи спикард.

Раптом поміж нами в повітрі зависнув образ Лоґрусу.

— Борел? Це той майстер меча? — запитав Люк.

— Той самий, — відказав я.

— От лайно! — резюмував Люк.

5

Я викинув уперед два більш руйнівні струмені енергії зі спикарда, але образ Лоґрусу перехопив їх та відвів убік.

— Не для того я рятував його, щоб ти забрав його отак легко, — сказав я, і цієї ж миті щось, схоже на образ Лабіринту, але трохи інше, замерехтіло в повітрі.

Образ Лоґрусу ковзнув убік і завис ліворуч від мене. Новий невідомий об’єкт рушив услід за ним, й обидва образи беззвучно пройшли крізь стіну. Мить, і знадвору пролунав удар грому такої сили, що вся споруда заходила ходором. Навіть Борел, який саме потягнувся по клинок, застиг на піврусі, а тоді викинув руку вбік, аби вхопитися за одвірок. Але тут за його спиною виникла інша постать і звернулася до нього голосом, який я відразу впізнав:

— Прошу, дозвольте пройти. Ви заступаєте мені дорогу.

— Корвіне! — вигукнув я. — Тату!

Борел повернув до нього голову.

— Корвін, принц Амбера? — промовив він.

— Власною персоною, — пролунало у відповідь, — хоча, боюся, я не мав приємності...

— Я — Борел, Герцог Гендрейкський, Майстер Клинка з Хаосу.

— Стільки великих літер, сер! Велика честь познайомитися з вами, — відказав Корвін. — Але наразі, якщо ви не проти, я хотів би зайти та побачитися зі своїм сином.

Борел почав розвертатися до нього усім корпусом. А рука його водночас ковзнула до руків’я клинка. На цю мить я вже сунув до Борела, так само, як і Люк. Але ми не встигли. Щось майнуло у нього за спиною, рух, блискавичний, мабуть, копняк. Йому перехопило дух, і він склався вдвічі. А тоді йому на шию опустився кулак, і він повалився долу.

— Ходіть сюди, — гукнув нас Корвін, змахнувши рукою. — Гадаю, нам краще забиратися звідси.

Ми з Люком вийшли з гробниці, переступивши через Майстра Клинка Шляхів Гендрейків. Місцевість ліворуч від входу почорніла, наче тут щойно прокотилася низова пожежа, а згори сіялася мжичка. Десь удалині я помітив людські постаті, що рухалися в нашому напрямку.

— Не знаю, чи та сила, що мене сюди закинула, може мене звідси висмикнути, — промовив Корвін, озираючись навколо. — Можливо, вона наразі зайнята чимось іншим. — За кілька секунд він додав: — Схоже, так і є. Тоді бери справу в свої руки. Він звернувся до мене: — Як нам звідси ретируватися?

— Сюди, — сказав я і розвернувся під дощем.

Я вертався тими стежками, що привели мене сюди, а вони йшли за мною. Коли я повернувся, то побачив, що на відстані за нами тримаються шість темних постатей. Але це не завадило чарам спрацювати.

Я вів їх угору, повз пам’ятні знаки та надгробки, і нарешті ми підійшли до старого кам’яного муру. Тепер ми вже чули позаду себе вигуки. Не звертаючи на них уваги, я притягнув своїх супутників ближче до себе й видав експромтом двовірш, що відображав ситуацію та формулював, що мені треба; утім, боюся, ритм трохи шкутильгав.

Проте чари спрацювали. Коли ми вже провалювалися крізь землю, повз моє вухо просвистіла пущена здалеку каменюка.

Ми з’явилися у вогняному кільці, виткнувшись з-під землі, наче гриби, і, очоливши товариство, я підбігцем узяв напрямок через поле й до піщаної коси. Діставшись туди, ми знову почули крики. Ми пройшли крізь скелю та кам’янистою стежкою спустилися до дерева-шибениці. Звідти я припустив щодуху стежиною, яка вела ліворуч.

— Стій! — гукнув Корвін. — Я відчуваю: це десь тут... Ось воно!

Покинувши стежину, він узяв праворуч й рвонув до підніжжя невисокого пагорба. Ми з Люком побігли слідом. За нашими спинами почувся шум: це наші переслідувачі проходили крізь скелю.

Я помітив, як попереду, між деревами, щось проблискує. Ми неслися просто туди. Наблизившись, я краще роздивився абриси і зрозумів, що вони ті ж самі, що й у того образу, схожого на образ Лабіринту, що з’являвся в гробниці.

Тато, не притишуючи бігу, врізався просто в цю штуку. І зник. Знову пролунав крик у нас за плечима. Люк проскочив крізь мерехтливий екран наступним, і я зробив те ж саме, упритул за ним.

Тепер ми неслися прямим тунелем, що сяяв перлинно, а озирнувшись, я помітив, що він наче згортається за нами.

— Вони не зможуть нас переслідувати, — прокричав Корвін. — Прохід уже закрився.

— Тоді чого ми біжимо? — запитав я.

— Ми ще не в безпеці, — гукнув він у відповідь. — Ми пішли навпростець крізь володіння Лоґрусу. Якщо нас тут засічуть, ми будемо в халепі.

Ми бігли цим дивним тунелем, і я запитав:

— Ми біжимо крізь Тінь?

— Так.

— Тоді, гадаю, чим далі ми заберемося, тим краще...

Усе навкруги нас сколихнулося, і мені довелося виставити руки, аби не впасти.

— О-о, — вирвалося у Люка.

— Так, — погодився з ним я, бо тунель почав розвалюватися. Здавалося, обабіч нас і під нашими ногами відриваються величезні брили. Крізь розколини проглядав самий морок. Ми продовжували бігти, перестрибуючи через пролами. Тоді нас трусонуло ще від одного удару, беззвучного, але такого, який остаточно знищив увесь тунель — навколо нас, за нами, попереду нас.

Ми впали.

Ні, не зовсім впали. Ми наче опинилися у сліпому тумані. Здавалося, що ані під ногами у нас, ані з будь-якого іншого боку немає нічого. Відчуття вільного падіння, але без жодних орієнтирів, аби зрозуміти, куди й з якою швидкістю ми рухаємося.

— Прокляття! — почув я голос Корвіна.

Отак ми летіли, чи висіли, чи падали якийсь час, і я почув, як він бурмотить:

— ...а майже вдалося...

— Щось он там, — зненацька проголосив Люк, вказуючи праворуч.

Там маячило щось неясне, величезне. Я подумки сягнув спикарда й простяг лінію в тому напрямку. Хай що це було, воно було неживе, і, коли спикард його торкнувся, я віддав наказ спрямувати нас до нього.

Я не відчув руху, проте громада стала ще більшою, набула знайомих контурів і почала відсвічувати червонуватим. Коли стало можливим роздивитися радіатор, я вже не сумнівався, що це таке.

— Нагадує ту картину Поллі Джексон, що ти придбав, — зауважив Люк. — Он, диви, навіть сніг там, де треба.

Так, це був червоно-білий «Шевроле» 57 року з моєї улюбленої картини. Саме до нього ми наближалися тут, у чистилищі.

— Це конструкт. Його уже й раніше витягали з моєї пам’яті, — пояснив я. — Може, тому що картинка така яскрава, мені доводиться бачити її так часто. Але зараз ця штука видається дуже доречною.

Я потягнувся до ручки дверцят — ми саме наблизились з боку водія — вхопився за неї та натиснув кнопку. Дверцята, звісно, були незамкнені. Люк і Корвін уперлися долонями в різні частини машини й, перебираючи руками, підтягнися до протилежного боку. Я відчинив авто, усівся за кермо й зачинив двері. Мої супутники теж спромоглися влізти до салону. Ключі стирчали з замка запалювання, як я й сподівався.

Пересвідчившись, що всі всілися, я спробував завести двигун. Він запрацював миттєво. Я подивився поверх яскравого капота в нікуди. Увімкнув фари, але це не допомогло.

— І що тепер? — запитав Люк.

Я перемкнувся на першу передачу, зняв авто з ручника та відпустив зчеплення. Натиснув на педаль газу, і мені здалося, що колеса закрутилися. За кілька секунд я перейшов на другу передачу, а ще трохи згодом і на третю.

Чи я відчув майже невловимі ознаки руху, чи це тільки моя уява?

Я сильніше натиснув на педаль газу. Туманна перспектива наче трохи вияснилася; утім, припускав я, цілком можливо, це лише тому, що я невідривно вдивляюся вперед у тому напрямку.

Я не відчував, аби кермо помітно реагувало на рух. Я сильніше натиснув на акселератор.

Зненацька Люк простягнув уперед руку й увімкнув радіо.

— ...небезпечні дорожні умови, — пролунав голос диктора. — Оберіть мінімальну швидкість. — Без жодної перерви услід за оголошенням залунав «Караван» у виконанні Уінтона Марсаліса[180].

Сприйнявши цей заклик як адресований особисто мені, я відпустив педаль газу. З’явилося безпомилкове відчуття слабкого тертя, яке могло бути, якщо б ми, наприклад, їхали крижаною дорогою.

А тоді з’явилось і відчуття руху вперед, й удалині, дійсно, помітно посвітлішало. Мені також здалося, наче я набрав певної ваги і тепер сиджу, глибше занурившись у своє сидіння. Ще мить — і відчуття справжньої поверхні під колесами стало ще виразнішим. Цікаво, що станеться, якщо я поверну кермо? Я вирішив не перевіряти.

З-під коліс уже досить голосно лунав хрускіт гравію. Обабіч нас виникли неясні абриси, і відчуття руху посилювалося, коли ми наближалися до них і їх проминали. А вдалині вже було по-справжньому ясно.

Я ще зменшив швидкість, бо тепер у мене було таке враження, наче я їду справжньою автострадою, тільки за дуже слабкої видимості. Незабаром і фари почали працювати на цей ефект, бо їхнє світло вихоплювало з туману неясні форми, перетворюючи їх на мить на дерева, огородження, сплетіння чагарів, скелі. Проте дзеркало заднього огляду, як і раніше, не відбивало нічого. Крім порожнечі.

— Наче добрі старі часи, — зауважив Люк. — Сльотавого вечора виїхали по піцу.

— Еге ж, — погодився я.

— Сподіваюся, другий я подбає, щоб у Кашфі хтось відкрив піцерію. Я б і зараз від піци не відмовився, скажу я тобі...

— Якщо він так зробить, обов’язково завітаю до Кашфи на піцу.

— До речі, як довго я ще матиму місце в цій історії, як ти гадаєш?

— Не знаю, Люку.

— Тобто, я хочу сказати, я ж не можу постійно пити твою кров. А як мені бути з другим мною?

— Гадаю, я можу запропонувати тобі роботу, що допоможе усунути цю проблему, — сказав йому Корвін. — Звісно, на певний час.

Дерева тим часом стали безсумнівними деревами, а туман — тепер уже звичайний туман — трохи порідшав. На передньому склі почали збиратися краплі вологи.

— Що ви маєте на увазі? — запитав Люк.

— За хвилину дізнаєшся.

Тепер у тумані раз по раз з’являлися вікна, і крізь них просвічували справжні ландшафти.

Раптом я зрозумів, що іду не автострадою, а відносно рівним плато. Це змусило мене ще більше зменшити швидкість.

Просто перед нами велика ділянка очистилася від пелехів туману: вони чи то розтанули, чи їх віднесло вітром. Я побачив, що ми наближаємося до гігантського дерева. Ділянка землі неподалік дерева, здавалося, палала вогнем. Щось у цій картині видалося мені знайомим...

— Це те місце, де знаходиться твій Лабіринт, чи не так? — запитав я, коли навкруги ще розвиднилося. — Фіона приводила мене сюди одного разу.

— Так, — пролунала відповідь.

— І це його візерунок мав на собі той образ, який я бачив, коли на цвинтарі зіштовхнувся з Лоґрусом, і це саме його образ привів нас до тунелю.

— Так.

— Тоді він також розумний. Як і Лабіринт Амбера, як і Лоґрус...

— Так і є. Припаркуйся отам, поряд із деревом.

Я вивернув кермо й спрямував машину до рівної ділянки, на яку він показав.

Навколо все ще висів туман, але жодним чином не такий важкий та всепоглинальний, як на тому шляху, яким ми сюди дісталися. Судячи із забарвлення серпанку, мав заходити вечір, проте сяйво, яке випромінював цей дивний Лабіринт, озорювало наш чашоподібний світ і в ньому розчинялися сутінки.

Коли ми вилізли з авто, Корвін звернувся до Люка:

— Зазвичай фантомам Лабіринту довго не протриматися.

— Це я вже зрозумів, — відповів Люк. — А чи не знаєте ви якихось хитрощів для тих, хто опинився в такій ситуації?

— Знаю їх усі, хлопче. Хочеш жити, умій крутитися, як люди кажуть.

— Тобто?

— Тату...? — сказав і я. — Ти хочеш сказати, що...

— Так, — відказав він. — А де знаходиться моя перша версія, я не знаю.

— То це з тобою ми зустрічалися нещодавно? І тоді в Амбері це теж був ти?

— Так.

— Тепер розумію. Ти був не схожий на інших, що стрічалися на моєму шляху.

Він поплескав мене по плечі.

— Я і є не такий, — сказав він, кинувши погляд на Лабіринт. — Я накреслив цю штуку, — заговорив він знову після невеличкої паузи, — і я єдиний, хто пройшов крізь неї. Відповідно, я — єдиний фантом, якого він може викликати. До того ж він, схоже, ставиться до мене не лише чисто утилітарно. Ми можемо спілкуватися, у певному сенсі, і він, здається, охоче надає мені енергію, необхідну для мого існування, і це триває уже дуже давно. У нас із ним є власні плани, і між нами склався, можна сказати, симбіоз. Гадаю, що фантоми Амберського Лабіринту та фантоми Лоґрусу є, навпаки, одноденками.

— Мені зустрічалися саме такі, — підтвердив я.

— ...за винятком одного, якому ти прислужився, за що я тобі вдячний. Він, а точніше вона, тепер під моєю протекцією, доки все це триватиме.

Він прибрав руку з мого плеча.

— Ти мене ще не представив твоєму другові, як годиться, — сказав він.

— Вибач, це обставини мене трохи відволікли, — сказав я. — Люку, хочу познайомити тебе з моїм батьком, Корвіном Амберським. А Люка, сер, насправді звати Рінальдо, і він син вашого брата Бранда.

Очі Корвіна на мить розширилися, тоді звузилися, і він простягнув Люкові руку, уважно вивчаючи його обличчя.

— Приємно познайомитися з приятелем мого сина, а також зі своїм родичем, — промовив він.

— Радий познайомитися з вами, сер.

— А я дивувався, чому твоє обличчя здалося мені наче знайомим.

— Схожість більше у зовнішніх рисах, сер, якщо ви це маєте на увазі. Можливо, навіть, тільки цим ми з батьком й схожі.

Тато розсміявся.

— А яким чином ви, хлопці, познайомилися?

— В університеті, — пояснив Люк. — У Берклі.

— Де ще можуть випадково зустрітися два амберити? Звісно ж, не в Амбері, — сказав Корвін, відвертаючись від Люка і спрямовуючи свій погляд на Лабіринт. — Ти ще розповіси мені про себе. Але зараз, хлопці, ходімо зі мною. Я хочу теж вас представити.

Він попрямував до сяйного візерунка, а ми пішли слідом за ним, крізь тепер уже випадкові пасма туману. Навкруги стояла тиша, чутно було лише наші кроки. Та й вони лунали недовго.

Наблизившись до краю його Лабіринту, ми зупинилися, роздивляючись його в усіх подробицях. Візерунок був витончений і надто великий, аби охопити його одним поглядом. Сила, здається, так і пульсувала в ньому й випромінювалася назовні.

— Привіт, — промовив Корвін. — Хочу представити тобі мого сина та мого небожа, Мерліна та Рінальдо. Хоч, гадаю, з Мерліном ти вже зустрічався раніше. У Рінальдо проблеми. — Він замовк, пауза тривала довго. Тоді він сказав: — Так, ти маєш рацію. — А потім іще: — Ти й справді так гадаєш? — Й, нарешті: — Гаразд. Звісно, я їм перекажу.

Він потягнувся, перевів подих і зробив кілька кроків від краю Лабіринту. Потім поклав руки на плечі нам обом.

— Хлопці, — сказав він. — Маю щось на кшталт відповіді. Але вона спрацює за однієї умови: ми всі мусимо пройти цим Лабіринтом, з різних причин.

— Я в грі, — сказав Люк. — Але в чому тут сенс?

— Він погоджується тебе визнати, — сказав Корвін, — і підтримувати, як підтримує мене. Звісно, це має свою ціну. Наближаються часи, коли йому знадобиться цілодобова охорона. Ми з тобою можемо вартувати по черзі.

— Звучить гарно, — відповів Люк. — Це місто досить затишне. А мені наче не до шмиги повертатися до Кашфи та намагатися скинути себе самого.

— От і добре. Я піду першим, а ти тримайся за моє плече, на той випадок, якщо щось піде косяка. Мерліне, ти йдеш останнім і підтримуєш контакт із Люком з тієї ж причини. Все ясно?

— Звісно, — сказав я. — Рушаймо.

Відпустивши наші плечі, він попростував до того місця, де починалася лінія візерунка. Ми йшли за ним, і коли батько зробив перший крок, рука Люка вже лежала у нього на плечі. Незабаром ми всі рухалися Лабіринтом, ставши до знайомої боротьби. Але, навіть коли почали здійматися вгору іскри, долати цей Лабіринт, здавалося, трохи легше порівняно з попередніми моїми мандрами, як я їх пам’ятав. Може, це тому, що тепер хтось інший прокладав шлях.

Коли ми продиралися, вибиваючись із сил, крізь Першу Запону, у моїй уяві поставали алеї в оправі могутніх каштанів. Іскри злітали нам вище голови, і я відчував, як сили Лабіринту накочуються на мене, пронизують мене: і тіло, і розум. Я пригадав університет, пригадав, як мені доводилося якнайбільше викладатися колись на стадіоні. Опір наростав, чим далі, тим дужче, він накривав нас із головою. Щоб переставляти ноги, треба було докладати шалених зусиль, і якимось чином я відчував, що зусилля важливіші за сам рух. Я відчував, що струм проходить усім моїм тілом і волосся на голові починає їжитися. Втім, у цьому процесі не відчувалося ані намагання збити з розуму, як це було під час моїх перемовин із Лоґрусом, ані присмаку змагання, на яке перетворювалася прогулянка Лабіринтом Амбера. Це було так, наче я проходжу через свідомість іншої істоти, яка ставиться до мене майже приязно. Можна сказати, що я відчував навіть підбадьорення, коли йшов кривою, коли проходив поворот. Опір був не менший, іскри здіймалися не нижче, ніж на іншому Лабіринті, на аналогічних його ділянках. Але я звідкись знав, що цей Лабіринт ставиться до мене геть по-іншому. Ми з величезними зусиллями прокладали собі шлях уздовж ліній Лабіринту. Ми повертали крізь знемогу та вогонь... Проходження Другої Запони стало тягучим випробуванням витривалості й волі. Після цього йти стало трохи легше, і до мене злетілися спогади усього мого життя, аби жахати мене, але й втішати.

Уперед. Раз, два... три. Я відчув: зроби я ще десять кроків, і у мене буде шанс дійти до кінця. Чотири... Я весь узявся потом. П’ять. Опір був страшенний. Просунути ногу на крок уперед було однаково, що пробігти стометрівку. Легені мої працювали, наче ковальські міхи. Шість. Іскри стояли у мене перед обличчям, перед очима, загорнули мене у вогняний кокон. Мені здавалося, наче я увесь перетворився на вічний вогонь, на синє полум’я, яке має, невідомо яким чином, пропалити собі шлях крізь мармурову брилу. Я палав та палав, а кам’яна брила не подавалася. Я можу змарнувати тут вічність. Можливо, уже змарнував. Сім. Спогади, образи — усе як водою змило. Моя особистість теж пішла кудись, аби відпочити від мене. Я скинув із себе все — залишилася чиста воля. Я перетворився на дію, на протидію. На подолання опору. Вісім... Я більше не відчував власного тіла. Час? Я не знав такого поняття. Подолання припинило бути власне подоланням, стало формою елементарного руху, серед льодовиків, що ринули долу. Дев’ять. Я лише рух, нескінченно малий, що прямує до нуля... константа...

Десять.

Прийшло полегшення. У центрі знову стане важче, але я знав, що відтепер і до кінця напруга спадатиме. І повільна, неголосна музика, що лунала невідомо звідки, майже нечутно, була для мене наче рятівний пояс, підтримуючи мене, доки я пробивався вперед, повертав, знову дерся вперед. Музика була зі мною і коли я долав Останню Запону, а коли проходив середню точку останнього відрізка, я розчув, що вона схожа на «Караван».

І ось ми стояли в самісінькому центрі, довго не кажучи ані слова й тільки відхекуючись. Стосовно того, що мені це дало, я був аж ніяк не впевнений. Але я був переконаний, що тепер знаю свого батька краще, у певному сенсі. Хмарки туманів ще пропливали де-не-де, над Лабіринтом, над долиною.

— Я почуваюся сильнішим, — нарешті промовив Люк. — Так, я радо допоможу охороняти це місце. Цьому не шкода присвятити трохи часу.

— До речі, Люку, яке послання ти мав мені переказати? — поцікавився я.

— А, сказати, що ти маєш триматися якомога далі від Дворів, — відказав він, — бо там стає гаряче.

— Мені про небезпеку все відомо, — відказав я. — Але я маю ще дещо там зробити.

Він знизав плечима.

— Так, але це було послання, — сказав він. — Зараз жодне місце не видається безпечним.

— Тут поки що проблем не повинно бути, — зауважив Корвін. — Жодна з двох Сил не знає напевне, як дістатися цього місця і що з ним робити. Цей Лабіринт надто потужний, щоб Амберський Лабіринт міг його поглинути, а Лоґрус не знає, як його знищити.

— Тоді, схоже, тут небагато роботи.

— Може, згодом настане час, коли вони спробують виступити проти нього.

— А доти ми чекаємо й спостерігаємо. Дуже добре. Якщо все ж таки щось вороже тут з’явиться, то що це може бути?

— Скоріш за все фантоми, такі ж, як ми з тобою, із завданням щось рознюхати, щось розвідати. Ти добре володієш клинком?

— Не хочу здатися нескромним, але так. Якщо цього не досить, я також вивчав і Мистецтва.

— Їх можна дістати сталевим лезом, хоч і витікає з них не кров, а полум’я. Тепер ти можеш наказати Лабіринту перенести тебе за його межі. Я приєднаюся до тебе за кілька хвилин і покажу, де зберігається зброя та інші припаси. Мені треба вирушити в невеличку подорож, і я хотів би залишити тебе на варті.

— Ясна річ, — сказав Люк. — А ти що робитимеш, Мерлю?

— Мені треба повернутися до Дворів. Маю пообідати разом з матусею, а потім бути присутнім на похороні Свейвілла.

— Цілком можливо, він не зуміє відправити тебе просто до Дворів, — сказав Корвін. — Це занадто близько до Лоґрусу. Але ти щось вигадаєш за його допомогою, чи він вигадає завдяки тобі. А як там Дара?

— Я давно не бачився з нею довше, ніж кілька хвилин, — відповів я. — Вона все така ж категорична, самовпевнена та занадто турботлива там, де йдеться про мене. У мене склалося враження, що вона може бути втягнута в місцеві політичні інтриги, а також у стосунки між Дворами та Амбером.

Люк на мить заплющив очі й зник. Трохи згодом я помітив його біля машини Поллі Джексон. Він відчинив дверцята, ковзнув на сидіння поруч із водієм, нахилився й узявся щось там вертіти. Ще за мить до мене долетіла музика з радіоприймача.

— Схоже на неї, — промовив Корвін. — Знаєш, я ніколи її не розумів. Вона з’явилася нізвідкіля, коли у мене в житті був дуже дивний період, брехала мені, ми стали коханцями, вона пройшла Лабіринтом в Амбері й зникла. Усе це було наче химерний сон. Безсумнівно, вона мене використовувала. Упродовж багатьох років я припускав, що її метою було лише дізнатися більше про Лабіринт та підібратися до нього. Але тепер у мене з’явилося багато часу для роздумів, і я вже невпевнений, що справа була в цьому.

— Овва! — сказав я. — А в чому ж тоді?

— В тобі, — відказав він. — Я все сильніше схиляюся до думки, що її справжнім бажанням було народити сина чи доньку, у чиїх жилах текла б амберська кров.

Я відчув, як увесь похолов. Невже я з’явився на світ внаслідок бездушного розрахунку? А почуття, а пристрасть? То моє народження спланували, мене замислили, бо я мав послужити досягненню певної надзвичайної мети? Такий поворот мені аж ніяк не подобався. Це змушувало мене почуватися так, як має почуватися Колесо-Привид: продуктом моєї уяви та мого інтелекту, ретельно обміркованим, створеним для перевірки конструкторських ідей, які можуть народитися в голові лише амберита. Але він називав мене «тато». І, схоже, дійсно любив. Безглуздя, але я й сам починав відчувати до нього ірраціональну прихильність. Може, це ще й тому, що ми з ним більш схожі, ніж я це досі уявляв?

— Чому? — запитав я. — Чому для неї було так важливо мене народити?

— Можу тільки пригадати її останні слова, після того, як вона пройшла Лабіринт, обернувшись у процесі на демона. «Амбер, — сказала вона, — буде зруйнований». Після цього вона зникла.

Мене всього вже трясло. Висновки з цього просилися такі невтішні, що мені хотілося розплакатися, заснути або напитися. Що завгодно, аби не думати про це хоч хвилину.

— Ти гадаєш, моє народження могло бути частиною довгострокового плану знищення Амбера? — запитав я.

— Могло, — промовив він. — Може, я й помиляюся, малий. Я можу цілковито помилятися, і в такому разі я прошу пробачити мене за те, що я тебе так засмутив. З іншого боку, я б вчинив неправильно, якби не поділився з тобою тим, що мені здається вірогідним.

Я потер скроні, лоб, очі.

— Що мені робити? — сказав я, помовчавши. — Я не хочу допомагати руйнувати Амбер.

На якусь коротку мить він притиснув мене до себе й сказав:

— Не має значення, хто ти такий, не має значення, що з тобою зробили — рано чи пізно настане мить, коли ти зможеш зробити власний вибір. Ти більше, ніж сума частин, з яких складаєшся, Мерліне. Неважливо, з чим пов’язане твоє народження і що відбувалося у твоєму житті досі; ти маєш очі, і голову на плечах, і власні критерії. Не дозволяй нікому обводити тебе круг пальця, навіть мені. А коли час прийде, якщо він прийде, сто разів переконайся, що вибір, який ти робиш, — твій власний. І тоді все, що було раніш, не вартуватиме й зламаного шеляга.

Ці його слова, хай дещо й абстрактні, повернули мене назад із тих глибин відчаю, куди я потрапив.

— Дякую, — промовив я.

Він кивнув. А тоді сказав:

— Можливо, твоєю першою, імпульсивною, реакцією буде з’ясувати стосунки з матір’ю, — продовжив він. — Але я б не радив тобі цього робити. Цим ти не досягнеш нічого; лише відкриєш їй свої підозри. Розумніше було б зіграти тонше і побачити, що тобі вдасться дізнатися.

Я зітхнув.

— Звісно, твоя правда, — сказав я. — Ти прийшов сьогодні і для того, щоб сказати мені це, а не тільки, щоб допомогти втекти, чи не так?

Він посміхнувся.

— Перейматися варто лише важливими речами, — промовив він. — Ще побачимося. — І з цими словами він зник.

І раптом я побачив його вже біля авто. Він розмовляв із Люком. Ось він показав йому, де знаходяться запаси харчів. Мене хвилювало, котра година тепер у Дворах. Трохи поговоривши, вони вдвох помахали мені, потім потисли один одному руки, і Корвін розвернувся і зник у тумані. Я чув, що з радіо лунає «Ділі Марлен»[181].

Я сфокусувався на бажанні, аби Лабіринт переніс мене до Шляхів Саваллів. На мить усе навколо закружляло у вирі темряви. Коли чорнота розсіялася, я, як і раніше, стояв у центрі Лабіринту. Я спробував ще раз, цього разу уявивши собі замок Сухая. І знову Лабіринт відмовився закомпостувати мій квиток.

— А як близько ти можеш мене закинути? — запитав я нарешті. Знову закружляв вир. Але цього разу світлий. Він доправив мене до мису з білого каменю, що лежав, розділяючи чорне море та чорне небо. Я стояв, взятий, наче в дужки, у два півкола блідого полум’я. Добре, це мені годиться. Я був біля Вогняної Брами, переходу між Тінями біля володінь Хаосу. Я став обличчям до моря й почав рахувати. Коли дійшов до чотирнадцятої вежі ліворуч від мене, що проблискувала крізь морок, то попрямував у її бік.

Я опинився перед руїнами башти під рожевим небом. Пішов у тому напрямку, але перенісся до скляної печери, крізь яку текла зелена ріка. Я йшов уздовж ріки, доки відшукав камені, аби її перейти. Перейшов і опинився на стежині, що вела крізь осінній ліс. Нею я прямував майже милю, а тоді відчув, що під вічнозеленими лапами ялин ховається ще одна дорога. Вона привела мене до підніжжя гори, звідки, пройшовши ще трьома шляхами та двома доріжками-павутинками, я опинився поруч із тим місцем, де мав обідати з моєю матусею. Судячи з кольору неба, часу на те, щоб переодягтися, у мене не залишилося.

Зупинившись на перехресті, я обтрусив із себе порох, осмикнув одяг, пригладив волосся. Робив це механічно, а думки крутилися навколо того, що станеться, якщо я захочу викликати Люка через Козир? Хто відгукнеться — Люк, його фантом чи вони обидва? Чи можна сконтактувати з фантомами через карти? Також я зловив себе на тому, що вертаюся думками й до того, що сталося в Амбері. А ще я думав про Корал, про Найду... Прокляття!

Я хотів опинитися в якомусь іншому місці, далеко звідси. Пересторога, яку Лабіринт передав Люком, спрацювала. А ще Корвін підкинув мені багато такого, над чим варто подумати, а я не встиг розкласти все по поличках. Я не хотів, аби мене вплутували у те, що відбувається у Дворах, хоч би що воно було. Мені не подобалося все, що могло з цих подій витікати, якщо в ньому була замішана моя матуся. Я не хотів бути присутнім на похороні. Я відчував, що наче блукаю в темному лісі. Можна було б очікувати, що, якщо певним особам від мене щось треба, вони принаймні знайдуть час усе мені пояснити і попросити мене про співпрацю й допомогу. Якщо прохання йтиме від родича, цілком імовірно, що він цю допомогу від мене отримає. Звернутися до мене з проханням про співпрацю — шлях значно менш ризикований, ніж підступатися до мене з різними хитрощами, маючи на меті мене контролювати. Я прагнув просто опинитися якомога далі від тих, хто хотів би мене контролювати, а також від тих ігор, у які вони грають.

Я міг би розвернутися і попрямувати назад, у Тінь, можливо, загубитися там. Я міг повернутися до Амбера, розповісти Рендому все, що мені відомо, все, що я підозрюю, і він захистив би мене від Дворів. Я міг би перенестися у Тінь Земля, у вигляді нової особистості, знову зайнятися комп’ютерним дизайном...

Звісно, тоді я ніколи вже не дізнаюся, що відбувається зараз і що відбувалося раніше. А де насправді перебуває наразі мій батько? Мені вдалося дотягтися до нього з Дворів, а з інших місць я ніколи не міг увійти з ним у контакт. Тобто, він, схоже, був десь неподалік. І нікого, хто міг би допомогти йому, крім мене, біля нього не було.

Я попростував уперед, повернув праворуч. Я йшов назустріч небосхилу, що брався пурпуром. Я буду вчасно.

Отаким чином я знову опинився на Шляхах Саваллів. Я вийшов із орнаменту з жовто-червоних зоряних променів, який прикрашав стіну першого внутрішнього двору високо над воротами, спустився Невидимими Сходами та задивився у гігантську центральну шахту, що виходила просто на чорну безодню за Ободом. Падуча зірка прокреслила вогняний шлях бузковим небом, і я відвернувся, попрямувавши до оздоблених міддю дверей та до приземкуватих Катакомб Мистецтв за нею. Коли був усередині, пригадав, як хлоп’ям багато разів губився в цій плутанині. Дім Саваллів сторіччями славився своїми колекціями творів мистецтва, і зібрання було таким численним, що всередині Катакомб можна було переміщатися кількома шляхами: тунелями, гігантською спіраллю та чимось, схожим на старий залізничний вокзал, який дозволяв перестрибувати з одного коридору в інший, оминаючи повороти. Одного разу я блукав тут кілька днів, доки нарешті мене відшукали: я стояв і плакав біля композиції з синіх черевиків, прицвяхованих до дерев’яного щита. Тепер я знову проходив тут, повільно, дивлячись на старі монструозності, до яких додалися й нові. Серед них траплялися і дивовижно гарні речі, такі, наприклад, як величезна ваза, наче вирізьблена з цільного вогняного опалу[182], чи дивовижні емальовані таблички з однієї віддаленої Тіні, назви та призначення яких ніхто в родині не знав. Я мусив зупинитися і знову помилуватися цими речами, а не зрізати собі шлях, минаючи цю галерею: ці таблички були моїми улюбленими експонатами.

Мугикаючи старовинну мелодію, якої мене навчив Ґрілл, я підійшов до вази з вогняного опалу, аби подивитися на неї зблизька. Мені здалося, що я почув слабкий шурхіт, але, кинувши погляд в обидва боки коридору, нікого там не помітив. Майже чуттєві контури вази спокушали її торкнутися. Я пам’ятав, як у дитинстві мені сто разів забороняли це робити. Обережно поклав на вазу ліву долоню. Вона виявилася теплішою, ніж я очікував. Повільно моя рука ковзнула вигинами вази. Уся вона була наче замерзле полум’я.

— Привіт, — пробурмотів я, пригадуючи всі пригоди, де фігурували ми обоє. — Довго ми не бачилися...

— Мерліне? — почув я тоненький голосок.

Я негайно відсмикнув руку. Це було так, наче до мене звернулася ваза.

— Так, — сказав я. — Так.

Знову почулося шелестіння, і в кремовому горлечку вази ворухнувся примарний клаптик, затіняючи полум’я.

— С-с-с, — промовила тінь, підіймаючись над вазою.

— Ґлейт? — запитав я.

— С-с-саме так.

— Не може бути! Ти мертва вже багато років.

— Не мертва. Прос-с-сто с-с-спала.

— Я не бачив тебе з того часу, коли був малим. Тебе було поранено. Ти зникла. Я гадав, ти померла.

— Я с-с-спала. С-с-спала, щоб зцілитися. С-с-спала, щоб забути. С-с-спала, аби вос-с-скреснути.

Я простягнув до неї руку. Змія підняла плескату голову, витягнулася, упала мені на передпліччя, поплазувала вище, обвилася, вмостилася.

— Ти обрала собі дуже елегантну спальню.

— Знала, що ця с-с-сулія твоя улюблена. Мус-с-сила лише дос-с-сить зачекати, бо не с-с-сумнівалася, що ти прийдеш до неї знову. Але як ти виріс-с-с!

— А ти майже не змінилася. Може, трохи схудла...

Я легенько попестив зміїну голівку.

— Втіха знати, що ти все ще з нами як шанований дух нашої родини. Завдяки тобі, а ще Ґріллові та Керґмі, моє дитинство виявилося солодшим, ніж могло б бути.

Вона підвела голову і потерлася носом мені об щоку.

— Бачити тебе зігріває мою зимню кров, любий хлопчику. Ти мандрував дес-с-сь далеко?

— Так. Дуже.

— Колис-с-сь ввечері ми з тобою полас-с-суємо миш-ш-шками, с-с-сидячи біля каміна. Ти зігрієш для мене мис-с-сочку молока та роз-повіс-с-си про с-с-свої пригоди з того час-с-су, як ти покинув Шляхи С-с-саваллів. Ми знайдемо трохи кіс-с-сточок і для Ґрілла, якщо він ще дес-с-сь поблизу...

— Здається, тепер він служить моєму дядькові Сухаю. А що чути про Керґму?

— Не знаю. Я с-с-спала так довго...

Я притиснув її до себе, аби зігріти.

— Дякую, що чекала на мене у своєму довгому сні, аби привітати.

— Не тільки аби с-с-казати «Привіт!» с-с-старому приятелю...

— Не тільки? А навіщо ще? Навіщо, Ґлейт?

— Маю щос-с-сь показати. С-с-сюди...

Вона вказала напрямок, мотнувши голівкою. Я попрямував туди, куди вона показала; я й без того йшов саме туди, до того місця, де коридор розширявся. Я відчував, що Ґлейт вібрує у мене на руці, ледь чутно муркочучи, як вона інколи робила.

Раптом вона застигла з піднятою головою, тихенько розгойдуючись.

— Що таке? — спитав я.

— Миш-ш-ші... — промовила вона. — Миш-ш-ші дес-с-сь поруч. Маю вполювати... але с-с-спочатку покажу тобі ту річ. С-с-сніданок...

— Якщо хочеш спочатку підживитися, я зачекаю.

— Ні, Мерліне. Ти не мус-с-сиш запізнюватися... куди б ти не йшов. У повітрі я відчуваю важливіс-с-сть... Пізніше... відс-с-святкуємо... миш-ш-шками...

Ми ввійшли у широку та високу частину галереї. Крізь скляний дах лилося денне світло. Пройшли між чотирма великими статуями, зробленими переважно з бронзи й міді та розставленими хаотично.

— Це не тут, — промовила Ґлейт. — Прос-с-стуймо далі.

Повернувши праворуч, я обігнув ріг і попрямував далі. Незабаром ми дійшли до іншої групи статуй — ця нагадувала металевий ліс.

— Тепер не пос-с-спішай, — сказала Ґлейт. — Не пос-с-спішай, любе демонятко.

Я зупинився й уважно подивився на дерева, світлі й темні, блискучі та темні. Залізо, алюміній, латунь... Цей ліс справляв неабияке враження. Останнього разу, коли я тут проходив, багато років тому, цих експонатів ще не було. Та це й не дивно. Інші місця, якими я проходив, теж змінилися.

— Ос-с-сь. Тут. Заходь ус-с-середину. Повертай назад.

Я пішов між деревами.

— Тримайс-с-ся правого боку. Он те, вис-с-соке.

Я зупинився перед кривим стовбуром найвищого дерева з правого боку галереї.

— Оце?

— Так.

— Перес-с-сунься ним вище... будь лас-с-ска.

— Тобто, я маю на нього влізти?

— С-с-саме так.

Що добре в стилізованих деревах, чи принаймні у цьому стилізованому дереві — це те, що гілля у нього йде спіраллю, і гілки відстоять одна від одної саме настільки, що за них зручно хапатися руками та спиратися ногами, хоч з першого погляду цього і не помітиш. Я вхопився за гілку, підтягнувся, знайшов, куди поставити ногу, знову підтягнувся. Відштовхнувся.

Вище, ще вище. Коли відстань між мною та підлогою становила, мабуть, уже футів десять, не менше, я зупинився.

— Гей, а що я маю тут робити? — запитав я.

— Лізь вище.

— Але навіщо?

— С-с-коро. Вже с-с-скоро. Ти побачиш.

Я підтягнувся ще на фут, і тоді я це відчув.

Це було навіть не поколювання, а наче тиск. Утім, голочки теж відчувалися, як це зазвичай буває, коли близько якась небезпека.

— Тут є якийсь прохід нагору, — сказав я.

— С-с-саме так. Я с-с-собі с-с-скрутилася навколо гілки с-с-синього дерева, коли майс-с-стер Тіней відчинив його. Потім вони його вбили.

— Мабуть, він веде до якогось дуже важливого місця.

— Припус-с-скаю, що так. Але я не дуже розуміюс-с-ся в людських с-с-справах.

— Ти туди лазила?

— Так.

— То цей прохід безпечний?

— Так.

— Добре.

Я поліз ще вище, долаючи опір, який чинив шлях, і ліз, доки мені не вдалося стати на горизонтальну гілку. Потім я розслабився й дозволив шляху втягти мене в себе. Я виставив уперед обидві руки на той випадок, якщо доведеться стикнутися з нерівною поверхнею. Але це було зайве. Долівка була вимощена чудовими чорними, срібними, сірими та білими кахлями. Праворуч я побачив геометричний орнамент, ліворуч — зображення Безодні Хаосу.

Але дивився я вниз хіба мить чи дві.

— Боже Правий! — вирвалося у мене.

— Я не помилилас-с-сь? Це важливо? — відгукнулася Ґлейт.

— Це важливо, — відповів я.

6

Свічки заполонили каплицю — деякі з них заввишки з мене і майже такі ж, як я, в обхваті. Там були срібні свічки й сірі, було трохи білих і трохи чорних. Вони стояли на різній висоті, поодинці й зібрані примхливими групами, на столах, виступах, на підлозі, підкреслюючи перехрещення ліній орнаменту. Але не вони освітлювали каплицю. Найбільший потік світла падав згори, і я спочатку вирішив, що тут також скляний дах. Я подивився нагору, аби прикинути висоту стелі, і тоді побачив, що джерелом світла є велика біло-блакитна куля, забрана в плетіння з темного металу.

Я ступив крок уперед. Вогник над найближчою свічкою замиготів.

На протилежній стіні, в ніші, містився кам’яний вівтар. Перед ним, по одній з кожного боку, горіли дві чорні свічі, а на ньому — менші, срібні. Я стояв і просто упродовж певного часу дивився на нього.

— С-с-схоже, це ти, — зауважила Ґлейт.

— А я гадав, твої очі не пристосовані розпізнавати двовимірні зображення.

— Довгий час-с-с мешкаю в музеях. Навіщо ховати твій портрет у с-с-схованці?

Я підійшов ближче, не зводячи очей із картини.

— Це не я, — сказав я. — Це мій батько, Корвін Амберський.

Перед портретом, у вазі з вузьким горлечком, стояла срібна троянда. Чи це була жива троянда, чи витвір мистецтва, а може, і магії, я не міг сказати.

А ще перед портретом лежав Ґрейсвандір, і лезо його було витягнуте з піхов на кілька дюймів. У мене було відчуття, що це справжній меч, а той, що його носить наразі фантом Лабіринту, двійник мого батька, є його реконструкцією.

Я простягнув руку, узяв меч, витяг клинок із піхов.

У ньому відчувалася сила, коли взяв його в руку, змахнув ним, прийняв бойову стійку, зробив випад та кілька наступальних кроків.

Спикард ожив, готовий розкинути навсібіч павутиння сил.

Я опустив очі, вертаючись до тями.

— А це клинок мого батька, — сказав я, розвернувся до вівтаря й знехотя поклав меч на місце.

Коли я відступив на крок, Ґлейт запитала:

— Це щос-с-сь важливе?

— Дуже, — відповів я, коли шлях прийняв мене і переніс знову на верхівку дерева.

— Що тепер, хазяїне? Я с-с-слухаю...

— Тепер я маю поспішати на обід з моєю матусею.

— Тоді с-с-слушно залиш-ш-шити мене тут.

— Я можу повернути тебе до вази.

— Ні, я давно не ховалас-с-ся на дереві. Це для мене нас-с-солода.

Я витягнув руку. Вона розкрутила свої кільця й ковзнула геть блискучим гіллям.

— Щас-с-сти, Мерліне. Чекатиму на тебе.

І я зліз із дерева, лише один раз зачепившись штанами за сучок, а тоді швидким кроком пішов по коридору.

Повернув ще двічі, а, проходячи головним вестибюлем, де був ще один короткий шлях, вирішив ним скористатися. Я вигулькнув зі стіни поруч із масивним каміном, у якому спліталися та розпліталися високі омахи полум’я, і повільно розвернувся навсібіч, роздивляючись величезний зал, намагаючись удати, що чекаю тут уже давно.

Схоже, в кімнаті, крім мене, нікого не було. Поміркувавши, я вирішив, що це досить дивно, коли взяти до уваги, що вогонь у каміні бушував на повну. Я розправив сорочку на грудях, обтрусився, пройшовся гребінцем по волоссю. Саме роздивлявся, чи бездоганні в мене нігті, коли помітив тінь руху ліворуч, на вершечку величних сходів.

Вона була хуртовиною, що крутилася всередині крижаної вежі десять футів заввишки. У сніжному вирі раз у раз спалахували, потріскуючи, блискавки; дзвеніли крижинки, падаючи на сходи. Там, де вона йшла, поруччя бралося памороззю. Моя мати. Мабуть, ми з нею помітили одне одного одночасно, бо вона на мить зупинилася, а тоді стала на верхню сходинку й почала спускатися гвинтовими сходами.

Спускаючись, вона поступово, непомітно змінювалася, і на кожній наступній сходинці виглядала вже трохи по-іншому. Щойно зрозумівши, що відбувається, я відмовився від власних зусиль змінитися і дав змінам задній хід. Адже я вирішив набути відповідного вигляду, коли її побачив, і, мабуть, вона зробила те ж саме, помітивши мене. Не думаю, щоб вона захотіла проробити цю процедуру вдруге, і ми були на її території, тож від своїх спроб відмовився я.

Коли вона ступила на найнижчу сходинку, процес перетворення завершився, і вона обернулася на чарівну жінку в чорних штанях та червоній блузі з широкими рукавами. Вона подивилася на мене знову, посміхнулася, попрямувала мені назустріч та обійняла мене.

Безглуздо було казати, що я теж хотів перетворитися, але забув це зробити. Чи ще якось коментувати ситуацію.

Вона відсторонилася на відстань витягнутої руки, оглянула мене з голови до ніг, знову підвела очі й похитала головою.

— Ти що, спиш в одязі через свої шалені пригоди? — поцікавилася вона.

— Це несправедливо, — запротестував я. — Я вирішив трохи прогулятися, коли йшов сюди, і стикнувся з певними несподіванками.

— Це через них ти запізнився?

— Ні. Запізнився я тому, що пробув у нашій галереї трохи довше, ніж очікував. І запізнився я хіба трохи.

Вона взяла мене за руку і розвернула в інший бік.

— Я тобі пробачу, — промовила вона, скеровуючи мене до колони, що відкривала шляхи. Рожева та зелена, усипана золотими цяточками, колона стояла в дзеркальному алькові в дальньому правому кутку зали.

Я не вважав, що ця репліка потребує відповіді, тому промовчав. Коли ми зайшли до алькова, я з цікавістю спостерігав, чи мати скерує мене обходити колону за годинниковою стрілкою, чи проти.

Виявилося, що проти. Отакої.

Ми бачили свої віддзеркалення з трьох боків. З трьох боків віддзеркалювалася і кімната, яку ми щойно полишили. І з кожним нашим обертом навколо колони це була інша кімната.

Я спостерігав ці калейдоскопічні зміни, доки мати не зупинила мене перед кришталевим гротом на березі підземного моря.

— Давно я не згадував цього місця, — проказав я, роблячи крок уперед і ступаючи на чистий білосніжний пісок, у блискоті переломленого кришталем світла. Відблиски ці нагадували іскри святкового багаття, і сонячні зайчики, і миготіння свічок, і світлодіодні дисплеї, а ще змінювали все навколо до невпізнання, як розміри, так і відстані. На піщане узбережжя, на стіни, на чорну воду лягали там і тут миготливі фрагменти веселки.

Узявши за руку, мати повела мене праворуч, до обнесеної бильцями тераси. На ній уже чекав повністю накритий стіл. В глибині тераси стояв ще один, більший, сервірувальний стіл, заставлений тацями під накривками. Ми піднялися на кілька сходинок, я усадив її за стіл і розвернувся піти до сусіднього приміщення та покликати офіціантку.

— Сідай, будь ласка, Мерліне, — промовила вона. — Я сама подаватиму.

— Добре, — відповів я, прибираючи накривку. — Але я вже тут. То дозволь мені подати першу страву.

Вона вже встала зі стільця.

— Тоді фуршет, — сказала вона.

— Хай буде так.

З повними тарілками ми повернулися до столу. За кілька секунд після того, як ми посідали, над водою зблиснув яскравий спалах, осяявши й аркове склепіння гроту, так, наче це були ребра якоїсь величезної тварюки, що заковтнула нас та перетравлює.

— Чого ти такий сполоханий? Ти знаєш, що вони не можуть дістатися аж так далеко.

— Чекання на удар грому псує мені апетит, — поскаржився я.

Вона розсміялася: саме цієї миті до нас долинув віддалений гуркіт грому.

— А тепер усе в порядку? — запитала вона.

— Так, — відповів я, беручись за виделку.

— Дивно, яких родичів дає нам життя, — зауважила вона.

Я подивився на неї, намагаючись зрозуміти з виразу її обличчя, що вона хотіла цим сказати. Але марно.

Тому я просто відповів:

— Так.

Якусь мить вона також вивчала моє обличчя, але я теж не виказував жодних емоцій.

Тому вона сказала:

— Коли ти був дитиною, твої односкладові відповіді завжди показували, що ти в поганому настрої.

Ми взялися за їжу. Над недвижним темним морем раз у раз спалахували блискавки.

Коли спалахнула ще одна, мені здалося, що я помітив удалині корабель, при повному оснащенні, з напнутими чорними вітрилами.

— Ти раніше зустрічався з Мандором, як планував?

— Так.

— Як він?

— Добре.

— Тебе щось турбує, Мерліне?

— Багато чого.

— Розкажеш матері?

— А що, як вона частина цього?

— Мене засмутило б, якби це було не так. Але скільки ти будеш ще дутися на мене через ту ти’їґу? Я діяла так, як вважала правильним. Я й досі так вважаю.

Кивнувши, я продовжував жувати. Трохи згодом зауважив:

— Ти вже сказала мені про це минулого циклу.

— То тебе ще щось турбує? — запитала вона.

— Чому ти мені не сказала? — промовив я.

Я відчув на собі її погляд і подивився їй просто в очі.

— Не знаю, що ти маєш на увазі, — відказала вона.

— Тобі відомо, що Лоґрус має розум? Так само, як і Лабіринт? — сказав я.

— Це тобі Мандор розповів? — запитала вона.

— Так. Але я знав це ще раніше.

— Звідки?

— Ми контактували.

— Ти з Лабіринтом? Чи ти з Лоґрусом?

— З обома.

— Чого вони хотіли?

— Маніпулювати мною, сказав би я. Вони поринули у боротьбу за перевагу в силах. Хотіли, щоб я обрав, на чиєму боці.

— І кого з них ти обрав?

— Жодного. Чому я маю це робити?

— Тобі треба було розповісти мені.

— Навіщо?

— Щоб отримати пораду. Можливо, допомогу.

— Проти Всесвітніх Сил? А як тісно ти з ними пов’язана, матусю? Вона посміхнулася.

— Можливо, така, як я, має спеціальні знання щодо того, як вони функціонують.

— Така, як ти?

— Чаклунка мого рівня.

— А наскільки ти майстерна чаклунка, мамо?

— Не думаю, що існують набагато кращі, Мерліне.

— Близькі завжди дізнаються останніми, наскільки я розумію. То чому ж ти не вчила мене сама, замість відсилати до Сухая?

— Вчителька з мене кепська. Я не люблю навчати людей.

— А Джасру ти навчала.

Вона схилила голову на праве плече, очі її звузилися.

— Це тобі теж розповів Мандор? — запитала вона.

— Ні.

— Хто тоді?

— А яка різниця?

— Суттєва, — відказала вона. — Адже я гадаю, ти не знав цього, коли ми бачилися останнього разу.

Раптом я пригадав, що вона казала щось про Джасру, тоді, у Сухая, щось, звідки випливало, що вона з нею знайома, щось таке, що точно змусило б мене зреагувати, якби я на ту мить не штовхав візок, навантажений упередженнями, в іншому напрямку, та ще й із пагорба під час грози, під загрозливе попискування гальм. Я хотів запитати її, яка різниця, коли я про це дізнався, але зрозумів, що її насправді хвилює, від кого я про це міг дізнатися, з ким я міг обговорювати такі питання після нашої останньої зустрічі. Посилатися на двійника Люка, фантома Лабіринту, видалося мені нерозумним, тому я сказав:

— Так, Мандор обмовився про це, але попросив мене про це забути.

— Інакше кажучи, — сказала вона, — він очікував, що це повернеться до мене. Чому він обрав саме такий спосіб, не розумію. Адже він страшенно хитрий.

— Може, він просто прохопився про це випадково.

— Мандор нічого не робить випадково. Стережися мати його своїм ворогом, сину.

— Може, ми говоримо про різних людей?

Вона клацнула пальцями.

— Ну, звичайно, — сказала вона. — Ти знав його тоді, коли був ще хлоп’ям. Потім ти поїхав. І відтоді зустрічався з ним хіба кілька разів. Так, він хитрий, підступний, небезпечний.

— Ми з ним завжди добре ладнали.

— Звичайно. Він ніколи не ворогує ні з ким, не маючи спеціальної мети.

Я стенув плечима й продовжував їсти.

Трохи згодом вона сказала:

— Насмілюся припустити, що він і про мене висловлювався таким чином.

— Не пригадую нічого такого, — відповів я.

— Він тобі теж давав уроки з обачності?

— Ні, хоч я відчуваю, що мені не завадило б цьому повчитися.

— Не сумніваюся, що в Амбері ти мав таку можливість.

— Якщо мені ці уроки й давали, то так хитро, що я не помітив.

— Ну, ну. Може, мені більше й не варто вважати тебе безнадійним?

— Сумніваюсь.

— Отже, чого ж могли хотіти від тебе Лабіринт чи Лоґрус?

— Я вже казав тобі: аби я обрав одну зі сторін.

— А що, хіба так важко визначитися, якій із них ти віддаєш перевагу?

— Важко визначитися, яка з них викликає у мене меншу антипатію.

— Це через те, що вони, як ти кажеш, маніпулюють людьми у своїй боротьбі за владу?

— Саме так.

Вона розсміялася. А тоді сказала:

— Хоч це й свідчить, що боги нічим не кращі за всіх інших, тобто за нас, це принаймні й не свідчить, що вони гірші. Тут можна побачити, на чому базується людська мораль. Але, хай яка буде ця мораль, це краще, ніж відсутність моралі як такої. Якщо таких міркувань недостатньо для того, щоб обрати одну зі сторін, тоді дозволь собі керуватися іншими міркуваннями. Зрештою, ти син Хаосу.

— І Амбера, — сказав я.

— Ти зростав у Дворах.

— І мешкаю в Амбері. Маю не менше рідних там, ніж тут.

— То і Хаос, і Амбер для тебе рівно близькі?

— Якби це було не так, усе було б значно простіше.

— У такому разі, — сказала вона, — ти можеш змінити критерії вибору.

— Що ти маєш на увазі?

— Запитай себе, не яка сторона тебе більше приваблює, а яка може більше зробити для тебе.

Я відсьорбнув зеленого чаю, а буря тим часом підійшла ближче. Щось хлюпнулося в темній воді нашої затоки.

— Добре, — сказав я, — питаю.

Вона нахилилася вперед, посміхнулася, а очі її потемнішали. Вона й завжди вміла бездоганно контролювати своє обличчя, увесь свій вигляд, змінюючи їх, пристосовуючи до свого настрою. Залишаючись тією ж людиною, вона могла, за своїм вибором, іноді виглядати юною дівчиною, а іншого разу — зрілою, ставною жінкою. Зазвичай вона обирала для себе щось середнє. Але наразі в її рисах з’явилося щось позачасове — не власне вік, а радше сама квінтесенція часу — і я раптом усвідомив, що ніколи не знав, скільки моїй матері років. Я спостерігав, як на її обличчя наче впала вуаль стародавньої сили.

— Лоґрус, — промовила вона, — приведе тебе до величі.

Я не відводив від неї очей.

— Якої величі? — запитав я.

— А якої ти бажаєш?

— Не знаю, чи я взагалі колись хотів величі як такої. Мені це здається схожим на бажання вважатися інженером, замість хотіти щось конструювати, або на бажання називатися письменником, замість хотіти писати. Велич має бути побічним продуктом, а не річчю в собі. Інакше це буде лише проявом самозакоханості.

— Але якщо ти заслуговуєш на велич... якщо ти її вартий... чому б тобі її не мати?

— Мабуть, це справедливо. Але досі я нічого такого не зробив, — мій погляд упав на коло яскравого світла, що рухалося під темною водою так, наче шторм наступав йому на п’яти, — крім, хіба що, химерної машини, яка, може, й підпадає під цю категорію.

— Звісно, ти ще молодий, — сказала вона, — а часи, які ти мав зустріти унікально підготовленим, настали надто рано.

Чи відчує вона себе ображеною, якщо я магією викличу собі чашку кави? Мабуть, так. Відчує. Тому я вирішив обійтися вином. Наливши собі келих і зробивши ковток, я сказав:

— Боюся, не розумію, про що ти.

Вона кивнула.

— Так, самоаналіз навряд чи допоможе про це дізнатися, — сказала вона повільно, — і ніхто не був настільки безрозсудним, аби натякнути тобі на цю можливість.

— Про що ти, мамо?

— Про трон. Про володарювання у Дворах Хаосу.

— Мандор начебто порадив мені про це подумати, — сказав я.

— Гаразд. Тоді ніхто, крім Мандора, не був настільки безрозсудним, аби сказати тобі про це.

— Я розумію, що всі матері мають певний пунктик бачити своїх синів успішними, але, на жаль, ти обрала для мене професію, для якої мені бракує не лише досвіду, здібностей та освіти, але й бажання.

Вона склала докупи пальці обох рук і подивилася на мене поверх них.

— Ти більшою мірою придатний для трону, ніж вважаєш, а твої бажання не мають до справи жодного стосунку.

— Як зацікавлена сторона, я мушу просити дозволу не погодитися з тобою.

— Навіть якщо це єдина можливість захистити друзів і рідних і тут, і в Амбері?

Я знову пригубив вино.

— Захистити їх? Від чого?

— Лабіринт готується змінити серединні регіони Тіней за своєю подобою. Можливо, тепер він має достатньо сили, аби зробити це.

— Ти казала про Двори та про Амбер, а не про Тіні.

— Лоґрусу доведеться чинити опір такому вторгненню. Оскільки у безпосередній сутичці він, очевидно, програє, він, скоріш за все, використовуватиме для удару по Амберу своїх агентів, і в першу чергу, звісно, найкращих воїнів...

— Але ж це божевілля! — вигукнув я. — Має бути кращий шлях!

— Можливо, — відказала вона. — Погоджуйся сісти на трон, і ти віддаватимеш накази.

— Але моїх знань для цього недостатньо.

— Тобі допоможуть порадами, звісно.

— А як щодо законності престолонаступництва?

— Це не має тебе турбувати.

— І все ж таки, гадаю, я мав би поцікавитися, як це відбуватиметься. Наприклад, кому з вас, тобі чи Мандору, я маю бути вдячний за більшість смертей.

— Ми з ним обоє з Дому Саваллів, тому твоє питання має академічний характер.

— Ти хочеш сказати, що ви з ним діяли заодно?

— У нас є свої розбіжності, — сказала вона, — і на цьому я припиняю обговорення методів.

Я зітхнув і зробив ще ковток. Буря над чорною водою розійшлася не на жарт. Якщо за цим дивовижним підводним світловим ефектом і насправді ховається Привид, я хотів би дізнатися, що він надумав. Блискавки перетворилися на постійне тло, а грім йшов безперервним саундтреком.

— Що ти мала на увазі, — сказав я, — коли говорила про часи, до яких я мав бути підготовлений унікальним чином?

— Сьогодення й найближче майбутнє, — відказала вона, — і ті конфлікти, які мають відбутися.

— НІ, — сказав я. — Мене цікавить, що ти мала на увазі, коли казала про мою унікальність. У чому вона полягає?

Мабуть, це спалах блискавки дав такий ефект, бо мені раніше ніколи не доводилося бачити, щоб вона зашарілася.

— В тобі поєдналася кров двох славетних династій, — сказала вона. — З технічної точки зору твій батько був королем Амбера, короткий час, між правлінням Оберона та Еріка.

— Оскільки Оберон на той час був живий і не відрікся від трону, це правління не може розглядатися як таке, що мало законну силу, — заперечив я. — Рендом є законним правонаступником Оберона.

— У цьому випадку можна говорити про фактичне зречення, — сказала вона.

— Ти віддаєш перевагу такій інтерпретації, чи не так?

— Звісно.

Я подивився на бурю, ковтнув вина.

— Саме тому ти захотіла мати дитину від Корвіна? — запитав я.

— Лоґрус запевнив мене, що така дитина матиме унікальні якості, що зроблять її найкращим Королем Хаосу.

— А тато, виходить, для тебе ніколи нічого не значив?

Вона подивилася в інший бік, туди, де коло світла мчало тепер просто на нас, а за ним воду прохромлювали блискавки.

— Ти не маєш права ставити мені такі запитання, — сказала вона.

— Знаю. Але це правда, хіба не так?

— Ти помиляєшся. Він багато значив для мене.

— Але жодним чином не у звичайному сенсі.

— Я жодним чином не є звичайною персоною.

— Тобто я з’явився на світ внаслідок експерименту з селекції. Лоґрус підібрав самця, який дасть тобі... що?

Кружальце світла підплило ще ближче. Буря переслідувала його, підбираючись так близько до берега, як ніколи раніше.

— Ідеального Лорда Хаосу, — сказала вона, — створеного володарювати.

— Маю відчуття, що це не все, є ще щось, — сказав я.

Ухиляючись від ударів блискавок, яскраве коло вихопилося з води й, сяючи, помчало до нас. Якщо вона й відповіла на моє останнє запитання, я відповіді не розчув. Вона потонула в оглушливих перекатах грому.

Світло дісталося настилу тераси, підкотилося мені до ноги.

— Тату, ти можеш мене захистити? — запитав Привид, скориставшись паузою між ударами грому.

— Ходи до мене на лівий зап’ясток, — наказав я.

Дара дивилася в усі очі, як він знайшов собі місце, набравши вигляду Фракір.

А тим часом остання блискавка не згасла, але залишилася стояти вогняним стовпом край берега. Потім вона колапсувала у кулю, і та кілька секунд нерухомо трималася у повітрі, а тоді посунула до нас. Наближаючись, куля почала змінюватись.

І коли вона підплила до нашого столу, то перетворилася на образ Лоґрусу, що пульсував сліпуче.

— Принцесо Даро, Принце Мерліне, — пролунав жахливий голос, який я востаннє чув того дня, коли відбулося зіткнення у Замку Амбера, — я не хотів заважати вашій трапезі, але та річ, яку ви переховуєте, змушує мене це зробити. — Кривулясте відгалуження образу вистрелило в напрямку мого лівого зап’ястка.

— Він блокує мене, і я не можу переміститися звідси, — сказав Привид.

— Віддайте її мені!

— Чому б це? — запитав я.

— Ця річ пройшла Лоґрусом, — пролунала відповідь, кожне слово якої відрізнялося від інших висотою, гучністю, тембром.

Мені спало на думку, що наразі, якщо я насправді такий цінний для Лоґрусу, як казала Дара, я можу знехтувати цим наказом. Тому я відказав:

— Теоретично Лоґрус відкритий для всіх, хто бажає на нього ступити.

— Я сам собі закон, Мерліне, а твоє Колесо-Привид уже перетинало мене раніше. Тепер я до нього доберуся.

— Ні, — відповів я, подумки сконцентрувавшись на спикарді, шукаючи засіб миттєво перенестися туди, де володарює Лабіринт. — Я не відмовлюся так легко від власного створіння.

Образ засяяв ще яскравіше.

Тут Дара зірвалася на ноги й кинулася між Образом та мною.

— Зупинись, — сказала вона. — У нас є важливіші справи, ніж твоя помста іграшці. Я відправила своїх кузенів Гендрейків по наречену Хаосу. Якщо ти хочеш, щоб цей план спрацював, я пропоную тобі допомогти їм.

— Я пригадую твій план щодо принца Бранда, згідно з яким Джасра мала спіймати його в пастку. Він не може не вдатися, казала ти мені.

— Цей план підвів тебе де могутності, якої ти прагнеш, так близько, як ніколи раніше.

— Це правда, — визнав він.

— А з тією, що носить Око, таких проблем, як із Джасрою, не буде.

Образ ковзнув повз неї, перетворюючись з невеличкого сонця на низку ідеограм[183].

— Мерліне, ти сядеш на трон і служитимеш мені, коли настане час?

— Я зроблю все необхідне, аби відновити рівновагу сил, — відказав я.

— Це не відповідь на моє питання! Ти сядеш на трон на моїх умовах?

— Якщо це те, що треба, аби все виправити, — відповів я.

— Це мене влаштовує, — сказав він. — Можеш залишити собі свою іграшку.

Дара посунулась убік, і він ковзнув повз неї, а тоді почав блякнути.

— Запитай у нього про Люка, і Корвіна, і новий Лабіринт, — пролунав його голос, перш ніж він розтанув.

Вона повернулася й утупилась у мене очима.

— Налий мені склянку вина, — промовила Дара.

Я налив. Вона піднесла її до губ і випила одним духом.

— Отже, розкажи мені про Люка, і Корвіна, і новий Лабіринт, — сказала вона.

— Розкажи мені про Джасру і Бранда, — парирував я.

— Ні. Ти перший, — сказала вона.

— Чудово, — погодився я. — Тільки він забув сказати, що це були фантоми Лабіринту. Люк перестрів мене, коли я прямував сюди. Його послав Лабіринт переконати мене полишити межі Хаосу. Лоґрус послав лорда Борела позбутися Люка.

— Люк — це Рінальдо, син Джасри та Бранда, чоловік Корал та король Кашфи?

— Саме так. Тепер розкажи мені нарешті все до кінця. Ти послала Джасру піймати Бранда в пастку, загнати його на той шлях, яким він пішов?

— Він пішов би цим шляхом у будь-якому разі. Він прийшов до Дворів у пошуках сили для здійснення своїх планів. Вона тільки трохи полегшила його завдання.

— Я так не думаю. Але чи це означає, що прокляття мого батька насправді не мало жодної ваги?

— Ні, воно допомогло, в метафізичному плані. Завдяки йому простягнути Чорну дорогу аж до Амбера стало простіше. А чому ти все ще тут, якщо король Рінальдо сказав тобі забиратися звідси? Це прояв лояльності до Дворів?

— Ми домовилися з тобою про обід, а ми давно не обідали разом. Не хотів пропустити таку нагоду.

Вона посміхнулася краєчком губ і відсьорбнула трохи вина.

— Ти спритно звернув розмову на інше, — зауважила вона. — Але повернімося до неї. Фантом Борела позбувся фантома Рінальдо, я так розумію?

— Не зовсім так.

— Що ти маєш на увазі?

— З’явився фантом мого батька й розібрався з Борелом, і ми змогли піти.

— Знову? Корвін знову взяв гору над Борелом?

Я кивнув.

— Звісно, ніхто з них не пам’ятав про їхню першу сутичку. Їхні спогади закінчуються часом копіювання, отже...

— Я розумію, як це працює. Що трапилося далі?

— Ми втекли звідти, — відповів я, — і, врешті-решт, я опинився тут.

— А що мав на увазі Лоґрус, згадуючи Лабіринт?

— Імовірно, те, що фантом мого батька був створений саме новим Лабіринтом, а не старим.

Вона випрямилася на стільці, очі її розширилися.

— Звідки тобі це відомо? — запитала вона з притиском.

— Він мені сказав, — відповів я.

Вона утупилася поглядом кудись повз мене, на море, тепер абсолютно безмовне.

— Отже, третя сила, дійсно, устряла в гру, — задумливо промовила вона. — Це вражає, хоч і плутає карти. Хай буде проклятий Корвін за те, що накреслив той Лабіринт!

— Ти його ненавидиш по-справжньому, адже так? — сказав я.

Вона подивилася мені просто в очі.

— Більше ні слова про це! — наказала вона. — Ні, стривай, ще одне, — додала вона за мить. — Чи не сказав він тобі щось про те, кому підкоряється новий Лабіринт? Чи про те, які він має плани? Те, що він послав фантом Корвіна захистити Люка, можна розглядати як дублювання ним дій старого Лабіринту. З іншого боку, чи через те, що його створив твій батько, чи через те, що він має власні плани щодо тебе, можливо, це було зусилля, спрямоване на твій захист... Що він казав про це?

— Що він хоче забрати мене з того місця, де я знаходився.

Вона кивнула.

— Саме це він і зробив, — сказала вона. — Він казав ще щось? Відбулося ще щось важливе?

— Він питав про тебе.

— Справді? І це все?

— Він не мав якогось спеціального послання, якщо ти це маєш на увазі.

— Розумію.

Вона подивилася вбік, хвилинку помовчала. А тоді сказала:

— Ці фантоми мають короткий вік, чи не так?

— Так, — підтвердив я.

— Це просто бісить, — проказала вона, — думати, що, попри все, він ще може бути в грі.

— Він живий, адже так, мамо? — сказав я. — І ти знаєш, де він.

— Я йому не сторож, Мерліне.

— Гадаю, сторож.

— Це нахабство так зі мною говорити!

— Та я мушу це робити, — відповів я. — Я проводжав його, коли він вирушав сюди, до Дворів. Звичайно, він хотів бути тут разом з іншими для підписання мирної угоди. Але ще більше він хотів побачити тебе. У нього лишалося стільки питань без відповідей — звідки ти з’явилася, чому ти прийшла до нього, чому ви розсталися так, як розсталися...

— Досить! — вигукнула вона. — Припини це!

Я не звернув уваги на її слова.

— ...я знаю, що він був тут, у Дворах. Його тут бачили. Він, напевне, шукав тебе. Що тоді сталося? Які відповіді ти йому дала?

Вона схопилася на ноги, на обличчі її була лють.

— Усе, Мерліне, — сказала вона. — Схоже, з тобою неможливо підтримувати цивілізовану розмову.

— Він твій бранець, мамо? Ти зачинила його десь, у такому місці, де він не може тебе потурбувати, не може завадити твоїм планам?

Вона різко зробила крок від столу і, здається, навіть оступилася.

— Нестерпна дитина! — сказала вона. — Ти такий само, як він. Чому ти мусиш бути таким схожим на нього?

— Ти його боїшся, адже так? — сказав я, раптом зрозумівши, що це може бути правдою. — І ти боїшся вбити Принца Амбера, навіть маючи Лоґрус на своєму боці. Ти його тримаєш десь під замком, але ти боїшся, що він звільниться та зруйнує твої нові плани. І боїшся ти дуже давно, через те, що мусила зробити, аби вивести його з гри.

— Який абсурд! — сказала вона, задкуючи, бо я наближався до неї, обігнувши стіл. Тепер її обличчя виказувало справжній жах. — Це тільки здогадки! — продовжила вона. — Він мертвий, Мерліне! Припини! Забирайся геть! Ніколи не згадуй більше його ім’я в моїй присутності! Так, я його ненавиджу! Він знищив би всіх нас! І тепер знищив би, якби міг!

— Він не мертвий, — констатував я.

— Як ти можеш це стверджувати?

Я утримався від спокуси сказати їй, що говорив з батьком, і промовчав.

— Лише винні захищаються так несамовито, — сказав я. — Він живий. Де він?

Вона піднесла руки, долонями до себе, і склала їх на грудях, опустивши лікті. Страху і гніву наче й не було. Коли вона заговорила знову, в голосі її чулося чи не глузування:

— Тоді шукай його, Мерліне. Шукай його, обов’язково.

— Де? — запитав я.

— Шукай його в Безодні Хаосу.

Біля її лівої ступні з’явився язичок полум’я і почав оббігати все її тіло, рухаючись проти годинникової стрілки, підіймаючись вище й вище, залишаючи за собою суцільну вогняну завісу. Полум’я закрило її з головою, а тоді зникло з тихим шипінням, забравши її з собою.

Я зробив крок уперед, опустився на коліно на тому місці, де вона стояла. Долоня відчула слабке тепло, і це все. Гарні чари. Мене ніхто таких ніколи не вчив. Пригадавши минуле, я мусив визнати, що мама завжди мала слабкість до ефектних появ і зникнень.

— Привиде?

Він зіскочив з мого зап’ястка й завис у повітрі перед моїм обличчям.

— Так?

— Ти все ще заблокований і не можеш переміщатися крізь Тінь?

— Ні, — відказав він. — Блокування зникло, як тільки забрався образ Лоґрусу. Я можу мандрувати й до Тіні, і з Тіні. А можу й тебе перемістити. Хочеш?

— Так. Віднеси мене до галереї нагорі.

— До галереї? Тату, прямісінько з того місця, де знайшов Лоґрус, я занурився в темне море. Я не встиг обізнатися з місцевою географією.

— Пусте, — сказав я. — Сам упораюся.

Я активізував спикард. З шести його ліній заструменіла енергія, закручуючись спіраллю, забираючи нас із Привидом наче в клітку, вихором підносячи нас угору, до місця, де я побажав опинитися — до Катакомб Мистецтв. Поки ми летіли, я спробував викликати спалах полум’я, але так і не дізнався, вдалося це мені чи ні. Навіть дивно, як ті, хто це вміє, примудрилися досягти своєї майстерності.

7

Я переніс нас до моторошного залу, який серед усіх залів Катакомб старий очільник дому Саваллів полюбляв найбільше. Це був сад скульптур без природного освітлення, лише з невеличкими світильниками понизу, що ліпилися до підніжжя масивних брил. Тут було в кілька разів темніше, ніж у моєму улюбленому барі. Долівка не була рівною — увігнута, опукла, східчаста, складчаста — але загальний контур являв собою западину. Важко було оцінити розміри приміщення, бо, залежно від того, де стати, відкривалися нові простори та нові куточки. Ґрамбл, старий лорд Савалл, забажав, щоб цей зал не мав рівних поверхонь, і, на мою думку, це завдання потребувало найвищого рівня майстерності тіней.

Я стояв біля чогось, що скидалося на хитромудрий такелаж, от тільки корабля поблизу не було, а може, радше, на досконалий музичний інструмент, створений спеціально для того, аби на ньому грав якийсь титан, і світильники вихоплювали з темряви чи то канати, чи то струни, сріблячи ті, коли вони виходили з темряви й у темряву ж ховалися, очевидно, кріплячись до якоїсь розмитої темрявою рами. Інші брили виступали зі стін чи звисали зі стелі, наче сталактити. Я пішов уперед, і за кілька кроків те, що здавалося стінами, стало для мене підлогою. Брили, що стояли внизу, тепер витикалися зі стін.

Я йшов, а зал міняв свої обриси, крізь нього пронісся подув вітру, озвавшись зітханнями, гудінням, дзижчанням та дзвоном. Ґрамбл, мій вітчим, знаходив у цій залі втіху, тоді як для мене вона слугувала тільки місцем тренування відваги, завдяки тим пригодам, що чекали за її порогом. Утім, подорослішавши, я теж полюбив тут бувати, частково через те, що саме тут іноді я відчував хвилювання, властиве юності. Але зараз — зараз я хотів тільки поблукати тут кілька хвилин, згадати добрі старі часи і водночас дати лад своїм думкам. Бо їх набралося до біса багато... Речі, які мучили мене більшу частину мого дорослого життя, тепер, здавалося, ось-ось мали знайти своє пояснення. Мене не тішило сум’яття гіпотез, що аж роїлися в моїй голові. Але не так важливо, яка з них отримає підтвердження; головне, що вона покладе край моєму невіданню.

— Татку?

— Так?

— Не розумію, що це за місце, — сказав Привид.

— Це частина великої колекції творів мистецтва, якою володіє Дім Саваллів, — пояснив я. — Народ зі всього Хаосу і зі сусідніх Тіней теж приходить сюди подивитися на цю колекцію. Хобі мого вітчима. Коли я був малим, то багато часу провів, блукаючи цими залами. Тут є багато прихованих шляхів.

— А як щодо цієї кімнати? З нею щось не так.

— Це правда й неправда водночас, — сказав я. — Залежить від того, що ти маєш на увазі, кажучи «щось не так».

— Мої елементи сприйняття відчувають просто зараз якийсь дивний вплив.

— Це тому, що простір тут згортається, наче фігурка орігамі, тільки незвична. Зал значно більший, ніж здається. Тут ти можеш опинитися в різному часі й кожного разу бачити нові експонати. А може, вони переміщаються всередині приміщення. Я ніколи не знав цього напевне. Усе достеменно відомо тільки старому Саваллу.

— Отже, я мав рацію. З цим місцем щось не так.

— А мені воно цим і подобається.

Я усівся на срібний пеньок біля крислатого срібного ж дерева.

— Хочу подивитися, як згортається простір, — мовив нарешті Привид.

— То вперед.

Він відплив геть, а я сидів, прокручуючи в голові свою останню розмову з матір’ю. Згадував і про все, що сказав або не сказав Мандор, про конфлікт між Лабіринтом та Лоґрусом, про мого батька, як він захистив Лабіринт і мав стати королем в Амбері. Чи їй було про це відомо, чи знала вона факти, чи тільки робила припущення? Я дійшов висновку, що вона могла знати, адже між нею та Лоґрусом існували особливі стосунки, а той, безсумнівно, був у курсі головних рішень свого супротивника. Вона визнала, що ніколи не любила мого батька. Схоже, її цікавив тільки генетичний матеріал, який мав такий вплив на Лабіринт. Чи справді вона хотіла лише народити унікального захисника Лоґрусу?

Подумавши про те, що вона отримала в результаті, я пирснув сміхом. Вона подбала, щоб я навчився добре вправлятися зі зброєю, але до рівня мого батька мені було — як до неба. Мені більш до вподоби було чаклування, але в Хаосі чаклунів хоч греблю гати. Нарешті, вона відіслала мене до університету в Тіні Земля, яку полюбляли амберити. Але диплом комп’ютерника, отриманий у Берклі, також навряд чи додав мені якостей, необхідних, аби підносити прапор Хаосу в боротьбі з силами Порядку. Мабуть, я став для неї суцільним розчаруванням.

Я перенісся думками в дитинство, до тих химерних пригод, відправним пунктом яких слугувало це місце. Ми часто приходили сюди з Ґріллом, а Ґлейт або повзла біля наших ніг, або згорталася кільцем мені навколо руки чи ноги, або знаходила собі місце десь у мене за пазухою. Тут я видавав той дивний переливчастий крик, якому навчився уві сні, й інколи мені вдавалося викликати Керґму, і той приєднувався до нас, стрімко виринаючи зі складок темряви, з якоїсь проріхи перекрученого простору. Я так і не дізнався ніколи, хто ж такий чи що таке Керґма насправді, навіть якої він статі, бо він міняв свою форму і вмів літати, повзати, стрибати або бігати, набуваючи все нових незвичних форм.

У раптовому пориві я видав цей стародавній поклик. Звісно ж, нічого не сталося, а я вже за мить збагнув, що це було: плач за дитинством, яке минуло. Тоді я принаймні відчував, що мене любили. А тепер? Тепер я був ніхто — ані амберит, ані хаосит, і, сто відсотків, розчарування для всіх своїх рідних, з обох боків. Невдалий експеримент, ось хто я. Нікому я не був потрібний сам по собі, а завжди як щось таке, що може спрацювати. Раптом я відчув, що мені на очі навернулися сльози, і я ледь стримав схлипування. Не знаю, до якого стану я б себе роз’ятрив, бо мене відволікли від цього заняття.

Високо на стіні, ліворуч від мене, з’явилася червона точка, що спалахнула полум’ям. Полум’я перетворилося на вогняне коло під ногами людської постаті.

— Мерліне! — гукнув звідти голос, й омахи полум’я здійнялися вище. У відблисках я побачив знайоме обличчя, що трохи скидалося на моє власне, і зрадів, що воно знову надає сенсу моєму життю, навіть якщо цей сенс — смерть.

Я підніс догори ліву руку й зажадав від спикарда спалаху блакитного світла.

— Я тут, Юрте! — гукнув я, підводячись. Я почав створювати світлову кульку, яка мала б відвернути його увагу, поки я готував удар, що мав спопелити його електричним струмом. Якщо поміркувати, це, мабуть, найнадійніший спосіб його позбутися. Я втратив лік усім його спробам мене вбити й ще раніше вирішив, що наступного разу ініціатива ітиме від мене. Підсмажити його нервову систему здалося мені найкращим способом його вколошкати, попри ту силу, яку дав йому Фонтан. — Я тут, Юрте!

— Мерліне! Я хочу поговорити!

— А я — ні. Я намагався надто часто, і мені більше нема чого сказати. Ходи сюди й покладемо цьому край: зброя, рукопаш, магія. Мені однаково.

Він підняв обидві руки, долонями вперед:

— Перемир’я! — вигукнув він. — Тут, у Савалла, не можна з’ясовувати стосунки.

— Не намагайся згодувати мені це лайно про каяття, братику! — гукнув я у відповідь і тієї ж миті усвідомив, що щось у цьому може бути. Я пам’ятав, наскільки важливою була для нього думка старого, і розумів, що він нізащо не зробить нічого проти волі Дари в її домі. — До речі, а чого ти хочеш?

— Поговорити, я не жартую, — сказав він. — Що мені робити?

— Зустрінемось он там, — сказав я, метнувши свою світлову кулю так, аби вона освітила згори один знайомий об’єкт, який виглядав точнісінько, як картковий будиночок, зроблений зі скла та алюмінію. Промені світла відбивалися навсібіч від сотень поверхонь.

— Гаразд, — почув я у відповідь.

Я пішов у тому напрямку. Я бачив, що він наближається зі свого боку, і звернув під таким кутом, аби наші шляхи не перетнулися. А ще я прискорив кроки, щоб прийти до будиночка першим.

— Без фокусів, — гукнув він. — А якщо ми все ж таки зрозуміємо, що не можемо вирішити все миром, вийдімо звідси.

— Згода.

Я зайшов у конструкцію так, щоб бути за рогом від того місця, де зайде він.

І тієї ж миті побачив шість своїх віддзеркалень.

— Чому саме тут? — пролунав голос, десь просто поруч.

— Гадаю, ти ніколи не бачив стрічку під назвою «Леді з Шанхаю»[184]?

— Ні.

— Мені спало на думку, що тут ми можемо прогулятися та поговорити і це місце нам допоможе не поранити один одного.

Я обігнув ріг. Тут було ще більше мене в різних місцях. Ще за кілька секунд я почув, як хтось шумно втягнув повітря десь поруч. І майже відразу пролунав смішок.

— Починаю розуміти, — почув я його слова.

Три кроки й ще один поворот. Я зупинився. Тепер я бачив двох себе і двох його. Але він на мене не дивився. Я повільно наблизився до одного з його відображень. Він повернувся, побачив мене. Розкривши рота, він позадкував і зник.

— Про що ти хотів поговорити? — запитав я, зупиняючись.

— Не знаю, звідки почати.

— Таке життя.

— Ти досить сильно засмутив Дару...

— Ти часу не витрачаєш. Я розстався з нею лише десять чи п’ятнадцять хвилин тому. Ти зупинився тут, у Савалла?

— Так. І я знав, що вона обідає з тобою. Отже, я лише перестрів її на хвилинку після обіду.

— Маю зізнатися, вона теж не додала мені гарного настрою.

Я знову завернув за ріг і пройшов крізь двері саме вчасно, аби встигнути помітити, як він легенько посміхнувся.

— Інколи вона це вміє, я знаю, — сказав він. — Вона повідала мені, що на десерт у вас був Лоґрус.

— Так.

— Вона сказала, що, схоже, він обрав тебе сісти на трон.

Я сподівався, що він побачив, як я знизав плечима.

— Схоже на те. Утім, я цього не прагну.

— Але ти сказав, що погоджуєшся.

— Тільки в тому випадку, якщо не буде інших можливостей відновити певну рівновагу сил. Це надзвичайний захід. До цього не дійде, я певний.

— Але він обрав тебе.

Я знову смикнув плечем.

— Тмер і Таббл стоять попереду мене.

— Це не має значення. Знаєш, а я б прагнув цього.

— Знаю. Як на мене, дуже невдалий кар’єрний вибір.

Раптом він оточив мене.

— Тепер — так, — визнав він. — Але впродовж якогось часу я мріяв про це, ще раніше, ніж тебе було обрано. Я гадав, що маю перевагу, кожного разу, коли ми зустрічалися, і щоразу опинявся все ближче до того, аби бути вбитим.

— Кожний раз був брудніший за попередній.

— Того останнього разу — у церкві, в Кашфі — я був упевнений, що мені нарешті вдасться з тобою поквитатися. Натомість ти мене мало не прикінчив.

— Припустімо, що Дара або Мандор прибрали Тмера й Таббла. Ти знав, що маєш сам розібратися зі мною, але як щодо Деспіла?

— Він пропустив би мене вперед.

— Ти його питав?

— Ні, але я впевнений у цьому.

Я зробив ще крок.

— Ти завжди надто керувався припущеннями, Юрте.

— Можливо, твоя правда, — сказав він, виникаючи й зникаючи знову. — У будь-якому разі це не має значення.

— Чому ні?

— Я пас. Виходжу з гри. Хай йому біс.

— Чого це раптом?

— Навіть якби Лоґрус не висловив ясно свої наміри, я все одно почав нервувати. Річ навіть не в тому, що я злякався, що ти вб’єш мене рано чи пізно. Я став замислюватися про себе самого та про престолонаступництво. Що буде, якщо я прокладу собі шлях до трону? Тепер я вже не такий упевнений, як колись, що достатньо компетентний, аби на ньому сидіти.

Я повернув знову й на мить помітив його — облизує губи, брови зібрані на вузлик.

— Я міг би наробити на троні ще тих дурниць, — продовжив він, — якби не прислухався до розумних порад. А ти знаєш, що, у кінцевому підсумку, поради ці йшли б від Мандора чи Дари. Я б став маріонеткою в їхніх руках, хіба не так?

— Можливо. Але ти мене дуже здивував. Коли це ти почав так вважати? Чи не після того, як пройшов ритуал у Фонтані? Може, це завдяки тому, що я його перервав, ти навернувся на нормальний курс?

— Можливо, щось у цьому є, — погодився він. — Тепер я радий, що не пройшов ритуал до кінця. Підозрюю, що інакше я міг би збожеволіти, як Бранд. А може, причина в чомусь геть іншому. Наприклад... Не знаю.

Запало мовчання, під час якого я продовжував боком пробиратися коридором, а мої здивовані відбитки ступали нога в ногу зі мною у дзеркалах обабіч мене.

— Вона не хотіла, щоб я тебе вбивав, — нарешті вичавив він із себе, і голос його пролунав звідкись з правого боку.

— Джулія?

— Так.

— Як вона?

— Одужує. До речі, дуже швидко.

— Вона тут, на Шляхах Саваллів?

— Так.

— Послухай, я хотів би її побачити. Але, якщо вона не захоче, я зрозумію. Я не знав, що це вона, коли вдарив кинджалом Маску. Мені дуже шкода.

— Вона насправді ніколи не хотіла заподіяти тобі шкоди. Ворогувала з Джасрою. Проти тебе вона вела складну гру. Хотіла довести, що вона не гірша за тебе; можливо, краща. Хотіла показати тобі, від чого ти відмовився.

— Мені шкода, — промимрив я.

— Скажи мені ось що, дуже тебе прошу, — промовив він. — Чи ти її кохав? Чи ти колись кохав її по-справжньому?

Я відповів не одразу. Урешті-решт, я й сам ставив собі це запитання, безліч разів, і мені теж доводилося чекати на відповідь.

— Так, — відказав я згодом. — Я не зрозумів цього, поки не стало вже надто пізно. Помилився в часі.

Ще пауза, і тепер спитав уже я:

— А ти?

— Я не збираюся повторювати твою помилку, — відповів він. — Це завдяки їй я почав замислюватися над усіма цими речами...

— Розумію. Якщо вона не захоче мене бачити, перекажи їй, що я дуже шкодую... про все...

Відповіді не було. Я трохи постояв недвижно, сподіваючись, що він підійде до мене, але він не робив цього.

Тоді я гукнув:

— Гаразд. Щодо мене, згоден вважати наше протиборство закінченим.

Я пішов далі. Трохи згодом дійшов до виходу і вийшов крізь нього.

Він стояв зовні, дивлячись на масивний порцеляновий фасад.

— Добре, — відгукнувся він.

Я підійшов ближче.

— Це ще не все, — проказав він, не повертаючись до мене.

— Так?

— Гадаю, вони вирішили витягти туза з рукава, — сказав він.

— Хто? Як? І навіщо?

— Мама та Лоґрус, — пояснив він. — Аби посадити тебе на трон. Хто така Наречена Каменя?

— Гадаю, це Корал. Здається, я чув, як Дара одного разу вжила цей термін. А в чому річ?

— Я випадково почув, як вона давала вказівки декому з Гендрейків. Вона відправляє спеціальну команду викрасти цю жінку й доправити її сюди. У мене склалося враження, що вона має бути твоєю королевою.

— Це безглуздя, — сказав я. — Вона одружена з моїм приятелем Люком. Вона — королева Кашфи...

Він стенув плечима.

— Кажу тобі те, що чув, — сказав він. — Це якимось чином пов’язане з отією проблемою рівноваги сил.

І дійсно. Я не подумав про таку можливість, але це здавалося цілком логічним. Разом із Корал Двори автоматично отримали б Судний Камінь, або Око Змії, як його тут називають, і це, певна річ, вплинуло б на баланс сил. Втрата для Амбера, набуток для Дворів. Цього може виявитися достатньо, аби отримати те, чого прагнув я, — гармонії, здатної відтермінувати катастрофу на невизначено довгий час.

Дуже шкода, що я не міг дозволити, аби це сталося. Бідолашну дівчину й так уже засмикали, бо вона мала нещастя опинитися в Амбері в невідповідний час, бо вона мала нещастя відчути до мене симпатію. Я згадав, як колись поринув у абстрактні філософські роздуми й дійшов висновку, що, так, це буде правильно пожертвувати однією невинною людиною заради блага багатьох. Це було ще в коледжі, і йшлося в тому філософствуванні про принципи, здається. Але Корал була мені приятелькою, кузиною і, в певному значенні, коханкою, хоч це і сталося за дуже дивних обставин, і зараз, швиденько проаналізувавши свої до неї почуття, аби знову не бути заскоченим зненацька, я зрозумів, що, можливо, я в неї й закохався. І все це означало, що філософія вчергове зазнала поразки, зустрівшись із реальністю життя.

— А як давно вона відправила ту команду, Юрте?

— Не знаю, коли вони відбули; не знаю навіть, чи вони вже відбули чи ще ні, — відповів він. — Але, враховуючи різницю в часі, вони могли вже не тільки вирушити на завдання, а й повернутися.

— Твоя правда, — визнав я й пробурмотів: — От лайно!

Він розвернувся й подивився на мене.

— Тобто, це важливо і з багатьох інших причин, я так розумію? — поцікавився він.

— Це важливо для неї, а вона важлива для мене, — відповів я.

На його обличчі з’явився вираз щирого здивування.

— У такому разі, — сказав він, — чому б тобі просто не дозволити їм притягти її сюди? Якщо тобі доведеться сісти на трон, це підсолодить пілюлю. Якщо не доведеться, вона, хоч як, а залишиться з тобою.

— Важко таїти свої почуття, навіть серед нечарівників, — зауважив я. — Її можуть тримати як заручницю, аби я не вибрикував.

— Ось що. Не хотів казати, але це мене тішить... Тобто... Мене тішить, що тобі небайдуже до когось, крім себе.

Я нахилив голову. Мені хотілося підійти до нього, доторкнутися до нього, але я не став цього робити.

Юрт тихенько замугикав, як він іноді робив хлоп’ям, коли щось обмірковував. А тоді сказав:

— Ми мусимо дістатися до неї, перш ніж це зроблять вони, і заховати її десь у безпечному місці. Або, якщо вона вже у них, відбити її.

— Ми?

Він посміхнувся, чого зазвичай ніколи не робив.

— Ти ж знаєш, яким я став. Я по-справжньому крутий.

— Сподіваюсь, — сказав я. — Але ти ж розумієш, що станеться, якщо хтось дізнається, що за цим стояла парочка братиків з роду Саваллів? Чекай на вендету з боку Гендрейків, скоріш за все.

— Навіть якщо це Дара їх на це намовила?

— Це виглядатиме так, наче вона їх підставила.

— Домовились, — сказав він. — Жодних свідків.

Я міг би додати, що запобігти вендеті означає зберегти життя купі народу, але це, хай як, а пролунало б дещо лицемірно. Натомість я сказав:

— Сила, яку ти отримав від Фонтана, дає тобі змогу діяти як «живий Козир». Принаймні я чув, що цей феномен називали саме так. Мені здається, саме так ти переміщав Джулію, і себе разом з нею.

Він кивнув.

— Можеш терміново перекинути нас звідси до Кашфи?

Повітря наповнилося дзвоном: десь далеко залунав величезний гонг.

— Я можу робити все, що роблять Козирі, — відповів він, — і з собою я можу брати кого завгодно. Єдина заковика в тому, що Козирі на таку відстань не діють. Мені доведеться переносити нас за кілька стрибків.

Гонг пролунав знову.

— Що там таке відбувається? — запитав я.

— Цей шум? — перепитав він. — Це знак, що незабаром розпочнеться похорон. Його чути по всіх Дворах.

— Невчасно.

— Може, так, а може, й ні. Це наводить мене на думку.

— Кажи, що за думка?

— Похорон стане нашим алібі, якщо нам доведеться прибрати когось із Гендрейків.

— Яким чином?

— Різниця в часі. Ми йдемо на похорон і даємо себе помітити. Потім вислизаємо, виконуємо свою справу, повертаємося та залишаємося до кінця церемонії.

— Ти гадаєш, часовий потік дасть це зробити?

— Я гадаю, що шанс у нас є, і непоганий. Я зробив купу стрибків по всіх усюдах. І починаю по-справжньому відчувати часові потоки.

— Тоді ми спробуємо. Чим більше плутанини, тим краще.

І знову загудів гонг.

Червоний, колір вогню чи колір життя, що тече в наших жилах, у Дворах Хаосу — колір жалоби. Я вирішив скористатися спикардом, а не образом Лоґрусу, аби викликати відповідний одяг для себе. Було у мене бажання уникати наразі будь-якого спілкування, навіть цілком світського, з цією Силою.

Юрт козирнув нас до свого житла, де у нього були відповідні шати, що залишилися з останнього похорону, на якому він був присутній. У мене, на споді душі, теж ворухнулося бажання побачити свою стару кімнату. Можливо, колись, коли я буду не в такому цейтноті...

Ми вмилися, розчесалися, опорядилися, швиденько вдяглися. Я змінив подобу, те ж саме зробив і Юрт, і ми знову причепурилися, уже в цьому вигляді, а вже потім взялися вбиратися відповідним чином. Сорочка, бриджі, камзол, плащ, сандалі, браслети, шарф та бандана — ми виглядали на всі сто. Зброю мусили залишити. Вирішили повернутися по неї, коли вдасться ушитися.

— Готовий? — запитав мене Юрт.

— Так.

Він узяв мене за руку, і ми, перемістившись, прибули на внутрішній периметр Плази на Краю Світу, де блакитне небо затьмарювалося, наче над пожежею, над шерегою факельників, що вишикувалися уздовж маршруту, яким мала йти жалобна процесія. Ми теж змішалися з натовпом, бажаючи, щоб нас побачили якомога більше людей. Мене привітали кілька знайомих. На нещастя, більшість із них хотіли зупинитися та поговорити, оскільки давно мене не бачили. У Юрта були такі ж проблеми. Майже всі цікавилися, чому ми тут, а не біля Телбейна, масивного, скляного шпиля Хаосу, що височів далеко за нашими спинами. Раз у раз повітря починало вібрувати, коли гонг видавав нову серію розкотистого гудіння. Вібрація відчувалася й у нас під ногами, бо ми були дуже близько до її джерела. Ми неспішно простували Плазою, прямуючи до величезної споруди з чорних брил на самому краю Безодні, брамою в якій слугувала арка з омахів замерзлого полум’я, і з нього ж складалися і сходи, що вели вниз, кожна сходинка, кожний поручень. Гігантський амфітеатр під нашими ногами також охоплювало полум’я, і він, сяючи, дивився на чорну брилу, що стояла на краю всього, і за нею не було стіни, а лиш розчахнута порожнеча Безодні та її сингулярність[185], звідки вийшло все суще у світі.

Ніхто поки що туди не заходив, і ми стояли біля вогняної брами та дивилися назад, на той маршрут, яким йтиме процесія. Ми кивали привітним демонським обличчям, здригалися від звуків гонга, дивилися на небо, яке тим часом потемнішало ще сильніше. Раптом увесь мій розум наповнила чиясь потужна присутність.

— Мерліне!

І негайно в моїй уяві виник Мандор у зміненій подобі. Він був у червоних жалобних шатах і дивився вниз на свою руку, а пальців я не бачив, бо, мабуть, саме там у нього був Козир із моїм зображенням, і виглядав він таким роздратованим, яким я його не бачив дуже давно, а може, й ніколи.

— Так? — відгукнувся я.

Його погляд ковзнув повз мене. Вираз обличчя раптом змінився, брови поповзли вгору, губи розтулилися.

— Це Юрт з тобою? — запитав він.

— Точно, він.

— А у мене з нашої останньої розмови, — повільно проказав він, — склалося враження, що ви маєте не найкращі взаємини.

— Ми домовилися не повертатися до наших суперечок під час похорону.

— Хоч це виглядає дуже цивілізовано, я не впевнений, що це розумно, — сказав він.

Я посміхнувся.

— Я знаю, що роблю, — відказав я йому.

— Справді? — зронив він. — Тоді що ти робиш в соборі замість бути тут, у Телбейні?

— Ніхто мені не сказав, що я маю бути в Телбейні.

— Це дивно, — відповів він. — Ваша мати мала попередити і тебе, і Юрта, що ви маєте брати участь у жалобній ході.

Я помотав головою і повернувся до Юрта.

— Юрте, ти знав, що ми маємо брати участь у процесії? — запитав я.

— Ні, — відказав він. — З одного боку, начебто й мали б, а з іншого — ми під чорною вартою, а вони, мабуть, бажають, щоб ми не висовувалися. А з ким ти це розмовляєш?

— З Мандором. Він каже, Дара мала нас попередити.

— Мені вона нічого не казала.

— Ти чув? — звернувся я до Мандора.

— Так. Тепер це не має значення. Ходіть сюди, ви обоє.

Він простягнув іншу руку.

— Він кличе нас, негайно, — сказав я Юртові.

— Чорт забирай! — буркнув собі під ніс Юрт, роблячи крок уперед.

Я дотягнувся до руки Мандора й ухопився за неї, а Юрт підійшов ближче й узявся за моє плече. Ми зробили крок уперед й опинилися у головному залі Телбейна на першому поверсі, серед глянсових та мерехтливих стін. Етюд у чорних, сірих, болотяно-зелених та винно-червоних тонах, канделябри-сталактити, вогняні скульптури попід стінами, а між ними розвішені лускаті шкури. Під склепінням повільно плавають водяні сфери, наповнені химерними створіннями. У залі товпом товпилися вельможні гості, рідня, кур’єри, наче вогняне море хвилювалося навкруги катафалка в центрі залу. Гонг бомкнув знову, саме тоді, коли Мандор щось нам сказав.

Він зачекав, доки стих розкотистий гул, і повторив:

— Я кажу, Дари ще немає. Ходіть, віддайте шану, і хай Бенкес покаже вам ваші місця в процесії.

Кинувши погляд в напрямку катафалка, я помітив неподалік і Тмера, і Таббла. Тмер розмовляв із Бенкесом, Таббл з особою, що стояла до мене спиною, і я не міг розпізнати, хто це. Раптом мені стукнула жахлива думка.

— А чи передбачені, — запитав я, — достатні заходи безпеки під час процесії?

Мандор усміхнувся.

— Серед присутніх багато охоронців, — сказав він, — а ще більше розставлено уздовж шляху. Кожну секунду ви будете під оком.

Я зиркнув на Юрта, пересвідчитися, чи він це чує. Той кивнув.

— Дякую.

Вивергаючи подумки довгі рулади брудної лайки, я попрямував до труни, Юрт за мною. Єдине, що спадало мені на думку, — це звернутися до Лабіринту, аби він послав сюди мого фантома і той мене замінив. Але Лоґрус негайно розпізнає підставу за сплеском енергії. А якщо я просто піду з церемонії, мою відсутність не лише помітять, але мене, можливо, і вистежать. Можливо, це зробить сам Лоґрус, щойно Дара звернеться до нього по пораду. Тоді всі дізнаються, що я виступив проти спроби Лоґрусу відновити рівновагу сил, і тоді я буду не просто по вуха в лайні; ні, хвилі лайна накриють мене з головою. Я не такий дурний, аби вважати себе незамінним.

— То як ми це зробимо, Мерліне? — пошепки спитав мене Юрт, коли ми встали у хвіст черги, що повільно просувалася.

Гонг пролунав знову, і канделябри увійшли з ним у резонанс.

— Не бачу, як нам це зробити, — відповів я. — Може, спробувати вийти з нею на контакт, поки ми йдемо.

— Звідси через Козир це неможливо зробити, — відповів він. — Не знаю, може, за сприятливих умов... але тут стільки перешкод...

Я намагався пригадати якесь заклинання, якийсь засіб зв’язку чи агента, якому можна дати відповідне доручення. Ідеально згодився би Привид. Але ж він подався досліджувати просторові асиметричні ефекти в Залі Скульптур, і це може затягнутися надовго.

— Я міг би дістатися туди дуже швидко, — визвався Юрт, — а враховуючи різницю в часі, й повернутися раніше, ніж хтось помітить, що я зник.

— А в Кашфі ти знаєш дві особи, з якими можна переговорити, — нагадав йому я. — І це Люк і Корал. Вони обоє бачили тебе в церкві, коли ми з тобою намагалися вколошкати один одного. А потім ти поцупив у Люка батьківського меча. Скажу, довго не розмірковуючи: він спробує тебе вбити, щойно побачить, а вона закричить на ґвалт.

Черга просунулася вперед на кілька кроків.

— То я не звертатимуся по допомогу, — сказав він.

— Еге ж, — відповів я. — Я знаю, що ти крутий, але Гендрейки — профі. А до того ж Корал, без сумніву, чинитиме шалений опір тобі як рятівникові.

— Ти ж чаклун, — сказав Юрт. — Якщо ми дізнаємося, хто тут охорона, чи не можеш ти накласти на них чари, аби їм здавалося, наче вони бачать нас увесь час аж до кінця похорону? Тоді ми можемо щезнути, і все буде потай.

— Маю таку підозру, що або матуся, або наш старший братик наклали на охоронців захисні чари. Я б обов’язково так зробив, бо тут ідеальні умови для кілерів. Якби я відповідав за безпеку в цьому місці, то б не дозволив нікому лізти в голови до моїх людей.

Ми прочовгали вперед, ще трохи. Нахилившись убік та витягнувши шию, я вже міг бачити в просвітах між головами тих, хто був попереду, усохле демонське тіло старого Свейвілла, у пишних шатах, зі змією з червоного золота на грудях, в труні, утвореній з омахів полум’я. Вічний супротивник Оберона нарешті відбував на зустріч із ним.

Коли ми підійшли ще ближче, мені спало на думку, що цю проблему можна вирішити й геть по-іншому. Мабуть, я надто довго жив серед товариства, недосвідченого в чарах. Я й думати забув про магію, спрямовану проти магії, про складні змішані закляття. Що з того, що охоронці, скоріш за все, мають на собі захист від маніпулювання з їхніми органами відчуттів? Хай собі. Треба знайти шлях, як це обійти.

Ще один удар у гонг. Коли луна стихла, Юрт нахилився ближче.

— Я тобі ще не сказав головного, — прошепотів він.

— А саме? — зацікавився я.

— Там, на Шляхах Саваллів, я прийшов домовлятися з тобою ще й тому, що до біса наляканий, — проказав він.

— Що тебе налякало?

— Принаймні хтось із них, може, Мандор, а може, Дара, прагнуть більшого, ніж рівноваги сил; вони бажають повної перемоги Лоґрусу, Хаосу. Я знаю, що це так. А я не тільки не хочу брати в цьому участі, я не хочу, щоб так сталося. Тепер, коли я можу відвідувати Тіні, я не хочу, щоб їх знищили. Не хочу, аби перемогла якась одна сторона. Хоч і тотальний контроль з боку Лабіринту, можливо, був би анітрохи не кращим.

— Звідки у тебе впевненість, що хтось із них насправді цього прагне?

— Вони вже спробували одного разу, з Брандом, хіба ні? Він мав намір зруйнувати весь порядок.

— Ні, — сказав я. — Він планував зруйнувати старий порядок, а тоді замінити його власним. Він був революціонером, а не анархістом. Збирався створити новий Лабіринт усередині породженого ним самим Хаосу, цілком реальний, але такий, що належав би тільки йому.

— Його просто надурили. Він ніколи б не спромігся зробити щось подібне.

— Як дізнатися, поки не спробуєш? А спробувати йому не довелося.

— Хай там як, а я боюся, що хтось хоче поставити хрест на реальному стані речей. Якщо їм удасться її викрасти, вони зроблять величезний крок у цьому напрямку. Якщо ти не здатний намутити щось, аби прикрити нашу відсутність, гадаю, ми мусимо просто піти звідси й спробувати зробити, що зможемо.

— Не зараз, — відказав я. — Зачекай. Я щось вигадаю. Як тобі така ідея: я не відшукуватиму охоронців серед натовпу і не гіпнотизуватиму їх. Натомість я застосую трансформацію. Візьму якихось двох хлопів і зроблю їх нашими двійниками. Щойно я це зроблю, ти козирнеш нас звідси. Жодних галюцинацій для жодної особи. Усі бачитимуть їх як нас, а ми зможемо взятися до нашої справи, а якщо потрібно буде, то й повернутися.

— Так і зроби, а я транспортую нас звідси.

— Гаразд, я займуся оцими двома просто перед нами. Щойно закінчу, махну тобі рукою отак, — я провів лівою рукою собі від плеча до пояса, — і ми з тобою нахилимося, наче хтось із нас щось упустив. І ти негайно забереш нас звідси.

— Я буду готовий.

Зі спикардом усе виявилося простіше: не треба було створювати заклинання для трансформації. Він працював як процесор заклинань. Я ввів завдання на два кінцеві результати, і він миттєво пробіг тисячі варіантів і видав мені два готові закляття, на розробку яких традиційними методами у мене пішла б купа часу. Наклавши чари, я підняв руку і дістався одного з численних джерел енергії, які спикард контролював далеко в Тінях. Ця енергія мала послужити живим духом для створених мною конструктів. Побачивши, що зміни розпочалися, я опустив руку, як було домовлено, і нахилився вперед.

На мить я відчув запаморочення, а випрямився вже в апартаментах Юрта, поруч із ним. Я розсміявся, а він поплескав мене по плечі.

Не зволікаючи, ми повернулися до своєї людської подоби та переодяглися. Юрт негайно ж схопив мене за руку й переніс нас до Вогняної Брами. Ще мить, і знову стрибок, цього разу на гірську вершину, біля підніжжя якої лежала блакитна долина, а над нами сяяло зелене небо. Ще один стрибок, і ми опинилися посередині високого мосту над глибоченною ущелиною, під небосхилом, який то ряснів зірками, то чорнів беззоряно.

— Тепер можна, — промовив він, і у нас під ногами виникло сіре каміння, чи то зарошене, чи то мокре від зливи, що минула. На сході хмари займалися пожежею. З півдня задував легкий бриз.

Це був мур навколо центральної частини Джидраша, столиці Кашфи, де сидів на троні Люк. Нижче знаходилися чотири величезні споруди. Одна з них — королівський палац, а інша, просто навпроти нього, на протилежному боці Площі — Храм Єдинорога. Ми бачили також дахи безлічі менших будівель. Трохи віддалік виднівся флігель того палацу, звідки Ґрілл забрав мене, перервавши моє побачення з королевою. Здається, що це було так давно... Я роздивився крізь буяння плюща навіть зірвану віконницю на нашому вікні.

— Туди, — мовив я, показавши на вікно. — Там я бачив її востаннє.

В один змиг ока ми вже стояли посеред кімнати. Крім нас, тут нікого не було.

У кімнаті встигли прибратися, ліжко заправили. Я витяг свої Козирі, знайшов карту Корал. Я вдивлявся в неї, поки вона не стала крижаною. Відчувши присутність Корал, я ввійшов у контакт.

Вона була там, і її там не було. Це було безладне й викривлене відчуття присутності, як буває уві сні або в ступорі. Я провів рукою над картою, припиняючи наш невдалий контакт.

— Що сталося? — запитав Юрт.

— Гадаю, вона під наркотиками, — відповів я.

— Це вказує на те, що вони її вже схопили, — сказав він. — Ти зможеш знайти, де її тримають, якщо вона в такому стані?

— Вона може бути і в сусідньому будинку, на лікуванні, — сказав я. — Коли ми бачилися з нею, вона ще не почувалася здорового.

— То що ми робимо?

— У будь-якому разі ми мусимо переговорити з Люком, — сказав я, відшукуючи потрібну карту.

Як тільки я витяг її, контакт встановився миттєво.

— Мерліне! Де тебе чорти носять? — поцікавився він.

— Якщо ти в палаці, я по сусідству, — відказав я.

Він підвівся, і я побачив, що раніше він сидів на краю ліжка, підібрав з підлоги зелену сорочку з довгими рукавами й прикрив нею свою чималеньку колекцію шрамів. Краєм ока я наче помітив ще когось у ліжку біля нього. Він щось промурмотів у той бік, але я не розчув, що саме.

— Треба поговорити, — сказав він, намагаючись пригладити розкуйовджене волосся. — Забери мене.

— Гаразд, — відгукнувся я. — Тільки хочу тебе попередити, що зі мною мій брат Юрт.

— Він має при собі меч мого татуся?

— Ммм... Ні.

— Спробую не вбити його просто зараз, — відказав він, заправляючи сорочку в штани.

Він ривком сунув руку вперед. Я впіймав її та стиснув. Він ступив крок і приєднався до нашого товариства.

8

Люк вишкірився до мене, люто глипнув на Юрта.

— Де тебе все ж таки носило? — поцікавився він.

— Був у Дворах Хаосу, — сказав я. — Мене викликали через те, що помер Свейвілл. Саме зараз іде повним ходом похорон. Ми вислизнули звідти, коли я довідався, що Корал загрожує небезпека.

— Я знаю... тепер, — промовив Люк. — Вона зникла. Її викрали, схоже на те.

— Коли це сталося?

— Наскільки я можу судити, позаминулої ночі. А що тобі про це відомо?

Я подивився на Юрта.

— Різниця в часі, — зауважив він.

— Завдяки Корал виникає шанс набрати кілька очок, — пояснив я Люкові, — у нескінченному герці між Лабіринтом та Лоґрусом. Тому за нею вирядили агентів Хаосу. Але вона потрібна їм цілою та неушкодженою. Нічого поганого з нею не станеться.

— Навіщо вона їм потрібна?

— Схоже, вони вважають, що кращої кандидатури для коронації в Телбейні, тепер, коли Судний Камінь став частиною її анатомії, не знайти.

— То вони хочуть її королевою; а хто ж стане новим королем?

Раптом я відчув, що обличчя мені мов жаром обсипало.

— Ну, ті люди, що її захопили, бачать на цій посаді мене, — проказав я.

— Оце так новина! Мої вітання! — вигукнув він. — Принаймні я буду не єдиний, хто влип як муха в мед.

— Що ти маєш на увазі?

— Це царювання ще та заморока, скажу я тобі, старий. Не варте дірки з бублика. І на якої лихої години я вляпався в це лайно? Хто завгодно лізе до тебе, і ти мусиш марнувати на нього час, а коли наче нікого нема, хтось усе одно сидить у тебе на хвості.

— Чорт забирай, тебе ж щойно коронували! Зачекай трохи, і все утрясеться.

— «Щойно»? Місяць з гаком минув!

— Різниця в часі, — повторив Юрт.

— Ходімо, пригощу тебе кавою, — сказав Люк.

— Ти завів тут каву?

— Вона мені потрібна, старий. Сюди, — він провів нас крізь двері, завернув ліворуч, попростував до сходів.

— Мені тут стукнула кумедна думка, — сказав він, — коли слухав твою балачку, що тебе пхнуть на короля, а Корал — бажана королева, і таке інше. Я можу розірвати наш із нею шлюб як раз та два, оскільки тут я керую. Отже, ти хочеш її собі королевою, а я хочу укласти з Амбером цю угоду щодо Золотого Кола. Здається, тут є можливість кожному отримати свій шматочок щастя.

— Усе значно складніше, Люку. Я не хочу цієї посади, і, боюся, для всіх нас буде дуже погано, якщо Корал потрапить до рук моїх родичів із Дворів. Останнім часом я багато про що довідався.

— Наприклад? — запитав Люк, відчиняючи приховані двері, що вивели нас на вуличку позаду палацу.

Я знову подивився на Юрта.

— Він теж боїться, — зауважив я. — Саме тому останнім часом наші стосунки стали більш душевними.

Юрт кивнув.

— Існує ймовірність, що Бранд частково міг стати жертвою плану, розробленого у Дворах, — промовив він, — плану, що є частиною стратегії, якої там і досі притримуються.

— Краще нам піти й гарненько поснідати, — сказав Люк. — Вертаймося назад, поїмо на кухні.

Ми пішли за ним стежиною крізь сад.

І отак ми сиділи, їли, розмовляли, а за вікном розгорявся день. Люк зажадав, аби я знову спробував сконтактувати з Корал через її Козир, я спробував, і знову безуспішно. Він чортихнувся, кивнув і сказав:

— Ви прибули сюди вчасно. Мені повідомили, що її викрадачі нещодавно вирушили Чорною дорогою.

— Усе сходиться, — зазначив я.

— Але я маю підстави вважати, що до Дворів вони повернуться без неї.

— Он як?

— Наскільки я розумію, ці чорні магістралі, якими ви, хлопці, користуєтеся, є небезпечними для сторонніх, — зауважив Люк. — Але залишки цієї дороги можу вам показати; наразі це радше чорна стежка. Я хотів би подивитися, куди вона виведе, та не знаю, чи зможу йти нею, не кажучи вже про те, щоб іти довго. Хочу спитати, чи можливо надати мені якийсь захист від неї?

— Лише одне те, що ти будеш із нами, захистить тебе, коли ми вирушимо, — сказав Юрт.

Я підвівся. Кухар та дві посудомийниці подивилися в наш бік.

— Ти мусиш зустрітися з однією людиною, Люку, — сказав я йому, — просто зараз.

— Чому б і ні? — відгукнувся він, теж зводячись на ноги. — Де вона?

— Ходімо прогуляємося, — запропонував я.

— Звісно.

Ми попрямували до службового ходу.

— Отже, чи була вона свідомою спільницею, чи магічною бомбою уповільненої дії, це матуся могла підбурити татка на захоплення влади в Амбері, а, зрештою, і на те, щоб він спробував змінити світ.

— Ну, гадаю, він не прийшов до неї таким уже невинним агнцем, — зауважив я.

— Це правда, але цікаво, наскільки детально розробленими були його плани, — задумливо промовив Люк. — Це найприємніше, що мені довелося почути цього місяця.

Ми вийшли та опинилися на невеличкій галереї, що тяглася уздовж бокового фасаду палацу. Люк зупинився, роздивляючись навсібіч.

— Де він? — поцікавився він.

— Не тут, — відказав я. — Мені просто потрібно було знайти відправний пункт, де не було б свідків того, як я викрадаю їхнього короля.

— Куди ми прямуємо, Мерліне? — запитав Юрт, коли я закрутив спіраль із центру спикарда, яка брала енергію з шістнадцяти різних джерел енергії.

— Це ти добре придумав. Викради мене світ за очі, — устиг сказати Люк, коли спіраль уже затягувала в себе його разом із Юртом.

— Маю для тебе вигідну пропозицію, — відгукнувся я.

Це було так, наче ступити всередину калейдоскопа та пройти третину оберту серед кубістського подрібнення дійсності на шматочки та складання її у все нові та нові візерунки, і раптом вийти з іншого кінця трубки просто під гілля височенного дерева, верхівка якого губиться в тумані, а поблизу приткнувся червоний та білий «Шевроле» 57 року з ввімкнутим радіоприймачем, із якого лунає «Дев’ять Дів» Ренборна[186].

Фантом Люка виліз із переднього сидіння і посунув нам назустріч.

Люк витріщив на нього очі.

— Привіт, — сказав я. — Познайомтесь один з одним. Представляти вас, гадаю, зайве. Маєте багато спільного.

Юрт уставився на Лабіринт.

— Це версія мого батька, — пояснив я.

— Я так і здогадався, — відказав Юрт. — Але що ми тут робимо?

— У мене виникла одна ідея. Тільки я сподівався застати тут Корвіна й обговорити її з ним.

— Він приходив і знову пішов, — повідомив місцевий Люк, розчувши мої слова.

— А він сказав, як з ним зв’язатися чи коли на нього чекати?

— Нє-а.

— Прокляття! Слухай, з того, що я почув нещодавно, у мене склалося враження, що ви, Люки, можливо, були б не проти на час помінятися місцями — якщо тільки вдасться вмовити цей Лабіринт не заперечувати проти відпустки.

Люк, якого я вирішив продовжувати звати Люком, коли його фантом поблизу, прояснів як сонечко. Його двійника я вирішив йменувати Рінальдо, аби не було плутанини.

— Це досвід, без якого нема справжнього чоловіка! — сказав Люк.

— Тоді чому ж ти так намагаєшся від нього відпекатися? — поцікавився Рінальдо.

— Аби допомогти Мерлю врятувати Корал, — відказав Люк. — Її викрали.

— Справді? І хто ж це зробив?

— Агенти Хаосу.

— Гм-гм! — Рінальдо почав ходити туди і сюди. — Ну, добре, ви знаєте більше за мене, — сказав він нарешті. — Якщо Корвін повернеться незабаром і Лабіринт дозволить мені піти, я готовий вам допомогти. Зроблю, що зможу.

— Доки ми чекатимемо, слід прочахне, — зауважив Люк.

— Ти не розумієш, — сказав йому Рінальдо. — Я виконую тут певні обов’язки, і я не можу просто так кинути все й піти, навіть для того, аби побути десь королем. Те, що я роблю, важливіше.

Люк подивився на мене.

— Він має рацію, — сказав я. — Він страж Лабіринту. А Корал кривди ніхто не завдасть. Чому б нам із Юртом просто зараз не заскочити до Дворів на кілька хвилин, подивитися, як там просувається похорон? За цей час, може, й Корвін намалюється. Гадаю, ви двоє знайдете, про що потеревенити між собою.

— Уперед, — відгукнувся Люк.

— Еге ж, — підтримав його Рінальдо. — Хотілося б дізнатися, що там відбувається.

Я подивився на Юрта, а той кивнув мені у відповідь. Я підійшов і став опліч нього.

— Тепер ти за кермом, — сказав я йому. — Скоро повернемося, — кинув я тим, що залишалися, і ми розтанули в першому стрибку.

...І ось знову Шляхи Саваллів, і ми швиденько накидаємо яскраво-червоні лахи на свої, тепер уже демонські, тіла. Також я змінив наші обличчя, аби не зійтися десь разом із нашими двійниками, а після цього Юрт переніс нас на те місце, де ми залишили процесію.

Телбейн виявився порожнім. Вискочивши назовні, ми побачили, що колона встигла пройти Плазою, може, чверть відстані, а наразі зупинилася та змішалася.

— О-о... Що мені тепер робити? — запитав Юрт.

— Перенеси нас туди, — відказав я.

Ще мить, і ми приєдналися до натовпу, дивлячись у море спин попереду себе. Вогняну труну з тілом Свейвілла опустили на землю, навколо стали вартові. Я одразу ж звернув увагу на скупчення народу приблизно за двадцять футів праворуч від труни. Звідти лунали крики, щось лежало на землі, а двох осіб у демонському обличчі скрутили й міцно тримали ще кілька осіб. У мене в животі похолонуло, коли я побачив, що це ті двоє, котрих я зачарував, аби вони виглядали, як ми з Юртом. Обидва пручалися і протестували.

Проштовхуючись наперед, я прибрав заклинання, повертаючи хлопам їхню власну подобу. Тієї миті, як це сталося, вигуки залунали ще голосніше, а той, хто стояв найближче до них, гукнув:

— Я ж тобі казав!

У відповідь пролунало:

— Так, це вони! — і я побачив, що це промовив Мандор. Він стояв між затриманими й тим, що лежало на землі.

— Це були чари! — знову заговорив Мандор. — Аби відволікти увагу! Пустіть їх!

Я вирішив, що це слушний момент, аби зняти з себе та Юрта чари, що змінювали нашу зовнішність. Навкруги тривав благословенний бедлам. За мить погляд Мандора зупинився на мені, і він жестом покликав мене до себе. Я бачив, що Юрт, праворуч від мене, розмовляє з кимось зі знайомих.

— Мерліне! — випалив Мандор, щойно я підійшов ближче. — Ти щось про це знаєш?

— Нічого, — відказав я. — Я був позаду, разом із Юртом. Я навіть не знаю, що саме тут сталося.

— Хтось надав двом хлопцям з охорони твоєї та Юртової подоби. Зрозуміло, що це зробили, аби спричинити паніку в ту мить, коли кілер скоїть напад. Вони кинулися вперед, стверджуючи, що вони охоронці. А всі ж бачили, що це не так. Розумно, а надто якщо згадати, що ви з Юртом знаходитесь у списку тих, хто перебуває під їхньою чорною вартою.

— Розумію, — сказав я, запитуючи себе, чи це не я допоміг убивці втекти. — А хто жертва нападу?

— Тмер. Закололи кинджалом — професійний удар, — сказав він, і я помітив, що у нього смикається повіка лівого ока. Непомітно підморгує? Натякає на щось? На що саме? — Миттєва смерть.

Побачивши моє спантеличене обличчя, Мандор озирнувся.

— Охорону посилено, — пояснив він. — Таббла взяли в кільце. Гадаю, накажу забрати його звідси, тут йому зараз не місце. Тобі і Юртові теж. Ви зможете підійти до храму пізніше. Я подбаю, щоб там виставили ще більше охоронців.

— Гаразд, — сказав я. — А Дара тут?

Він обвів поглядом натовп.

— Я її не бачив. І зараз теж не бачу. Вам краще піти.

Я кивнув. Відвернувшись від Мандора, праворуч я помітив напівзнайоме обличчя.

Вона була висока, з темними очима, подоба її змінювалася, нагадуючи то вихор барвистого дорогоцінного каміння, то дивовижну квітку, і вона дивилася на мене. Я вже раніше намагався пригадати її ім’я, але не зміг. А зараз, коли побачив її знову, ім’я сплило мені в пам’яті. Я підійшов до неї.

— Мені доведеться піти ненадовго, — сказав я. — Але я хотів привітатися, Джилво.

— То ти мене пам’ятаєш? А я думала, забув.

— Звісно, пам’ятаю.

— Як справи, Мерліне?

Я зітхнув. Її обличчя, вкрите хутром, напівлюдське, осяяла посмішка.

— У мене та ж історія, — сказала вона. — Не можу дочекатися, коли все це закінчиться.

— Так. Слухай, я хотів би зустрітися з тобою з багатьох причин. Коли тобі зручно?

— Гадаю, у будь-який час після похорону. А що за причини?

— Зараз не маю часу. Мандор кидає на мене грізні погляди. Побачимося пізніше.

— Добре. До зустрічі, Мерліне.

Я поквапився до Юрта й схопив його за лікоть.

— Нам наказано покинути це місце, — сказав я. — З міркувань безпеки.

— Гаразд. — Він повернувся до чолов’яги, з яким розмовляв. — Дякую. Побачимось пізніше, — промовив він.

Світ, у якому ми перебували, ковзнув геть. Натомість вияснився інший: апартаменти Юрта з нашим розкиданим одягом, там і тут.

— Ми добре вибрали час, — зауважив Юрт. — А Тмерові не пощастило.

— Це так.

— Ну, і як це — почуватися другим номером? — поцікавився він, поки ми знову міняли форму та одяг.

— Тебе це також просуває в черзі, — відказав я.

— У мене є відчуття, братику, що він помер заради твого просування, а не мого.

— Сподіваюсь, що це не так, — відповів я.

— Тепер або ти, або Таббл.

— Якби це було так, я був би уже мертвий, — сказав я. — Якщо все так, як ти кажеш, тепер вибір між родами Саваллів та Ченікутів.

— А чи не кумедно було б, Мерліне, якщо я прилип до тебе тому, що це зараз найбезпечніше місце? — запитав він. — Я певний, що наші охоронці та наші вбивці кращі, ніж ті, що працюють на Ченікутів. А що, як я просто вичікую, приберігаючи свою фінальну спроби доти, доки не буде усунуто й Таббла? А тоді, довіряючи мені й таке інше, ти повертаєшся до мене спиною, і — коронація!

Я подивився на нього. Він посміхався, але дивився на мене пильно.

Я хотів був віджартуватися, мовляв: «Та бери ти собі ту корону, без зайвого клопоту», — але тут мені спало на думку: а якщо, навіть жартома, уявити, що вибір йде між нами двома? І я зрозумів, що в цьому разі, якщо ми будемо лише двома можливими кандидатами, я погоджуся сісти на трон. Так, я пішов йому назустріч, умовив сам себе вирішити всі сумніви на його користь. Але я нічого не міг із собою вдіяти. Попри всі наші миролюбні розмови, попри те, що ми наразі співпрацювали один з одним, відмовитися від звички завдовжки життя — не така вже й проста справа. Я не міг змусити себе довіряти йому до кінця.

— Розкажи це Лоґрусу, — промовив я.

Було помітно, що він злякався: очі розширилися, а тоді втупилися в підлогу, він весь зіщулився, навіть трохи зігнувся, а тоді запитав:

— Бачу, у вас із ним, дійсно, порозуміння, еге ж?

— Порозуміння, але дещо однобічне, — сказав я.

— Це як?

— Я не збираюся допомагати жодній зі сторін знищити наш світ.

— Звучить так, наче ти зібрався надурити Лоґрус.

Я приклав палець до губ.

— Мабуть, це все твоя амберська кров, — сказав він. — Я чув, що там усі трохи шизануті.

— Може, й так, — не став заперечувати я.

— А ще звучить так, наче ти збираєшся вчинити щось у дусі свого батька.

— Що ти про нього знаєш?

— Кожен має свою улюблену історію про амберитів.

— Мені ніхто тут ніколи не розповідав жодної.

— Звісно, ні. Адже...

— Адже я напівкровець і таке інше? — сказав я.

Він стенув плечима, затнувся на мить, але потім сказав:

— Ну, так.

Я натягнув чоботи.

— Що б ти там не робив із цим новим Лабіринтом, — зауважив він, — це навряд чи буде до вподоби старому Лабіринтові.

— Ти правий на сто відсотків, — погодився я.

— Тоді ти не зможеш звернутися до нього по захист, якщо Лоґрус захоче тобі дати прочухана.

— Гадаю, не зможу.

— ...А якщо вони вдвох за тебе візьмуться, новий Лабіринт не зможе цьому завадити.

— Ти вважаєш, що вони здатні об’єднатися бодай заради чогось?

— Важко сказати. Ти граєш у дуже небезпечну гру. Сподіваюся, ти знаєш, що робиш.

— Я теж сподіваюся, — сказав я, зводячись на ноги. — Моя черга.

Я розкрутив спикард з такою силою, як ще ніколи не робив, і доправив нас на місце за один стрибок.

Люк і Рінальдо й досі розмовляли. Я розрізняв їх за вбранням. Корвіна ніде не було видно. Помітивши нашу появу, обидва помахали мені рукою.

— Як справи у Дворах? — запитав Люк.

— Хаотично, — відповів Юрт. — Скільки нас не було?

— Годин шість, гадаю, — відповів Рінальдо.

— Корвін не з’являвся? — запитав я.

— Ні, — відповів Люк. — А ми тим часом порозумілися тут між собою, а Рінальдо поспілкувався з тутешнім Лабіринтом. Він погоджується його звільнити від виконання його обов’язків, щойно з’явиться Корвін, але підтримуватиме його існування.

— Стосовно цього... — утрутився Юрт.

— Так? — запитав Рінальдо.

— Я можу залишитися тут і замінити Рінальдо, поки ви шукатимете ту леді зі скляним оком.

— Чого це ти раптом? — запитав Рінальдо.

— Бо разом ви впораєтеся з цим краще, а я почуватимуся тут значно безпечніше, ніж у будь-якому іншому місці.

— Мені треба спитати, чи твою пропозицію буде прийнято, — сказав Рінальдо.

— То спитай, — відказав Юрт.

Фантом Люка залишив нас і пішов у напрямку Лабіринту. Я вдивлявся в туман, розвертаючись навсібіч, бо сподівався побачити, що батько повертається. Юрт оглядав автомобіль, а з радіоприймача тим часом лунала композиція номер дев’ять з «Лос Анімалес» Брюса Данлопа[187].

— Якщо твій батько повернеться і мене відпустить, — сказав Юрт, — я повернуся на похорон і щось вигадаю, аби пояснити твою відсутність. Якщо повернешся ти, а мене не буде, зробиш так само. Згода?

— Так, — відказав я, а тумани колихалися між нами, наче стовпи диму. — І той з нас, хто закінчить своє завдання першим і буде мати, що сказати...

— Так, — не дав він мені закінчити. — Я тебе розшукаю, якщо ти не знайдеш мене першим.

— Чому ти не прихопив з собою меча мого батька, коли був у Дворах? — запитав Люк.

— Не мав часу, — відповів Юрт.

— Коли повертатимешся наступного разу, краще знайди час.

— Обов’язково, — сказав Юрт.

Рінальдо відійшов від Лабіринту і попрямував до нас.

— Тебе прийнято на роботу, — сказав він Юртові. — Ходімо зі мною. Покажу тобі, де тут джерело і де зберігається провіант і зброя.

Вони попростували долиною ліворуч, а Люк повернувся їм услід і проводжав їх очима.

— Вибач, — промовив він неголосно, — але я йому все ще не довіряю.

— Нема за що вибачатися. Я теж не довіряю. Я надто давно його знаю. Але наразі ми з ним маємо вагоміші підстави довіряти один одному, ніж будь-коли раніше.

— Не впевнений, чи розумно було дозволити йому дізнатися, де знаходиться цей Лабіринт, та ще й залишити його з ним наодинці.

— А я переконаний: Лабіринт знає, що робить, і може про себе подбати.

Люк підняв руку зі схрещеними пальцями.

— Я б сперечався, — сказав він, — але мені потрібний мій двійник.

Коли Рінальдо та Люк знову приєдналися до нас, із приймача раптом докотився оксамитовий баритон диск-жокея:

— Усе вказує на те, що головне — правильно обрати час. Умови на дорогах прекрасні. Чудовий день для подорожі. — І негайно загриміло соло на барабані, яке я чув колись у виконанні Рендома.

— Ти заступаєш на варту, — звернувся Рінальдо до Юрта. А нам він кивнув: — Можна вирушати.

Я підхопив усе товариство спикардом й перекинув нас назад до Кашфи, і ми опинилися неподалік Джидраша, під сутінковим небосхилом, на тому ж вершечку стіни, де я мав приємність стояти раніше разом із братом.

— Ну ось, нарешті, — сказав Рінальдо, обводячи очима місто.

— Так, — відгукнувся Люк. — Це все твоє... на деякий час. — А тоді звернувся до мене: — Мерлю, а як би нам скаконути до моїх покоїв?

Я повернувся на захід, де хмаровиння взялося помаранчевою барвою, подивився перед собою, де зависло кілька пурпурових хмаринок.

— Спочатку, Люку, — сказав я, — поки ще не геть поночіло, нам варто подивитися на ту Чорну дорогу.

Він кивнув.

— Гарна думка. Добре, віднеси нас он туди.

Він змахнув рукою, вказуючи на пагористу місцевість на південний захід від нас. Я підхопив нас усіх та й спикарднув туди. А заразом створив і дієслово, якого потребував для такої дії.

Ось яка вона, сила Хаосу.

Опинившись на маківці невисокого пагорба, ми пішли туди, куди вів нас Люк.

— Спускаємося тут, — скомандував він.

Попереду лежали довгі тіні, але була разюча різниця між їхньою тьмяністю та абсолютною чорнотою шляхів, що тягнуться з Хаосу.

— Тут, — виголосив Люк нарешті, коли ми дісталися проходу між двома високими валунами.

Я зайшов у проміжок між каменями, але не відчув нічого особливого.

— Ти впевнений, що це те саме місце? — запитав я.

— Так.

Я зробив ще десять кроків... двадцять...

— Якщо Чорна дорога дійсно проходила тут, тепер вона зникла, — сказав я. — Звісно... цікаво, як довго ми були відсутні?

Люк клацнув пальцями.

— Час, — сказав він. — Перенеси нас до моїх апартаментів.

Ми розпрощалися з останніми променями світла й, промчавши крізь стіну темряви, ступнули до тієї кімнати, де я востаннє бачився з Корал.

— Не надто далеко? — спитав я. — Я не дуже знаю, де твої кімнати.

— Сюди, — сказав він, спрямовуючи нас крізь двері, ліворуч коридором і вниз сходами.

— Час порадитися зі знавцем місцевості. Мерлю, зроби щось із зовнішністю цього хлопа. Якщо гарного забагато, це може викликати запитання.

Зробити це було неважко, а мені вперше випала можливість зробити когось схожим на великий портрет Оберона, що висів у нас вдома.

Перш ніж штовхнути двері, Люк постукав. З глибини кімнати почулося його ім’я, вимовлене знайомим голосом.

— Я не сам. Зі мною друзі, — попередив він.

— Хай заходять, — почули ми відповідь.

Він відчинив двері, і ми увійшли.

— Ви знайомі з Найдою, — промовив Люк. — Найдо, це мій двійник. Пропоную тобі звати його Рінальдо, а мене Люк, коли ми з ним будемо разом. Він тут правитиме за мене, коли ми з Мерлем вирушимо на пошуки твоєї сестри.

Я повернув Рінальдо його власну зовнішність, бо Найда дивилася на нього спантеличено.

Найда була вбрана в чорні штани та смарагдову блузку, волосся забране назад й перев’язане шарфом відповідного зеленого кольору. Привітавшись із нами, вона посміхнулася, а, зустрівшись поглядом зі мною, наче мимохідь приклала до губ кінчик пальця, легенько, на одну мить. Я кивнув у відповідь.

— Сподіваюся, ви одужали від тих прикрих пригод в Амбері, — промовив я. — Шкода, що ви потрапили туди не в найліпший час.

— Звичайно, — мовила вона у відповідь. — Повністю одужала, дякую. Люб’язно з вашого боку поцікавитися. Дякую також за інструкції, що отримала від вас нещодавно. Це ви викрали Люка на ці два останні дні?

— Невже його не було так довго? — сказав я.

— Саме так, сер.

— Вибач, мила, що так сталося, — сказав Люк, стиснувши її руку та заглядаючи Найді в очі.

— Це пояснює, чому сліди вичахнули, — сказав я.

Рінальдо піймав руку Найди та поцілував, схилившись у вишуканому поклоні.

— Дивовижно, як ти змінилася порівняно з дівчинкою, яку я колись знав, — зауважив він.

— О-о?

— У нас із Люком не тільки зовнішність, а й спогади однакові, — пояснив він.

— Я можу сказати, що в тобі є щось не зовсім людське, — прокоментувала вона. — Я бачу, що у тебе не кров, а вогонь в жилах.

— Як ти можеш це бачити?

— Вона має свої методи, — сказав Люк, — хоч я й гадав, що вона відчуває лише фізичний зв’язок із сестрою. Очевидно, зв’язок між ними глибший.

Вона кивнула.

— І я сподіваюся, що ти можеш його використати, аби допомогти нам її знайти, — продовжив він. — Адже тепер, коли слід зник, а контакт через Козир блокується наркотиками або закляттям, нам потрібна буде допомога.

— Так, — сказала вона, — хоч просто зараз небезпека їй не загрожує.

— Добре, — сказав він. — У такому разі я накажу принести нам усім щось поїсти й коротенько розповім цьому привабливому молодикові, що відбувається останнім часом в Кашфі.

— Люку, — сказав я, — мені здається, саме зараз ідеальний час для мене повернутися до Дворів до закінчення похорону.

— Скільки тебе не буде, Мерлю?

— Не знаю, — відповів я.

— Але до ранку ти повернешся, я сподіваюся?

— Я теж. Але раптом не повернуся, що тоді?

— Гадаю, тоді варто вирушати без тебе.

— Але спочатку спробуй зв’язатися зі мною.

— Звісно. Побачимося.

Я загорнувся у мантію простору, відкинувши Кашфу. А розкривши її знову, я опинився в помешканні Юрта на Шляхах Саваллів.

Потягнувшись і позіхнувши, я швиденько роздивився в кімнаті, аби пересвідчитися, що я тут сам. Розпустив плащ, кинув його на ліжко. На ходу взявся розстібати сорочку.

Стій. Що це? І, головне, де?

Я повернувся на кілька кроків назад. Мені ще не доводилося довго перебувати в кімнатах мого молодшого брата, але це відчуття я б запам’ятав.

У кутку, між стіною та монументальним гардеробом з темного, майже чорного дерева, приткнулися столик та стілець. Ставши на стілець на коліна та перехилившись через стіл, я відчув це ясніше — шлях, хоч і не досить потужний для переміщення. Ergo[188]...

Посунувшись вправо, я відчинив дверцята гардероба. Без сумніву, шлях має бути всередині. Цікаво, як давно він його зробив. Трохи дивно було нишпорити отак у братовій хаті. Утім, він мені винний за купу клопоту та нещасть. Те, що він поділився зі мною кількома секретами та пішов на таку-сяку співпрацю, навряд чи списало усі борги. Я ще не навчився йому довіряти і припускав, що він може й далі плести навколо мене якісь інтриги. Гарним манерам, вирішив я, доведеться поступитися місцем обережності.

Я розсунув одяг, аби побачити задню стінку. Тепер шлях відчувався сильніше. Пропхався між одягом, і ось я в фокусі. Я дав шляху себе забрати.

Щойно простір попереду розступився, одежини, що тиснули на мене ззаду, підштовхнули мене в спину. Через це, а ще й тому, що якийсь майстер Тіней (може, сам Юрт?) спрацював тут досить недбало, не зістикувавши рівні долівок, у пункті прибуття я розтягнувся на весь зріст.

Але принаймні приземлився я не в яму із загостреними кілками чи з кислотою. І не в лігво голодного хижака. Ні, я опинився на підлозі, викладеній зеленими плитами, досить ковзкій. А мерехтливе світло наді мною сказало мені, що в кімнаті горить безліч свічок.

Навіть ще не поглянувши вгору, я знав, що вони зелені.

І я не помилився. Ані щодо цього, ані щодо решти. Облаштування тут виявилося схожим на те, що я вже бачив у каплиці, присвяченій моєму батькові, зі склепінням з перехрещених арок, де містився ще один світильник, що давав світла більше за свічки. Тільки тут над вівтарем не було картини, намальованої фарбами. Натомість тут був вітраж, витриманий переважно в зелених тонах із невеликими вкрапленнями червоного.

І зображений на ньому був Бранд.

Я підвівся, перетнув кімнату й наблизився до вівтаря. На вівтарі лежав Веревіндл, із лезом, витягнутим із піхов на кілька дюймів.

Я взяв його до рук, бо першим моїм бажанням було прихопити його з собою, а потім повернути Люкові. Але я завагався. Це не така річ, яку я міг би принести із собою на похорон. Якщо б я зараз забрав його звідси, мені б довелося десь його сховати, а тут він і без того був добре захований. Розмірковуючи таким чином, я тримав на ньому руку. Від нього йшло відчуття сили, і воно нагадало мені Ґрейсвандір, тільки тут відчуття було світліше, позбавлене присмаку трагедії та важких роздумів. Іронічне. Цей клинок, видалося мені, був ідеальною зброєю для героя.

Я роздивився навкруги. Ліворуч на поставці лежала книга, за моєю спиною на підлозі красувалася пентаграма, виконана в різних відтінках зеленого, а в повітрі відчувався дух згарища, наче після нещодавньої лісової пожежі. Де стояла ця каплиця? На гірській вершині? На дні озера? Під землею? А може, ширяла собі вільно десь у небесах?

Що вона має означати? Виглядала вона частиною релігійного культу. Я знав уже про три такі каплиці, присвячені Бенедикту, Корвіну і Бранду. Чи була це данина захоплення, поваги, благоговіння з боку певних моїх тутешніх земляків та родичів? А чи крилося за цими таємними каплицями щось більш лиховісне?

Я прибрав руку з Веревіндла, зробив крок до пентаграми.

Мій Лоґруський зір не виявив нічого поганого, але, ретельно просканувавши її спикардом, я виявив залишки чар, давно відкликаних. Утім, сліди були надто слабкими, аби можна було зробити висновок про природу цих чар. Можливо, якби я прозондував пентаграму глибше, це дало б яснішу картину, але на таку операцію знадобилося б чимало часу.

Знехотя я подався туди, де проходив шлях. А може, ці місця використовують для того, аби впливати на тих, хто потрапив під їхню дію?

Я стряхнув головою. Цю ідею мені доведеться відкласти, аби повернутися до неї іншого разу. Я знайшов шлях і віддався йому.

Повернувшись, я знову ледь утримався на ногах.

Схопившись однією рукою за стінку шафи, а іншою за якісь лахи, я примудрився встояти на ногах, випростався і вийшов із гардероба. Тоді я розсунув вішалки, як вони були, і причинив дверцята.

Швиденько роздягнувшись, я змінив подобу і знову вбрався у жалобний прикид. Відчував, що навколо спикарда щось відбувається, і вперше я засік, що він тягне з одного з джерел, якими розпоряджався, енергію, аби змінити свою форму, пристосовуючись до розмірів мого пальця, які теж змінилися. Тепер я зрозумів, що він мав робити таке вже кілька разів, але я помітив цей процес уперше. Це мене зацікавило, бо свідчило, що ця штуковина може діяти сама по собі, незалежно від моїх побажань.

Насправді я не мав жодного поняття, що воно таке, цей спикард, і звідки він узявся. Я залишив його собі, бо він був величезним джерелом енергії і я міг користатися ним замість Лоґрусу, якого наразі побоювався. Але коли я спостерігав, як він змінює форму, аби, як і раніше, добре прилягати мені до пальця, я трохи засумнівався. А що, як він така собі пастка уповільненої дії, яка має спрацювати проти мене у найбільш неслушну мить?

Я прокрутив його навколо пальця, ще й ще. Зайшов усередину нього подумки, усвідомлюючи, що це марна справа. На те, щоб простежити кожну лінію, аж до її витоку, перевірити всі заклинання вздовж кожної з ліній, у мене б пішли віки. Це було схоже на мандрівку механізмом елітного швейцарського годинника. Мене вражали й краса його конструкції, і те, яка праця стояла за його створенням. Цілком можливо, це кільце приховувало таємничі властивості, які виявляться лише за унікальних обставин. Але поки що нічого лихого воно не зробило. Альтернатива ж була така: або спикард, або Лоґрус. Мене вразила така наочна ілюстрація того, що з двох лих ми обираємо те, яке ще вилами по воді писане.

Чортихаючись, я вкотре розправив жалобний одяг, сфокусував увагу на Храмі Змії й наказав спикарду доправити мене до брами. Він виконав наказ так добре й спокійно, наче я ніколи у ньому не сумнівався, наче я не знайшов у ньому ще одну підставу для своєї параної.

І якийсь час я просто стояв біля дверей із замерзлого полум’я, не заходячи всередину грандіозного Кафедрального собору Змії в кінці Плази на Краю Світу, розташованому просто на Ободі, відкритому до самої Безодні, звідки в сприятливі дні можна побачити створення Всесвіту або його кінець; я стояв і спостерігав, як зорі роїлися у просторі, який згортається і розгортається, наче пелюстки квітки; і, наче напередодні кардинальних змін у своєму житті, я повертався думками до Каліфорнії, до університету, до прогулянок під вітрилами на «Зоряному спалаху» разом із Люком, і Ґейл, і Джулією, до того, як ми сиділи разом з батьком наприкінці війни, як їхали верхи разом з Вінтою Бейль виноградниками на схід від Амбера; згадував довгий прохолодний день, який ми разом із Корал провели в місті, всі дивні події того дня. А тоді я повернувся, підняв укриту лускою руку, подивився з-під неї на шпиль Телбейна і «...ведуть і досі запеклий бій Схід і Захід в душі моїй[189], — подумав я. — То доки ж? Доки..?» Як і завжди, іронія залишається фаворитом, ставки три до одного, і сентиментальність, варто їй лише ворухнутися, зазнає поразки.

Я знову розвернувся обличчям до брами й увійшов до храму, аби провести в останню путь Короля Хаосу.

9

Униз, униз, я йшов униз, крізь погребальне багаття, крізь купу золи, туди, де відкривається вікно в кінець часів та простору і в кінці нема нічого, що можна було б побачити, я йшов між стін, що вічно охоплені полум’ям, але ніколи не згорають, йшов у одному зі своїх тіл на голос, який читав з Книги Змії, що Звисає з Дерева Буття, йшов і, врешті-решт, опинився в гроті, оточеному чорнотою. Тут концентричними півколами стояли плакальники в червоному з голови до п’ят, обличчям до читця й до катафалка, у якому ясно вимальовувалося тіло Свейвілла, напівзасипане червоними квітами, що їх кидали плакальники, а позаду плакальників на тлі Безодні мерехтіли високі червоні свічки. Я обійшов увесь зал і постійно чув голос Бенкеса з роду Амблерашів, Верховного Священнослужителя Змії, так, наче він був поруч, бо акустика в Хаосі дуже добра, а тоді знайшов собі місце на лаві під аркою, де не було нікого, крім мене, і кожний, хто кинув би погляд у той бік, неодмінно мене помітив би. Я пошукав знайомі обличчя, і побачив Дару, Таббла й Мандора, котрі сиділи попереду всіх інших, і це вказувало на те, що вони мають допомогти Бенкесу зіштовхнути труну до Безодні, коли настане час. У моєму серці, розділеному навпіл, забриніли спогади про останній похорон, на якому я був.

То був похорон Каїна, в Амбері, біля моря, і я знову подумав про Блума[190] і про те, де блукаєш думкою за таких обставин.

Я роздивився навколо. Юрта ніде не було. Джилва з роду Гендрейків сиділа за пару рядів нижче від мене. Я перевів погляд на глибоку чорноту за Ободом. Відчував, що, радше, дивлюся згори вниз, а не зсередини назовні; хоча такі категорії в цьому місці не мають жодного сенсу. Час від часу я наче розрізняв світлові точки, що проносилися крізь темряву, а інколи там наче перекочувалися безформні маси. Те, що було у мене перед очима, діяло на мене, наче такий собі тест Роршаха[191], і, споглядаючи череду темних метеликів, хмаринок та парних профілів, я, мабуть, задрімав. Раптом, сіпнувшись, я сів прямо, намагаючись зрозуміти, що саме повернуло мене зі світу марень.

Раптове мовчання, ось що. Бенкес припинив читати.

Я хотів нахилитися і пошепки заговорити до Джилви, але цієї миті Бенкес почав проголошувати Відхідну. Як не дивно, я зміг пригадати всі потрібні рефрени.

Пісноспів наростав, а коли досяг свого апогею, я побачив, що Мандор підвівся зі свого місця, так само як і Дара, і Таббл. Вони рушили вперед, приєднавшись до Бенкеса, що стояв біля труни: Дара та Мандор стали у ногах, Таббл і Бенкес — у головах. Служки зійшли зі своїх місць і почали задувати свічки, доки залишилася мерехтливо горіти лише одна велика свіча, на Ободі, за спиною Бенкеса. Усі присутні в залі теж підвелися. На стінах обіруч моторошним сяйвом горіли вогняні мозаїки, їхній блиск змішувався із вогниками свічок. У цьому тьмяному світлі, тепер, коли спів припинився, я розрізнив рух унизу.

Чотири постаті трохи нахилилися, очевидно, беручись за ручки труни, потім випрямилися й рушили до Обода. Ще один служник зробив крок уперед і став біля останньої свічки, очевидно, збираючись задути і її вогник, коли прах Свейвілла буде віддано Хаосу.

Залишилося лише шість кроків... три... два... Бенкес і Таббл стали на коліна на самісінькому краї, опустивши труну в заглиблення в кам’яній підлозі, і Бенкес речитативом затягнув фінальний ритуальний спів. Дара і Мандор залишалися стояти.

Молитва добігла кінця, і тут я почув прокляття. Мандор, здавалося, смикнувся вперед.

Дара відскочила вбік. Я почув, як труна стукнула об кам’яну підлогу. Але служник уже не встигав спинити рух руки, і за мить полум’я останньої свічки згасло.

І тоді пролунало несамовите виття. Темний силует повалився незграбно і зник. Виття стишувалося, зменшувалося, змовкло...

Піднісши догори ліву руку, стиснуту в кулак, я за допомогою спикарда викликав сферу світла, і вона видулася з нього, наче мильна бульбашка з соломинки. Коли я відпустив її і вона злетіла вгору, то мала біля трьох футів у діаметрі. Раптом уся зала наповнилася шумом голосів. Решта чаклунської спільноти також вдалися до своїх улюблених освітлювальних чар, приблизно водночас зі мною, і неф храму наразі заливало море світла з десятків різноманітних джерел.

Дивлячись убік, я бачив Бенкеса, Мандора та Дару. Вони обговорювали щось біля самісінького Обода.

А от Таббл і тіло Свейвілла зникли.

Мої сусіди вже посунули зі своїх лав уперед. Я теж зворухнувся, усвідомлюючи, що мені не можна тут затримуватися надовго. Переступив через порожню лаву, повернув праворуч і торкнувся плеча Джилви, яке ще зберігало людські абриси.

— Мерліне, — озвалася вона, стрімко розвернувшись до мене. — Таббла... вже немає... Так?

— Дуже схоже на те, — відказав я.

— Що тепер буде?

— Мені треба забиратися звідси, — сказав я, — і то швидко.

— Чому?

— За мить комусь спаде на думку проаналізувати, хто ж тепер престолонаступник, і мені буде не продихнути від охорони, — сказав я. — А цього я наразі аж ніяк не можу дозволити.

— Чому?

— Нема часу пояснювати в усіх подробицях. Але мені треба з тобою поговорити. Можу я умикнути тебе звідси просто зараз?

Навколо нас кипіла людська юрба.

— Звісно... сір, — промовила вона, очевидно, лише зараз збагнувши, хто відтепер наступник престолу.

— Облиш цю фігню, — порадив я, а спикард уже закручував навколо нас спіральні потоки енергії і за мить забрав нас звідти.

Я переніс нас до лісу з металевих дерев, і Джилва, не відпускаючи моєї руки, роздивлялася навкруги.

— Мілорде, що це за місце? — запитала вона.

— Краще я не відповідатиму, — сказав я, — з причин, які стануть зрозумілими за мить. Минулого разу, коли ми з тобою розмовляли, я мав до тебе лише одне питання. А тепер маю два, і це місце, певним чином, фігурує в одному з них, не кажучи вже про те, що тут майже завжди достатньо безлюдно.

— Питай, — промовила вона, розвертаючись так, щоб дивитися мені в обличчя. — Спробую допомогти. Але якщо це щось важливе, то, боюся, ти зробив не найкращий вибір...

— Так, це важливо. Але я не маю часу, аби звернутися до Белісси. Йдеться про мого батька, Корвіна.

— Так?

— Це від його руки загинув Борел з роду Гендрейків під час битви за Лабіринт.

— Я так і думала, — сказала вона.

— Коли війна закінчилася, він приєднався до делегації з королівського двору, що прибула сюди, аби укласти мирний договір.

— Так, — сказала вона. — Мені про це відомо.

— А незабаром після цього він зник, і ніхто, схоже, не знає, куди він подівся. Довгий час я вважав, що він, можливо, мертвий. Але пізніше натрапив на певні ознаки того, що він живий і, скоріш за все, його тримають десь в ув’язненні. Ти можеш мені щось сказати з цього приводу?

Зненацька вона рвучко відвернулася від мене.

— Я почуваюся ображеною, — промовила вона, — якщо ти припустив те, про що я подумала.

— Вибач, — сказав я, — але я мусив запитати.

— Наш Дім — дім честі, — мовила вона. — Ми сприймаємо ту долю, яку готує нам війна. Коли поєдинок закінчено, ми до нього більше не повертаємося.

— Ще раз прошу вибачення, — сказав я. — Ми з тобою навіть рідня, ти знаєш? По лінії моєї матері.

— Так, я знаю, — сказала вона, не дивлячись на мене. — Це все, Принце Мерліне?

— Так, — відповів я. — Куди мені тебе доправити?

Вона помовчала якусь мить, а тоді сказала:

— Ти казав про два питання.

— Забудь про це. Я передумав щодо другого.

Вона повернулася й подивилася на мене.

— Чому? Чому я маю забути? Тому, що захищаю честь моєї родини?

— Ні, тому, що я тобі вірю.

— І?

— Я потурбую цим запитанням когось іншого.

— Ти хочеш сказати, що це небезпечно, і тому ти передумав мене питати?

— Я не розумію, у чому там справа, тому — так, це може бути небезпечно.

— Ти хочеш образити мене знову?

— Боже збав!

— Став своє запитання.

— Мені доведеться тобі щось показати.

— То показуй.

— Навіть якщо для цього доведеться вилізти на дерево?

— Не має значення, що для цього доведеться зробити.

— Слідуй за мною.

Отож я підвів її до дерева, виліз на нього сам — у моїй теперішній подобі це було вкрай просто. Вона не відставала від мене.

— Тут є шлях, — сказав я. — Зараз я дозволю йому мене забрати. Після цього дай мені кілька секунд, аби я звільнив шлях для тебе.

Я просунувся ще трохи вперед, і мене транспортувало. Зробивши крок убік, я швиденько обвів очима каплицю. Тут наче нічого не змінилося.

А тоді поруч зі мною опинилася Джилва. Я почув, як вона шумно втягнула повітря.

— Господи! — вигукнула вона.

— Я знаю, на що дивлюся, — сказав я, — але не знаю, що бачу, якщо ти мене розумієш.

— Це святилище, — сказала вона, — присвячене духові одного з членів королівського дому Амбера.

— Так, моєму батькові Корвіну, — підтвердив я. — Це те, на що я дивлюся. Але що це святилище робить тут, у Дворах, ось чого я не розумію!

Вона повільно зробила кілька кроків уперед, роздивляючись вівтар, присвячений моєму батькові.

— А ще можу тобі сказати, — додав я, — що це не єдине таке святилище, яке мені довелося побачити, відколи я повернувся.

Вона обережно торкнулася руків’я Ґрейсвандіра. За вівтарем відшукала пачку свічок. Витягла звідти срібну, вставила її в гніздо свічника, запалила від іншої і поставила поруч із Ґрейсвандіром. Здійснюючи цей ритуал, вона щось тихо примовляла, але слів я не розібрав.

Коли вона знову повернулася до мене, на її обличчі я побачив посмішку.

— І ти, і я тут зростали, — промовив я. — Як це вийшло, що ти, схоже, знаєш про це все, а я — нічого?

— Відповідь дуже проста, мілорде, — сказала вона мені. — Ти залишив Двори одразу по війні, поїхав шукати знань в інших краях. Оце перед тобою ознака того, що відбулося тут без тебе.

Вона взяла мене за руку й підвела до лави.

— Ніхто не думав, що ми насправді програємо війну, — сказала вона, — хоча деякі давно попереджали, що Амбер стане грізним супротивником. — Ми сіли на лаву. — Після війни почало наростати, — продовжила вона, — невдоволення політикою, яка призвела до поразки та укладення угоди. Проте жодний дім поодинці й навіть жодна група домів не могли наважитися на спробу повалення владної коаліції. Ти знаєш, якими консервативними є Лорди Обода. Аби об’єднати більшість проти Корони, знадобилося б щось надзвичайне. Тому їхнє невдоволення вилилося в інші форми. Розгорнулася жвава торгівля амберськими пам’ятними речами, що залишилися після війни. Народ був зачарований переможцями. Стало складатися щось на кшталт культу. Почали з’являтися приватні каплиці, такі, як оця, присвячені окремим амберитам, тим, чиї чесноти особливо імпонували власнику каплиці.

Вона замовкла, уважно вивчаючи вираз мого обличчя.

— Це стало надто вже відгонити релігією, — повела вона далі, — а з незапам’ятних часів Шлях Змії був єдиною впливовою релігією у Дворах. Отож Свейвілл заборонив культ Амбера як єресь, хоч усім було ясно, що причини у нього були чисто політичні. Як виявилося, це було помилкою. Якби він не зробив нічого, ця мода могла б скоро минути. Хоч, звісно, тут я не можу бути впевненою. Але заборона загнала цей культ у підпілля, змусила людей ставитися до нього серйозніше, як до чогось бунтарського. Не можу сказати, скільки зараз у Дворах каплиць цього культу, але перед нами, без сумніву, одна з них.

— Надзвичайно цікавий феномен суспільного життя, — зауважив я. — А предметом твого культу, звичайно, є Бенедикт.

Вона розсміялася.

— Неважко було здогадатися, — промовила вона.

— Сказати чесно, про цю каплицю мені розповів мій брат Мандор. Каже, що одного разу, перебуваючи у Гендрейків на рауті, він забрів туди й не зрозумів, що воно таке.

Вона пирхнула сміхом.

— Мабуть, він тебе перевіряв, — сказала вона. — Про ці каплиці всім давно відомо. А я мала шанс дізнатися, що він і сам сповідує цей культ.

— Дійсно? А як ти про це довідалася?

— Він не робив з цього таємниці раніше, до заборони.

— І хто ж його особистий ідол? — поцікавився я.

— Принцеса Фіона, — відповіла вона.

Цікавіше й цікавіше...

— Ти на власні очі бачила у нього каплицю на її честь? — запитав я.

— Так. До заборони було звичайною справою запросити своїх друзів на службу, а надто коли ти почувався особливо роздратованим королівською політикою.

— А після заборони?

— Усі заявили публічно, що зруйнували свої каплиці. Але багато хто просто переніс їх в інше місце, примостивши десь на прихованих шляхах.

— А традиція запрошувати друзів на меси?

— Гадаю, це залежить від того, наскільки близькі друзі. Але я не дуже знайома з організацією амберського культу. — Вона схвильовано махнула рукою. — Звісно, таке місце, як це, є нелегальним. Добре, що я не знаю, де ми знаходимося.

— Гадаю, ти маєш рацію, — погодився я. — А як співвідносяться між собою ідол та його реальний прототип? Я сказав би, що Мандор, дійсно, трохи схиблений на Фіоні. Він одного разу зустрівся з нею в реалі у мене на очах. Ще один хлопець, якого я знаю, поцупив дещо, що належало його... ідолу?., і зберігає це у себе, у святилищі. А це, — я підвівся, підійшов до вівтаря і взяв клинок Корвіна, — реальна річ. Я бачив Ґрейсвандір зблизька, торкався його, тримав його в руках. Це він. Але як бути з тим, що мій батько пропав, а останнього разу, коли я його бачив, він мав на собі цього меча? Чи відповідає догматам цього культу тримати об’єкт поклоніння в ув’язненні?

— Ніколи про таке не чула. Але вважаю це цілком можливим. Об’єктом поклоніння є дух певної людини, то чому б не ув’язнити її?

— Або вбити?

— Або вбити, — погодилася вона.

— Тоді, хоч як усе це цікаво, — підсумував я, відвертаючись від вівтаря, — це, насправді, не допомагає мені знайти батька.

Прямуючи до Джилви, я пройшов тим, що мало означати, напевно, алегорію Амбера, візерунком, стилізованим під орнамент на кавказькому килимі, викладеним із темних і світлих плиток. Біля правої стіни розмістилася алегорія Хаосу.

— Тобі доведеться поставити запитання людині, причетній до того, що його клинок опинився тут, — сказала вона, підводячись.

— Я вже запитав людину, яку вважав, можливо, причетною. Відповідь мені нічого не дала.

Я взяв її під руку, аби скерувати до шляху, що мусив винести нас на дерево, і вона раптом опинилася дуже близько.

— Якби я могла допомогти наступному Королю, я б зробила все, що в моїх силах, — промовила вона. — Хоча формально я не можу говорити від імені всього нашого дому, я впевнена, що Гендрейки погодяться надати тобі допомогу, аби надавити на того, хто до цього причетний.

— Дякую, — сказав я, і ми обійнялися. Луска у неї була прохолодна. Її ікла пошматували б мені вухо, якби я був наразі в людській подобі, а для мого демонського вуха це було лише ніжне покусування. — Я ще звернуся до тебе, якщо мені знадобиться допомога у цій справі.

— Звернись до мене в будь-якому разі.

Приємно було побути у такому стані, коли ти обіймав і тебе обіймали, тож ми довжили й довжили цю мить, коли раптом я помітив тінь, що наблизилася до нашого шляху.

— Гос-с-сподаре Мерлін...

— Ґлейт!

— С-с-саме так. Побачила, як ти йдеш с-с-сюди. Людина ти чи демон, малий ти чи виріс-с-с, я тебе завжди впізнаю.

— Мерліне, що це? — запитала Джилва.

— Стара приятелька, — відповів я. — Ґлейт, познайомся з Джилвою. І навпаки.

— Чес-с-сть для мене. Я прийшла с-с-сказати, що с-с-сюди хтос-с-сь іде.

— Хто?

— Принцес-с-са Дара.

— Ой, леле! — вирвалося у Джилви.

— Тепер ти можеш здогадатися, де ми, — сказав я їй. — Мовчи про це.

— Мені моя голова дорога, мілорде. Що нам тепер робити?

— Ґлейт, ходи до мене, — сказав я, ставши на коліно і витягнувши руку вперед. Вона влізла на неї і зручно вмостилася. Підвівшись, іншою рукою я взяв руку Джилви та надіслав вольовий імпульс спикарду.

А тоді я завагався.

Я не знав, де ми в біса знаходимося — тобто фізично, в географічному сенсі, шлях може привести вас до сусіднього приміщення, чи за тисячі миль від відправної точки, чи кудись у Тінь. На те, щоб зрозуміти, де ми наразі, і прокласти звідси обхідний шлях додому, минаючи дерево, спикард може витратити немалий час. У нас такого часу немає, відчував я.

Я міг просто наказати зробити нас невидимими. Але боявся, що матуся має достатню чутливість до чар, аби виявити нас і на рівнях поза видимістю.

Я повернувся обличчям до найближчої стіни і за допомогою ліній сили спикарда зайшов за неї своїми органами чуття. Ми були не під водою, не на плавучому острівці посеред океану і не серед сипучих пісків. Схоже, ми знаходилися десь у лісистій місцині.

Отже, я попрямував до стіни й, підійшовши до неї впритул, провів нас крізь неї.

Зробивши кілька кроків тінистою галявиною, я озирнувся й побачив порослий густою травою схил, без жодних ознак того, що під ним щось може бути. Над нами було блакитне небо з помаранчевим сонцем майже в зеніті. Навкруги бриніло комашине дзижчання та розливався пташиний спів.

— С-с-спожива! — просичала Ґлейт, ізслизнула мені з руки та зникла у траві.

— Не надто довго, — гукнув я їй услід пошепки, намагаючись не підвищити голос, і повів Джилву з пагорба.

— Мерліне, — промовила вона, — мене лякає те, про що я дізналася.

— Я нікому не скажу, якщо й ти мовчатимеш, — сказав я Джилві. — Якщо хочеш, можу навіть стерти цей спогад, перш ніж повернути тебе на похорон.

— Ні, хай усе лишається. Я навіть хотіла б, аби цей спогад не закінчувався так швидко.

— Зараз я визначу, де ми знаходимося, і поверну тебе, поки тебе не кинулися шукати.

— Я почекаю тут з тобою, поки твоя приятелька полює.

Я майже чекав, що вона зараз промовить: «...бо, може, я бачу тебе востаннє», — що було б доречно, якщо зважати на те, що Тмер і Таббл уже вилетіли на своїх скейтбордах із вічно смертельної спіралі. Але ні, вона поводилася, як і належить тактовній і добре вихованій войовничі, котра має понад тридцять зарубок на руків’ї свого палаша — факт, про який я довідався пізніше. Було нижче її гідності озвучувати банальності в присутності свого ймовірного монарха.

Коли трохи згодом Ґлейт повернулася, я сказав:

— Дякую тобі, Джилво. Тепер я відішлю тебе на похорон. Якщо хтось бачив нас разом і стане розпитувати, куди я подівся, скажеш, що я збирався десь заховатися.

— Якщо ти, дійсно, потребуєш місця, де можна було б переховуватися...

— Ми ще поговоримо з тобою, але трохи пізніше... — відказав я й послав її назад, до Храму на Краю Всього.

— С-с-смачні тут гризуни, — зауважила Ґлейт, доки я повертався до свого людського вигляду. (Ця процедура зазвичай дається мені значно простіше, ніж набуття демонської подоби).

— Зараз відішлю тебе назад до скульптурного саду на Шляхах Саваллів, — сказав я їй.

— Чому с-с-саме туди, гос-с-сподарю?

— Прошу тебе там трохи зачекати й подивитися, чи не з’явиться там розумна світлова плямка. Якщо з’явиться, звернись до неї як до Колеса-Привида і скажи, щоб воно вирушало до мене.

— А що с-с-сказати, де воно мус-с-сить тебе шукати?

— Цього я наразі не знаю, але Колесо — майстер на такі штуки.

— Тоді відс-с-силай мене. І, якщо тебе не з’їс-с-сть щос-с-сь більше за тебе, повертайс-с-ся. Розповіс-с-си мені колис-с-сь увечері с-с-свою іс-с-сторію...

— Так і зроблю.

Підвісити зміючку назад на дерево було справою однієї миті.

Я ніколи не знав напевне, коли вона жартує, бо гумор у рептилій досить-таки специфічний.

Я викликав свіже вбрання, у сірих та червоних кольорах. Добув для себе клинки, довгий та короткий. Мені хотілося б дізнатися, що поробляє моя матуся у своїй каплиці, але я вирішив за нею не шпигувати. Піднісши спикард угору, я кілька секунд дивився на нього, а тоді опустив руку. Мені спало на думку, що переміщатися до Кашфи, коли я не знаю, скільки там минуло часу і чи Люк ще й досі там, було б контрпродуктивно. Витяг колоду Козирів зі свого жалобного одягу, дістав карти з футляра.

Знайшов Козир Люка та сфокусував на ньому свою увагу. Досить швидко він став холодним, і я відчув Люкову присутність.

— Так? — відгукнувся він. — Це ти, Мерлю? — Водночас його зображення поплило, змінилося, і я побачив його верхи. Він їхав дивною, напівзгорілою місциною.

— Еге ж, — відповів я. — Бачу, ти вже не в Кашфі.

— Твоя правда, — підтвердив він. — Де ти зараз?

— Десь у Тіні. А ти де?

— Хай мене чорти вхоплять, якщо я знаю, — проказав він. — Ми вже кілька днів плентаємося цією чорною стежиною, тож можу сказати лише так само, як ти: десь у Тіні.

— О, так тобі вдалося її відшукати?

— Це зробила Найда. Я нічого не бачив, але вона вивела мене на неї. Поступово я також став розрізняти слід. Але це дівчисько — справжнісінький слідець!

— Вона зараз з тобою?

— Еге ж. Каже, що ми їх наздоганяємо.

— Тоді краще перенеси мене до вас.

— Ходи сюди.

Він простягнув руку, я вхопився за неї, стиснув, зробив крок, відпустив його руку і пішов поруч із його стременом. Позаду тюпала в’ючна конячка.

— Привіт, Найдо, — гукнув я, бо побачив і її: вона їхала верхи з другого боку. Попереду неї й трохи праворуч вимальовувалася темна, досить зловісна постать на чорному коні.

Найда посміхнулася.

— Мерліне, — сказала вона. — Привіт.

— А чому не «Мерль»? — поцікавився я.

— Як забажаєш.

Вершник на чорному коні повернувся й подивився на мене.

Я ледь зупинив смертельний удар, який рефлекторно видобув зі спикарда так блискавично, що й сам перелякався. Повітря поміж нас наповнилося пронизливим скреготом, наче автівка зашкребла по асфальту, намагаючись запобігти зіткненню.

Цей сучий син, височезний, білявий, був одягнений у жовту сорочку, чорні штани та чорні ж чоботи й увішаний зброєю. На широких грудях підскакував медальйон із зображенням Лева, що роздирає Єдинорога. Кожного разу, коли я бачив цього типа чи чув про нього, він коїв якусь капость, як-от, наприклад, нещодавно майже закатрупив Люка. Він був найманець, в Ереґнорі вважався кимось на кшталт Робіна Гуда, а ще заклятий ворог Амбера, байстрюк покійного короля Оберона. Гадаю, в усіх державах Золотого Кола за його голову була призначена винагорода. З іншого боку, вони з Люком були давні приятелі, і Люк присягався, що той не такий уже й поганий. Це був мій дядько Далт, й у мене склалося враження, що за будь-якого різкого руху його м’язи можуть розірвати сорочку — такі вони були напружені.

— ...ти зустрічався раніше із моїм військовим радником Далтом, — проказав Люк.

— Зустрічався, — промовив я.

Далт дивився на чорні лінії, що помалу танули, наче дим, у повітрі між нами. Нарешті він легенько посміхнувся.

— Мерлін, — промовив він, — син Амбера, Принц Хаосу, людина, що вирила мені могилу.

— Про що це ти? — не зрозумів Люк.

— Невеличка словесна дуель, — відказав я. — Ти маєш хорошу пам’ять, Далте, на обличчя.

Він коротко розсміявся.

— Важко забути таке видовище, як могила, що розчахується в тебе під ногами, — сказав він. — Але я не ворогую з тобою, Мерліне.

— Я також, наразі, — відказав я.

Він рохнув собі під ніс, а я рохнув і собі й відвернувся до Люка, вважаючи, що процедуру знайомства на цьому вичерпано.

— А стежина сама по собі завдає вам клопоту? — поцікавився я.

— Ні, — відповів Люк. — Тут нема нічого такого, як у тих байках, що ходять про Чорну дорогу. Часом вона виглядає трохи похмурою, але нічого жаского ми на ній не помічали. — Він подивився собі під ноги й хихотнув. — Звісно, вона лише кілька ярдів завширшки, — додав він, — і оце поки що чи не найширша її ділянка.

— Втім, — сказав я, посилюючи свої чуття та вивчаючи еманації стежини за допомогою свого Лоґруського зору, — гадаю, щось вам тут могло б загрожувати.

— Значить, нам пощастило, — сказав він.

Найда знову розсміялася, а я відчув себе дурнем. Присутність ти’їґи мала згладжувати всі лиховісні ефекти Хаосу тут, у царстві Порядку, не гірше, приміром, ніж моя власна.

— Схоже, фортуна йшла поруч із тобою, — сказав я.

— Тобі знадобиться кінь, Мерлю, — сказав Люк трохи згодом.

— Гадаю, ти маєш рацію, — погодився я.

Я боявся вдатися до магії Лоґрусу та привернути увагу до нашого місцеперебування. Я вже знав, що спикард можна використовувати практично тим самим чином, тож направив у нього свою волю, продовжив лінію, ще далі, знайшов те, що шукав, викликав до себе...

— За хвилинку він буде тут, — сказав я. — Ти казав, наче ми їх наздоганяємо?

— Так мені сказала Найда, — пояснив Люк. — Вона має просто дивовижно потужний зв’язок із сестрою, до того ж надзвичайно відчуває цю дорогу. — І додав: — А ще вона дуже багато знає про демонів...

— А що, ми можемо зустрітися тут із демонами? — запитав я її.

— Корал викрали воїни Хаосу в подобі демонів, — сказала вона. — Схоже, вони прямують до вежі, там, попереду.

— Як далеко ще до цієї вежі? — запитав я її.

— Важко сказати, бо ми зрізуємо шлях крізь Тінь, — відповіла вона.

Слід, який виявився смугою почорнілої трави та був позначений так само почорнілим віттям на деревах та кущах, що нависали над ним, тепер описував широку дугу пагористою долиною, а, коли я ненадовго сходив з чорної стежини та знову на неї повертався, мені здавалося, що з кожним разом вона теплішає та чіткішає. Це була зовсім інша дорога, якщо порівнювати з тією, практично неприступною органам чуття, стежиною, якою вона була поблизу Кашфи, і це свідчило, наскільки далеко ми заглибилися у володіння Лоґрусу.

За наступним поворотом я раптом почув із правого боку іржання.

— Перепрошую, — сказав я. — Час забрати замовлення. — З цими словами я зійшов зі стежини до гайочка, пробираючись між деревами з довгастим заокругленим листям.

Фиркання та тупання лунали десь попереду, і я пішов на ці звуки, туди, де затінок був густішим.

— Ти куди? — гукнув Люк. — Нам не варто розділятися.

Дерева купчилися тісно, протиснутися між них верхи було б непросто, тому я тільки озвався через плече:

— Не хвилюйся! — та пірнув у гущавину.

...І саме тому, звісно, він там і чекав.

У повній збруї, осідланий та загнузданий, він стояв, заплутавшись поводами у густому гіллі, і лаявся кінською мовою, мотаючи головою, б’ючи копитами. Я зупинився й утупився в нього.

Можливо, я справляю таке враження, нібито мені краще всунути ноги в «Адідаси» та пробігтися Тінню підтюпцем, ніж труситися нею на спині тварини, що мало не ошаліла через усі ті пертурбації навколо неї. Або прочесати Тінню на байку. Або просто пострибати на палці-поґо[192], як той коник.

І це враження не буде таким уже неправдивим. І річ не в тому, що я не знаю, як керувати цими чотириногими штуковинами. Просто я ніколи не був від них аж надто в захваті. Так, визнаю, я ніколи й не мав справи з такими диво-кіньми, як Джуліанів Морґенштерн, таткова Зірка чи Бенедиктів Ґлемденнінґ, які своєю витривалістю, могутністю та довголіттям перевершують звичайних смертних коней так само, як амберити — мешканців більшості Тіней.

Я подивився навкруги, але ніде не помітив пораненого вершника.

— Мерліне! — почувся погук Люка, але моя увага була прикута до того, що було просто переді мною. Я наблизився, повільно, не бажаючи дратувати його ще більше. — З тобою все добре?

Я просто надіслав замовлення на коня. Мене влаштувала б будь-яка стара шкандиба, лантух з вівсом, аби я лише не відставав від своїх супутників.

Натомість я дивився на абсолютно дивовижну істоту, вкриту жовтогарячими та чорними смугами, наче тигр. Цим він нагадував Ґлемденнінґа, з його червоними та чорними смугами. Оскільки я не знав, звідки взявся кінь Бенедикта, то радо припустив, що мій кінь має магічне походження.

Я ще наблизився, повільно, повільно.

— Мерлю! Щось трапилося?

Я не хотів гукати у відповідь і лякати бідолашну тварину. Поклав тихенько долоню йому на шию.

— Усе добре, — промовив я. — Ти мені подобаєшся. Я розплутаю поводи, і ми з тобою заприятелюємо, згода?

Розплутати повіддя було не так просто, однією рукою, бо іншою я не припиняв погладжувати коневі шию та бік. Звільнившись, він не рвонув назад, а стояв і, здавалося, вивчав мене.

— Ходімо, — промовив я, намотуючи повіддя на руку, — сюди.

Я провів коня тим шляхом, яким сам забрався до хащі, не припиняючи з ним розмовляти. І, поки ми виходили з лісу, я зрозумів, що кінь мені й насправді подобається. Тут назустріч мені вискочив Люк із мечем наголо.

— Боже ти мій, — видихнув він. — Не дивно, що ти стільки провозився. Ти ж його розмальовував!

— То він тобі подобається, еге ж?

— Якщо колись захочеш його позбутися, я дам тобі за нього хорошу ціну.

— Не думаю, щоб я колись захотів з ним розстатися, — відказав я.

— А як його звати?

— Тигр, — відповів я, не замислившись ані на мить, і сів у сідло.

Ми попрямували до стежини, де навіть Далт подивився на мого жеребця чи не схвально. Найда нахилилася до нього й попестила чорну та помаранчеву гриву.

— Тепер ми можемо бути там вчасно, — промовила вона, — якщо поквапимося.

Я завів Тигра на стежину. Міг очікувати будь-якої реакції, бо пам’ятав, як батько розповідав про те, що Чорна дорога жахала всіх живих істот. Але у Тигра вона, здавалося, не викликала хвилювання, і я зітхнув з полегшенням. Навіть не помітив, що мені щойно перехопило дух.

— Вчасно? Що ти маєш на увазі? — запитав я, коли наша кавалькада вишикувалася на стежині: Люк попереду, Далт за ним і трохи праворуч, Найда позаду них і дещо ліворуч, а я позаду неї і просто по центру.

— Не можу сказати напевне, — відказала вона, — бо Корал ще під дією снодійного. Але я відчуваю, що її вже не везуть, і мені здається, що її викрадачі знайшли притулок у вежі, біля якої стежина значно розширюється.

— Гм-гм, — промугикав я. — А ти, бува, не помітила, який у цієї стежини коефіцієнт розширення на одиницю відстані?

— Я вивчала гуманітарні науки, пам’ятаєш? — сказала вона з посмішкою. Тоді раптом відвернулася від мене і кинула погляд на Люка. Він тримався попереду, на відстані крупа коня, і цієї миті дивився просто перед собою, хоч раніше й обертався до нас.

— Чорт тебе забирай, — тихенько сказала вона. — Коли я знову поруч із вами обома, це нагадує мені про універ. Тому я й почала так говорити...

— ...англійською, — додав я.

— Я що, говорила англійською?

— Так.

— От лайно! Зупиняй мене, якщо я знову таке утну, згода?

— Згода, — відповів я. — То це показує, що ти знаходила задоволення у завданні, яке Дара нав’язала тобі силоміць. І, скоріш за все, ти єдина ти’їга з дипломом Берклі.

— Так, це була справжня насолода, навіть попри те, що я не могла зрозуміти, хто з вас хто. Це були найщасливіші дні мого життя, поряд з тобою і Люком, усі ті студентські роки. Я увесь час намагалася дізнатися, як звуть ваших матерів, аби знати, кого з вас двох я маю захищати. Та ви обидва були такі обережні.

— Це у нас в генах, гадаю, — зауважив я. — А мені було дуже приємно в твоєму товаристві, коли ти була Вінтою Бейль. І за твій захист в усіх інших подобах я теж тобі вдячний, звісно.

— Я дуже страждала, — сказала вона, — коли Люк почав робити ті перші замахи на твоє життя. Якби він виявився сином Дари, якого я мусила захищати, мені мало б бути байдуже. Але мені не було байдуже. Тоді я вже дуже прив’язалася до вас обох. Я могла бути впевненою тільки в одному: у вас обох в жилах тече амберська кров. Я не хотіла, щоб постраждав жоден із вас. Найстрашніше було, коли ти поїхав, а я була переконана, що Люк заманив тебе в гори в Нью-Мексико, аби вбити. Тоді я вже мала сильну підозру, що ти той, за кого я відповідаю, але не була впевнена. Я була закохана в Люка, я заволоділа тілом Дена Мартінеса, і я мала при собі пістолет. Я переслідувала тебе скрізь, де тільки могла, бо усвідомлювала, що ґейс, накладений на мене, змусить мене вбити коханого, якщо він тільки спробує заподіяти тобі шкоду.

— Але ти вистрелила першою. Ми просто стояли з ним разом і розмовляли, обіч шосе. Він вистрелив у тебе, захищаючись.

— Знаю. Проте все, здавалося, вказувало на те, що ти в небезпеці. Він витяг тебе до ідеального місця для вбивства та ще й в ідеальний час...

— Ні, — сказав я. — Ти промахнулася і підставила себе, наражаючись на те, що сталося потім.

— Не розумію, про що ти.

— Ти вирішила проблему можливої необхідності застрелити Люка, створивши ситуацію, в якій він вистрелив у тебе.

— Я не могла цього зробити, бо перебувала під ґейсом.

— Можливо, ти зробила це несвідомо, — сказав я. — Щось сильніше за ґейс проклало собі шлях.

— Ти насправді гадаєш, що так і було?

— Так, і тепер ти можеш це визнати. Ґейс з тебе знято. Мати мені про це сказала. Здається, ти теж про це згадувала.

Вона кивнула.

— Я не знаю точно, коли ґейс припинив діяти, — сказала вона. — Але його більше нема. Хоч я, як і раніше, буду намагатися захистити тебе, якщо тобі щось загрожуватиме. Це добре, що ви з Люком справжні друзі, і...

— Тоді навіщо ці таємниці? — перервав я її. — Чому б тобі просто не сказати йому, що це ти була Ґейл? Здивуй його до біса, та ще й приємно.

— Ти не розумієш, — відповіла вона. — Він порвав зі мною, пам’ятаєш? Тепер я маю ще один шанс. У нас усе так, як було колись. Він... я йому подобаюсь, дуже. Я боюся сказати: «Я — та дівчина, яку ти одного разу кинув». Він може почати роздумувати над резонами та дійти висновку, що того разу він мав рацію.

— Це дурня, — заперечив я. — Не знаю, які там він мав резони того разу. Він мені ніколи про це не розповідав. Тільки сказав, що вийшла сварка. Але впевнений, що це була помилка. Я знаю, що ти йому дуже подобалась. Гадаю, Люк розірвав ваші стосунки тому, що він був сином Амбера, на якого вдома чекала дуже брудна справа, і в такий розклад аж ніяк не вписувалася та, кого він вважав нормальною дівчиною з Тіні. Ти надто добре зіграла свою роль.

— Через це й ти порвав із Джулією? — запитала вона.

— Ні, — сказав я.

— Вибач.

Я помітив, що з початку нашої розмови чорна стежина розширилася на фут. Тепер я був готовий розв’язати математичну задачку.

10

І отак ми їхали — шість кроків міською вулицею, серед автомобільних гудків, де краї чорного шляху позначали відбитки шин; чверть милі чорним піском узбережжя над зеленим опаловим морем, а верхівки пальм колихалися праворуч від нас; через потьмяніле снігове поле; висохлим темнобарвним річищем, що ховалося під кам’яний міст; потім прерією; знову присмерковим лісом, і Тигр жодного разу не сполохався, не затремтів, навіть коли Далт врізався ногою в чоботі у вітрове скло якогось автомобіля і відламав антену.

Дорога стала вже чи не вдвічі ширшою з того часу, як я вперше на ній опинився. Мертві дерева в її межах тепер траплялися частіше; вони стояли, наче фотографічні негативи своїх світлих двійників, віддалених від дороги на кілька футів. Хоч віття й листя живих дерев раз у раз хвилювалося, ми не відчували жодного повіву вітру. Поступово й наші голоси, і тупіт копит наших коней теж стали лунати дещо приглушено. І скільки ми їхали цією стежиною, увесь час навколо нас стояв тремкий присмерк, хоча варто було зробити кілька кроків убік, що ми й вчиняли час від часу, аби опинитися чи то під полуденним сонцем, чи то в опівнічній темряві. Високо серед віття почорнілих дерев сиділи птахи. Вони здавалися мертвими, хоча інколи можна було помітити, що вони рухаються; можливо, це вони видавали ті хрипкі, уривчасті, схожі на крукання, звуки, що зрідка долітали до нас.

Одного разу з правого боку ми побачили вогонь, що палахкотів нестримно; іншого разу ми проминули льодовик, який підійшов зліва впритул до стежини. Вона ж тим часом дедалі ширшала. Це ще й близько не була та Чорна дорога, яку описував мені Корвін, згадуючи дні війни, але вона тепер була достатньо широкою, аби ми могли їхати поруч.

— Люку, — промовив я після тривалого мовчання.

— Агов, — озвався він. Він тепер їхав ліворуч від мене, Найда — праворуч, а Далт — ще правіше, за нею. — Що таке?

— Я не хочу бути королем.

— Я теж, — відповів він. — Сильно вони на тебе насідають?

— Боюся, вони загребуть мене та й коронують, щойно я повернуся. Усі, хто стояли мені на шляху, раптово померли. Вони дійсно планують сунути мене на трон, оженити на Корал...

— Угу, — сказав він. — А я маю два питання щодо цього. По-перше, а з цього, дійсно, буде якийсь зиск?

— Лоґрус, схоже, вважає, що буде, принаймні на певний час. А в політиці ж і взагалі немає нічого вічного...

— А по-друге, — промовив він, — якщо для тебе ця держава важить стільки ж, скільки для мене Кашфа, ти не можеш дозволити їй зійти на пси, якщо здатен тому зарадити. Навіть якщо це ставить хрест на твоєму щасливому житті, як ти його уявляєш. Ти не хочеш сідати на трон, тоді мусиш мати якийсь альтернативний план. То що ти надумав?

Я кивнув, а стежка тим часом різко повернула в лівий бік та пішла вгору.

Щось мале й темне прошмигнуло попереду, перетнувши стежину.

— У мене є один задум, — зізнався я, — навіть ще не чіткий план. І я хотів би поговорити про це зі своїм батьком.

— Нічого собі заявочка, — присвиснув Люк. — Ти хоча б упевнений, що він живий?

— Я розмовляв із ним нещодавно, встигли обмінятися лише двома словами. Він бранець, не знаю, де саме. Знаю лише, що це десь поблизу Дворів, бо звідти я зміг дотягнутися до нього через Козир, а з будь-якого іншого місця мені це не вдавалося.

— Розкажи мені про ваш контакт, — попросив він.

І я розповів про чорного птаха та про решту.

— Виглядає так, що витягти його звідти буде непросто, — резюмував Люк. — І, на твою думку, за цим стоїть твоя мамуля?

— Отож.

— А я гадав, що тільки у мене проблеми з мамочкою... Але все сходиться, якщо згадати, що моя навчалася у твоєї.

— Як це сталося, що ми з тобою примудрилися вирости цілком нормальними? — зітхнув я.

Він мовчки дивився на мене кілька секунд, а тоді вибухнув сміхом.

— Ну, почуваюся я нормальним, — уточнив я.

— Так, — швидко сказав він, — а тільки це й має значення. А скажи мені, якщо справа дійде до того, щоб відкрито мірятися силами, ти справді сподіваєшся перевершити Дару?

— Важко сказати, — відповів я. — Зараз я сильніший, ніж будь-коли, завдяки спикардові. Але я починаю думати, що вона по-справжньому могутня.

— А що це ще за спикард, чорт забирай?

Мені довелося викласти йому і цю історію також.

— То це звідси твій пафосний героїзм під час бійки з Юртом, тоді, у церкві? — запитав він.

— Еге ж.

— Дай на нього подивитися.

Я спробував зняти спикард з пальця, але кісточка нізащо не пролазила крізь нього.

То я просто простягнув Люкові руку, а він витягнув над нею свою, так, що його пальці зависли над перснем, за дюйм чи два від нього.

— Він мене не підпускає, Мерлю! Вміє захистити себе, чортяка.

— Та пішов він, — сказав я. — Я ж умію змінювати подобу, хіба ні? — Я ухопив спикард пальцями іншої руки, блискавично витончив та видовжив свій палець, і перстень легко знявся. — Ось, тримай.

Ми їхали біч-о-біч, і він тримав спикард на долоні лівої руки, роздивляючись його прижмуреними очима. Раптом мені почало паморочитися в голові. Може, це абстинентний синдром через розлучення з цією штуковиною? Я змусив себе випростатися в сідлі, відновити дихання, не бажаючи, щоб хтось помітив мій стан.

— Воно важке, — нарешті промовив Люк. — Я відчуваю в ньому силу. І ще багато чого. Але всередину воно мене не пускає.

Я хотів узяти перстень, але він відвів руку.

— Я відчуваю це й у повітрі навколо нас, — продовжив він. — Мерлю, ця штука накладає свої закляття на того, хто має її на собі.

Я стенув плечима.

— Так, — сказав я. — Але закляття ці благодатні. Спикард досі не зашкодив мені, жодним чином, а от допоміг безліч разів.

— Але чи можеш ти довіряти речі, яку отримав таким дивним чином, практично обманом, речі, яка змусила тебе позбутися Фракір, коли та намагалася попередити тебе щодо неї, речі, яка, схоже, впливає на твою поведінку з тієї миті, як ти надягнув її на себе?

— Визнаю, що спочатку я був дещо дезорієнтований, — сказав я, — але, гадаю, це пояснюється лише адаптацією до тих рівнів напруги, що в ній вирують. Але я повернувся до свого нормального стану вже деякий час тому.

— Як ти можеш бути в цьому впевнений? Може, вона промиває тобі мізки!

— Я справляю на тебе враження людини з промитими мізками?

— Ні. Я лише хочу сказати, що я не довіряв би беззастережно чомусь із настільки сумнівним минулим.

— Приймається, — сказав я, не прибираючи назад простягнутої руки. — Але досі вигоди переважували гіпотетичні небезпеки. Вважай, що ти мене попередив, але я однаково ризикну.

Він віддав мені кільце.

— Якщо я помічу, що перстень змушує тебе діяти нерозумно, я стукну тебе по голові та стягну цю штуку з твого пальця.

— Дякую за відвертість, — сказав я, просовуючи палець у спикард. Негайно, щойно відновилися лінії керування, я відчув, як потоки енергії заструменіли моїми жилами.

— Якщо ти не впевнений, що зможеш видобути інформацію зі своєї матусі, — сказав він, — яким чином ти збираєшся знайти Корвіна та звільнити його?

— Певні речі говорять самі за себе, — сказав я. — Перше, що спадає на ум, це встромити ногу у двері. Тобто, я відкрию всі канали спикарда на повну та спробую вийти на новий контакт через Козир. Як тільки з’явиться перший натяк на те, що лінія відкривається, я натисну щосили, полину вперед, змітаючи всі чари, що спробують мене зупинити, випалюючи їх.

— Це звучить як щось до біса небезпечне.

— Я не можу знайти такого засобу, який не становив би небезпеки.

— Тоді чому ти досі не спробував так зробити?

— Це спало мені на думку не так давно, і я ще не мав часу спробувати.

— Хоч як, а тобі в цій справі знадобиться допомога, — проказав Люк. — Можеш розраховувати на мене.

— Дякую, Люку. Я...

— Тепер щодо цієї фігні з королюванням, — сказав він. — А що станеться, якщо ти тупо відмовишся від трону? Хто там наступний у черзі?

— З Саваллами все не так однозначно, — сказав я. — За правом першим претендентом на престол від нашого дому має бути Мандор. Але він відмовився бути наступником багато років тому.

— Чого так?

— Здається, він заявив, що вважає себе нездатним правити.

— Не сприйми це як образу, Мерлю, але він здається мені єдиним із вашої родини, хто дійсно годиться на роль короля.

— Тут не може бути жодних сумнівів, — відповів я. — Але у більшості Домів є подібна фігура. Зазвичай кожний Дім має номінального очільника й очільника фактичного, має когось для бутафорії та когось для інтриг. Мандору більше подобається залаштункова атмосфера.

— Схоже, у вашому Домі він такий не один, — зауважив Люк.

— Я не можу стверджувати цього напевне, — сказав я. — Не знаю, який статус має Дара сьогодні у Домі свого батька, у домі Гелґремів, чи в роді Гендрейків по материнській лінії. Але є сенс боротися за владу всередині Дому Саваллів, якщо саме з цього роду має постати наступний король. Але чим більше я дізнаюся про Мандора, тим більшим фарсом здається мені така боротьба. Гадаю, він та моя мати співпрацюють.

— Я так розумію, що наступним з вашого роду є ти, а за тобою йде Юрт?

— Фактично наступним за мною є наш брат Деспіл. Юрт каже, що Деспіл уступить йому першість, але, гадаю, йому просто хочеться так вважати. Не впевнений, що так він і вчинить. Але, за словами Юрта, Деспіл наразі не є зацікавленою стороною.

— Ха! Гадаю, Юрт просто намагається зайти з іншого боку. Ти надто часто завдавав йому чосу, і тепер він хоче поладити з тобою. Сподіваюся, спикард прикриє тобі дупу.

— Не знаю, — відповів я. — Мені хотілося б йому вірити. Хоча, звісно, він довго докладав зусилля, щоб це було не так просто зробити.

— Припустімо, всі, кого ми згадали, відмовилися від престолу. Хто в черзі наступний?

— Точно не скажу. Але, гадаю, тоді черга переходить до Гендрейків.

— Чорт забирай, — проказав Люк. — У вас там усе перекручено не згірш, як в Амбері, хіба ні?

— Нічого не перекручено, ані там, ані там. Просто трохи заплутано, поки не вивчиш усі входи та виходи.

— Зробимо так: я замовкаю, а ти мені розповідаєш усе, що ще не встиг розповісти. Згода?

— Слушна думка.

І я розпочав переповідати все, що знав, перериваючись лише, щоб викликати щось поїсти та попити. Двічі ми робили зупинки, аби відпочити, і тоді я помічав, як сильно втомився. Вводячи Люка в курс справи, я знову подумав про те, що все це мені варто було розповісти Рендому. Але якби я увійшов зараз із ним у контакт і спробував йому все вивалити, він, напевно, наказав би мені негайно повернутися до Амбера. А прямий наказ короля я не зміг би проігнорувати, попри те, що вже теж був мало-мало не Король Хаосу.

— Наближаємося, — трохи згодом повідомила Найда, і я помітив, що стежина розширилася ще і стала майже такою завширшки, як мені її описував батько. Я підзарядився ще дозою енергії, засвоїв її та їхав далі.

Минуло зовсім трохи часу, і вона знову проказала:

— Ми зовсім близько.

— Тобто, ось-ось на них наразимося? — уточнив Люк.

— Можливо, — відповіла вона. — Не можу сказати точніше, зважаючи на стан Корал.

За кілька хвилин ми почули вдалині крики.

Люк натягнув повіддя.

— Це десь біля вежі, — зауважив він.

Вона кивнула.

— Вони прямують до неї, беруть її штурмом чи захищаються?

— І те, і те, і те, — відказала вона. — Тепер я розумію. Викрадачів переслідували, вони втікали до укриття, дісталися туди й тепер перебувають там.

— А звідки раптом така точність?

Вона кинула на мене швидкий погляд, який я розцінив як прохання надати якесь пояснення, де не згадувалися б надзвичайні здібності ти’їґи.

— Це я застосовував спикард, — відгукнувся я, — намагаючись посилити її бачення.

— Добре, — зрадів Люк. — А можеш ти ще трохи форсанути? Аби ми побачили, на кого нам чекати?

— Можу спробувати, — сказав я, запитально скосивши очі на Найду. Вона ледь помітно кивнула.

Я не знав, що тепер маю робити, тому просто підживив її енергію, так само, як підзарядив себе якийсь час тому.

— Так, — промовила вона за мить чи дві, — Корал та її викрадачі — мені здається, їх шість — укрилися у вежі попереду, неподалік звідси. Їх атакують.

— Атакувальників багато? — запитав Люк.

— Небагато, — відповіла вона. — Зовсім небагато. Не можу сказати точно, скільки.

— То їдьмо подивімось, — сказав Люк і вирушив першим. Далт зрушив із місця услід за ним.

— Нападників троє чи четверо, — шепнула мені Найда, — але вони — фантоми Лабіринту. Мабуть, більшу кількість фантомів він не може підтримувати так далеко від своїх володінь, та ще й на Чорній дорозі.

— Ох! — зітхнув я. — Складається непроста ситуація.

— Чому?

— Бо маю рідних з обох сторін.

— Також скидається на те, що фантоми Амбера та демони Хаосу виступають лише агентами, а насправді це сутичка між Лоґрусом та Лабіринтом.

— Чорт забирай! Звісно! — сказав я. — Справа могла легко загостритися до конфронтації між ними. Треба попередити Люка, що на нас чекає.

— Але ти не можеш! Тоді тобі доведеться сказати йому, хто я така!

— Я скажу, що сам про це довідався, спромігшись зненацька застосувати нові чари.

— Але що це дасть? Ти на чиєму боці? Що нам робити?

— Я ні на жодному боці, — сказав я. — Ми на власному боці й виступаємо проти обох інших супротивників.

— Ти здурів! Немає такого місця, де ти зможеш сховатися, Мерлю! Ці сили поділили Всесвіт між собою навпіл!

— Люку! — гукнув я. — Я щойно зондував, що там попереду, і дізнався, що хлопці, які атакують, — то фантоми Лабіринту!

— Та ти що! — гукнув він у відповідь. — Гадаєш, ми маємо пристати на їхній бік? Можливо, краще, аби Лабіринт забрав її назад, ніж Двори заволодіють нею, як на твій погляд?

— Не можна дозволити, щоб її використовували таким чином, — сказав я. — Мусимо забрати її в обох загонів.

— Я розумію твої почуття, — сказав він. — Але, припустімо, нам це вдасться, що тоді? Я не палаю бажанням отримати метеоритом по макітрі або опинитися на дні найближчого океану.

— Наскільки я розумію, спикард не бере енергію від Лабіринту чи Лоґрусу. Його джерела розсіяні Тінями.

— І що з того? Гадаю, він не рівня будь-кому з них, не кажучи вже про двох разом.

— Ні, але я можу скористатися ним, аби втекти. Вони заважатимуть одне одному, якщо вирішать нас переслідувати.

— Та врешті-решт вони нас спіймають, чи не так?

— Може, так, а може, й ні, — відказав я. — Маю певні ідеї, але про них ще зарано говорити.

— Далте, ти це чув? — гукнув Люк.

— Чув, — відповів Далт.

— Якщо ти хочеш злиняти, зараз саме час.

— І втратити шанс накрутити хвоста Єдинорогові? — сказав Далт. — Їдьмо!

І ми поїхали далі, а лемент дедалі наростав. Та попри це в ньому відчувалася якась позачасовість, що, разом із глухістю звуків, разом із тьмяністю навколо, створювало дивне відчуття: наче ми завжди їхали верхи на ці звуки й завжди їхатимемо...

А тоді дорога зробила поворот, і я побачив удалині верхівку вежі, і крики стали гучнішими. Наближаючись до наступного повороту, ми притримали коней, і тепер рухалися обережніше, прокладаючи собі шлях крізь молодий гайок.

Нарешті ми й геть зупинилися, спішилися і далі пробиралися пішки. Розсунувши останнє гілля, що затуляло нам перспективу, ми побачили, що у підніжжя пагорба, на якому ми стояли, простеляється почорніла піщана рівнина, тягнеться до стін триповерхової сірої вежі з вікнами-прорізями та вузьким вхідним отвором. Нам не одразу вдалося розібратися у живій картині, що розгорталася біля її стін.

Пообіч входу до башти стояли дві істоти в обличчі демонів, зі зброєю. Здавалося, їхня увага цілковито зосередилася на сутичці, що відбувалася серед пісків просто перед ними. Навкруги цієї імпровізованої арени я побачив знайомі постаті: Бенедикт безпристрасно потирав підборіддя; Ерік посміхався, сидячи навпочіпки; Каїн жонглював своїм кинджалом, перекидав його, знову ловив, пропускав крізь кулак, і все це не задумуючись, з блаженним виразом обличчя. Я помітив раптом ще дві демонські постаті на вершечку вежі: вони нахилилися й дивилися вниз, не менш уважно, ніж фантоми Лабіринту.

У центрі кола Джерард стояв лицем до лиця з воїном із роду Гендрейків у демонській подобі, таким же на зріст, але кремезнішим. Схоже, це був Чінауей власною персоною. Про нього подейкували, що він зібрав колекцію з двох сотень скальпів своїх жертв. Особисто мені більше до смаку Джерардова колекція з тисячі келихів, пивних кухлів та рогів для вина, але про смаки не сперечаються, і взагалі твій дух, древолюбе, блукатиме вічно англійськими між живоплотом доріжками[193]... якщо ви розумієте, про що я.

Обидва були голі по пояс, і, судячи з потолоченого піску навколо, вони тупцювали так уже певний час. Я побачив, як Чінауей спробував перехопити й кинути Джерарда, а той хватонув його ззаду за руку та голову й швиргонув так, що демон пішов перекидьки. Але відразу схопився на ноги й знову пішов у наступ, наставивши руки перед собою, описуючи п’ястями синусоїдні криві. Джерард просто стояв напоготові й чекав. Чінауей тикнув пальцями з гострими пазурами в очі Джерарду, водночас лівим хуком вмазавши йому по ребрах. Проте Джерард ухопив того за плече й кинув через стегно.

— Зачекаймо тут, — неголосно сказав Далт. — Я хочу подивитися...

Ми з Люком кивнули, погоджуючись, а Джерард тим часом захопив у замок голову Демона, а той обвив рукою Джерардову талію. Отак вони й завмерли, лише м’язи бугрилися під шкірою, в одного — білою та гладкою, а в іншого — червоною та лускатою. Легені у них працювали, наче міхи.

— Гадаю, справа затягнулася, — прошепотів Люк, — і вони виставили на вирішальний поєдинок двох найкращих воїнів.

— Схоже на це, — погодився я.

— А Корал, мабуть, усередині, як ти гадаєш?

— Хвилинку...

Я швиденько запустив зонд до споруди і виявив, що усередині знаходяться дві особи. Я кивнув.

— Вона, і ще один тип. Мабуть, охоронець.

Джерард та Чінауей стояли недвижно, наче статуї.

— Зараз слушний момент витягти звідти Корал, — сказав Люк, — поки всі спостерігають за бійкою.

— Можливо, ти маєш рацію, — відповів я. — Подивимося, чи зможу я зробити себе невидимим. Це спростило б задачу.

— Так, — промовив Люк за чверть хвилини. — Не знаю, що саме ти зробив, але воно спрацювало. Ти зник.

— Отож, я зникаю, — відповів я. — Незабаром повернуся.

— А як ти збираєшся її забрати?

— Вирішу на місці. А ти будь напоготові.

Я попрямував до вежі, дуже повільно, намагаючись не рушити ногами пісок. Пройшов краєм майданчика, на якому точився герць, обминувши Каїна зі спини. Озираючись навколо, нечутно дістався входу до башти. Джерард і Чінауей стояли у тій же позі, зчепившись, докладаючи неймовірних зусиль, аби передужати один одного.

Я пройшов між охороною й опинився всередині башти. Це був напівтемний круглий зал, з земляною долівкою, з кам’яними приступками під кожним вузьким віконцем. На другий поверх вела драбина, приставлена до отвору в стелі. Корал лежала на ковдрі, ліворуч. Демон, що, мабуть, мав її охороняти, виліз на одну з приступок, спостерігаючи крізь вікно за двобоєм.

Я підібрався ближче, опустився на коліна, узяв ліву руку Корал і перевірив її пульс. Пульс був чіткий, рівний. Але будити її я не став. Натомість я загорнув її в ту ковдру, що була під нею, підхопив на руки та звівся на ноги.

Я саме збирався спробувати поширити чари невидимості й на Корал, коли вартовий, що видивлявся у вікно, обернувся. Мабуть, мені не вдалося рухатися цілковито беззвучно.

Секунду чи дві охоронець витріщався на дивну картину: його бранка пропливає в повітрі повз нього. Тоді він роззявив рота, мабуть, аби забити тривогу, і я не мав іншого вибору, як вимкнути його нервову систему, спрямувавши на нього спикард.

На нещастя, коли він гепнувся з підвищення на підлогу, амуніція, що була на ньому, голосно забряжчала. І майже негайно згори почулися крики й тупотіння.

Розвернувшись, я кинувся до дверей. Через те, що вони були дуже вузькі, мені довелося пригальмувати й розвернути Корал. Я не був упевнений, як поведеться варта з зовнішнього боку, коли побачить, як повз них пропливає уві сні Корал, але залишатися всередині, наче в пастці, я теж не хотів. Визирнувши назовні, я побачив, що Джерард і Чінауей, здається, перебувають у тій же позиції. Утім, за кілька секунд, коли я розвернувся боком і зробив крок убік від дверей, Джерард зненацька зробив блискавичний рух, скручуючи демону в’язи, і пролунав тріск, наче зламалося сухе дерево.

Джерард опустив руки й став прямо. Тіло Чінауея завалилося набік, шия вивернулася під неприродним кутом. Ерік та Каїн зааплодували. Двоє вартових, що стовбичили біля дверей, кинулися вперед. У себе за спиною, зсередини вежі, я чув, як тупотять драбиною чиїсь кроки. Звідти долинув крик.

Один із двох охоронців, що побігли вперед, лежав, дотліваючи, біля ніг Еріка. Інший, який, схоже, напав на Каїна, учепився в ніж, що стирчав йому з горлянки, а вогонь з його горла розбігався навсібіч його тілом, доки він повільно осідав, а тоді завалився на спину.

І негайно Каїн, Ерік та Бенедикт розвернулися й утупилися в мене. Джерард щойно натягнув на себе блакитну сорочку і саме защіпав пряжку на перев’язі. Він також повернувся, коли Каїн промовив:

— А ви хто такий, сер?

— Я — Мерлін, — назвався я, — син Корвіна.

Це, схоже, дуже здивувало Каїна.

— Хіба у Корвіна є син? — запитав він у присутніх. Ерік знизав плечима, а Джерард відповів:

— Не знаю.

Але Бенедикт уважно мене розглядав.

— Схожість є, — промовив він.

— Дійсно, — погодився Каїн. — Гаразд, хлопче. Навіть якщо ти син Корвіна, ця жінка, з якою ти збирався втекти, належить нам. Ми здобули її у чесному бою з цими добре просмаженими хаоситами.

Сказавши це, він попрямував до мене. За мить до нього приєднався Еріх. Джерард посунув услід за ними. Я не хотів завдавати їм шкоди, навіть якщо вони були лише фантомами, тому змахнув рукою, і на піску перед ними накреслилася межа. Вона притьмом спалахнула вогнем.

Вони зупинилися.

Раптом велетенська постать з’явилася ліворуч від мене. Це був Далт, що вже витяг свій меч із піхов. За мить поруч з нами став Люк. А тоді Найда. Наша четвірка дивилася на чотирьох фантомів крізь стіну вогню.

— Тепер вона наша, — промовив Далт, роблячи крок уперед.

— Помиляєшся, — пролунало у відповідь, й Ерік перетнув межу, витягаючи клинок.

Далт був на пару дюймів вищим від Еріка і мав довші руки. Він одразу пішов уперед. Я очікував, що він рубане своїм мечем навідліг, але він атакував вістрям. Ерік, який мав легшу зброю, ступнув убік і зробив випад Далтові під руку. Далт опустив вістря свого клинка, переступив вліво та парирував. Кожний зі супротивників мав зброю, пристосовану для особливого стилю бою. Ерікова шпада[194] належала до найважчих різновидів такої зброї, а Далтів меч — до найлегших дворучників[195]. Такий здоровань, як Далт, утім, міг битися таким мечем і як одноручником, а от мені для нього знадобилися б обидві руки. Далт спробував ударити знизу вгору — японський фехтувальник назвав би це «кірі-аґе»[196]. Ерік просто зробив крок назад і спробував полоснути тому зап’ясток на льоту. Раптом Далт ухопився за руків’я ще й лівою рукою і блискавично рубонув навкіс, виконавши так зване «нанаме-ґірі»[197]. Ерік продовжував описувати коло, знову спробувавши дістати зап’ясток Далта.

Зненацька Далт прибрав з руків’я праву руку й плавно відвів її за спину, поки його права нога робила величезний крок півколом назад, а ліва рука пішла уперед. Таким чином він став у ліворучну європейську позицію en garde, з якої його важка рука з важкою зброєю відбила клинок Еріка ззовні-всередину, а по цьому Далт зробив глибокий випад. Ерік парирував: права ступня стала навхрест за лівою, і він відстрибнув назад. І все одно я помітив, як лезо Далта висікло іскри з гарди Ерікової шпади. Одначе Ерік зробив фінт у шостій, його вістря пірнуло під клинок Далта, що намагався парирувати, а тоді він викинув уперед руку в четвертій, виструнчився та підняв лезо ніби для зустрічного уколу в ліве плече суперника, крутонув зап’ястком та розсік Далтові ліве передпліччя.

Каїн зааплодував, але Далт просто звів докупи руки і знову розвів їх, водночас помінявши положення ніг з легким підскоком, так що опинився у правій позиції en garde. Ерік описував у повітрі кола кінчиком свого леза й шкірився.

— Гарненький таночок, — промовив він.

Тут він зробив глибокий випад, Далт парирував, Ерік відступив назад, ступив убік, спробував копнути Далта по колінній чашечці, схибив, а тоді точним рухом ухилився від удару мечем по голові. Перейшовши й сам до японського стилю, він крутнувся дзиґою та опинився праворуч від свого велетенського супротивника — такий маневр я колись бачив у вправах «кумітачі»[198]. Його клинок піднявся й опустився саме тієї миті, коли Далтів клинок промайнув повз. Праве передпліччя Далта раптом стало мокрим від крові, хоча я цього не помітив, аж поки Ерік не розвернув свою зброю хватом зверху, лезом вправо й вгору, і, з кісточками пальців, прикритими гардою, зацідив кулаком Далту в праву щелепу. Тоді він підбив його під коліно та садонув лівим плечем. Далт спіткнувся й упав. Ерік миттєво налетів на нього з копняками — нирка, лікоть, стегно (цілив у коліно, але схибив) — а тоді наступив чоботом на зброю Далта, а свою крутнув так, що вістря опинилося навпроти Далтового серця.

Раптом я зрозумів, що увесь цей час сподівався, що Далт надере дупу Ерікові. І не лише тому, що він був на моєму боці, а Ерік — ні, а й через усі ті прикрощі, які завдав Ерік моєму таткові. З іншого боку, я сумнівався, що знайдеться багато людей, спроможних надрати тому дупу. Двоє, які могли б це зробити, стояли по той бік межі, яку я накреслив. Джерард міг перемогти його голими руками. Бенедикт, амберський майстер клинка, міг побити його будь-якою зброєю. А ось ми, розумів я, маємо дуже мало шансів проти них, коли вони разом, та ще й з Каїном на додачу, навіть якщо на нашому боці битиметься ти’їґа. І якби я зараз повідомив Еріка, що Далт — його єдинокровний брат, це б не зупинило його руку ані на мить, навіть якщо б він мені повірив.

Тому я зробив єдине, що мені залишалося. Урешті-решт, усі вони були лише фантоми Лабіринту. Справжні Бенедикт та Джерард перебували наразі десь дуже далеко звідси, і їм аж ніяк не зашкодить будь-що, що я можу зробити з їхніми копіями тут. Еріка та Каїна давно не було серед живих. Каїнові, братовбивці та герою війни між Амбером та Хаосом, нещодавно поставили монумент на Головній Алеї, коли Люк убив його, помстившись за свого батька. А Ерік, звісно, загинув героїчно на схилах Колвіра, що врятувало його, як я вважаю, від загибелі від руки мого батька. Кривава історія моєї родини промайнула мені в голові, коли я підносив угору спикард, аби поставити останню крапку. Я викликав ту ж саму хвилю вогню, що вже перетворила на попіл двох моїх родаків з Дому Гендрейків.

Я відчував такий біль у руці, наче хтось огрів мене по ній бейсбольною битою. Над спикардом завивався легенький димок. Якусь мить чотири мої дядьки стояли прямо й недвижно. А п’ятий лежав горілиць.

Тоді Ерік повільно підняв догори свого клинка. Бенедикт, Каїн та Джерард теж витягли свою зброю. Ерік став прямо, тримаючи шпаду перед собою. Решта зробили так само. Це дивним чином скидалося на те, що вони салютують. Ерік зустрівся зі мною поглядом.

— Я тебе знаю, — промовив він.

Усі вони завершили свій жест, а самі танули, танули, перетворювалися на дим і розчинялися вдалині.

Далт стікав кров’ю, рука мені боліла, і я зрозумів, що зараз має відбутися, ще за мить до того, як Люк хапонув повітря й видихнув:

— Дивіться...

Вогняна риса, яку я накреслив, уже зникла, але за відмітиною, що лишилася по ній, там, де раніше стояли мої зниклі родаки, повітря почало тремтіти й мерехтіти.

— Це Лабіринт, — сказав я Люкові. — Завітав із візитом.

Мить, і образ Лабіринту завис перед нами.

— Мерліне, — проказав він, — ти, дійсно, багато подорожуєш.

— Останнім часом я маю дуже напружене життя, — підтвердив я.

— Ти прислухався до моєї поради й залишив Двори.

— Так, мені це здалося доречним.

— Але я не розумію, з якою метою ти заявився сюди.

— А що тут незрозумілого?

— Ти забрав Леді Корал в агентів Лоґрусу.

— Це правда.

— Але потім ти спробував так само не віддати її і моїм агентам.

— І це правда.

— Мабуть, ти вже мусив зрозуміти, що вона має на собі річ, яка може суттєво вплинути на рівновагу сил.

— Так.

— Отже, один із нас мусив її забрати. Але ти вирішив не віддавати її жодному з нас.

— Так.

— Чому?

— Я дбаю насамперед про неї. Вона має права, вона має власні почуття. А ти поводишся з нею, наче вона пішак у твоїй грі.

— Це правда. Я визнаю, що вона особистість, але, на своє нещастя, вона стала ще й пішаком у грі.

— Тоді я не віддам її жодному з вас. Це нічого не змінить, адже зараз жоден із вас її хоч як не має. Але я виведу її з гри.

— Мерліне, ти важливіша фігура, ніж вона, але все ж таки ти лише одна з фігур, і ти не можеш мені нічого диктувати. Ти розумієш це?

— Я розумію свою важливість для тебе, — відказав я.

— Гадаю, ти помиляєшся, — відповів він.

Я намагався зрозуміти, наскільки він насправді могутній у цьому місці. Схоже, тут він так шалено витрачає енергію, що сам зміг з’явитися тільки тоді, коли зникли чотири фантоми. Чи насмілюся я кинути йому виклик, відкривши усі канали свого спикарда? Я ніколи ще не робив спроб залучити водночас всі джерела енергії в Тінях, які контролює ця штука. Якщо я це зроблю, якщо я зможу діяти дуже швидко, чи вдасться мені забрати нас усіх звідси, перш ніж Лабіринт відреагує? А якщо не вдасться, то чи зможу я пробити ту перепону, яку він виставить, аби нас зупинити? І, якщо я зумію зробити хоч те, хоч те, до якого місця ми маємо тікати?

І нарешті, як це може змінити ставлення Лабіринту до мене?

(...якщо тебе не з’їсть щось більше, повертайся розповісти мені колись ввечері свою історію...)

Якого біса, вирішив я. Сьогодні саме слушний день потрапити до меню.

Я відкрив усі канали.

Відчуття було таке, наче я роблю пробіжку, розвив дуже непоганий темп, і раптом за шість дюймів від мого носа виросла цегляна стіна.

Зіткнення, удар, і я вирубався.

...Я лежав на рівній холодній кам’яній поверхні. У моєму розумі та тілі шалено вирували потоки енергії. Я дістався їхнього джерела, опанував їх, угамував до такого рівня, коли вони вже не загрожували знести мені голову геть. І лише тоді обережно розплющив одне око.

Небо, синє-синє. Пара чобіт за кілька кроків від мене, розвернуті носаками в інший бік. Я впізнав у них чоботи, що належали Найді, а трохи повернувши голову, побачив у них її саму. Побачив і Далта — той лежав горічерева за кілька ярдів ліворуч від мене.

Найда важко дихала, а своїм Лоґруським зором я побачив тьмяне червоне сяйво навколо її рук, що вібрували, піднесені в загрозливому жесті.

Звівшись на лікоть лівої руки, дивлячись повз неї, я побачив, що вона стоїть між мною та образом Лабіринту, а той плаває в повітрі десь за десять футів від неї.

Коли він знову заговорив, я вперше почув у його голосі щось схоже на подив:

— Ти збираєшся захищати його від мене?

— Так, — відказала вона.

— Чому?

— Я робила це так довго, що сором було б підвести його тепер, коли він насправді потребує захисту.

— Створіння Безодні, ти знаєш, де ти наразі знаходишся? — запитав Образ.

— Ні, — сказала вона.

Я подивився повз них обох у бездоганно чисте блакитне небо. Поверхня, на якій я лежав, являла абсолютно рівну скелясту плиту овальної форми, що уривалася в нікуди. Швидко повернувши голову, я побачив, що її, скоріш за все, виокремлено з гірського схилу, кілька темних отворів на якому натякали на можливу присутність там печер. Також я побачив Корал: вона лежала позаду мене. Наша кам’яна полиця була кількасот метрів завширшки. Я помітив якийсь рух за Найдою та за образом Лабіринту. Люк підвівся й став на коліна.

Я міг би дати відповідь на питання, поставлене Найді, але не бачив у цьому сенсу. Не тепер, коли вона робила таку добру справу, утримуючи увагу нашого поневолювача та забезпечуючи нам відстрочку.

Ліворуч від себе я бачив рожево-золоті завитки в камені, і, хоч ніколи не був тут раніше, я пам’ятав батьківські розповіді й знав, що це місце первинного Лабіринту, більш глибинний рівень реальності, ніж сам Амбер.

Я перекотився на живіт і став навкарачки. Рачки я пересунувся трохи в бік моря, у бік Лабіринту.

— Ти на іншому кінці Всесвіту, ти’їґо, у місці моєї найбільшої могутності.

Далт застогнав, поворухнувся й сів, протираючи очі.

Я відчував тепер і вібрацію навкруги голосу Найди, а червоне мерехтливе сяйво стояло ореолом навкруги всієї її постаті. Я знав, що вона помре, якщо наважиться атакувати Образ, і знав, що сам його атакую, якщо він її вб’є.

Я почув, як застогнала Корал.

— Я не дам тобі скривдити моїх друзів, — промовила Найда.

Я хотів зрозуміти, чому він вибив мене з ладу, коли я готувався застосувати спикард, чому він закинув нас саме сюди, до своєї твердині. Чи не випливає звідси, що у мене, дійсно, був шанс проти нього там, у володіннях Лоґрусу, де він не мав справжньої сили?

— Створіння Безодні, — промовив Образ до Найди, — твій патетичний та приречений учинок межує з геройством. Ти починаєш мені подобатися. Хотів би я мати такого друга. Ні, я не кривдитиму твоїх приятелів. Але я мушу затримати тут Корал та Мерліна, аби їхньою силою не скористався мій супротивник, а вас решту — з міркувань політичних. Ви пробудете тут доти, доки нашу суперечку не буде залагоджено.

— Затримати? — сказала вона. — Тут?

— Всередині скелі ви знайдете зручні приміщення, — відказав Образ.

Я обережно звівся на ноги, намацуючи свій кинджал.

Люк теж підвівся, попрямував до Корал і опустився на коліна біля неї.

— Ти отямилася? — запитав він.

— Наче так, — відповіла вона.

— Стояти можеш?

— Спробую.

— Я тобі допоможу.

Поки Люк допомагав Корал стати на ноги, підвівся й Далт. Я продовжував нишком підбиратися до візерунка в камені. І де цей Дворкін, коли він потрібний мені найбільше?

— Можете піти до печер, що позаду вас, й оглянути відведені вам приміщення. Але спершу, Мерліне, ти мусиш зняти перстень.

— Навряд чи зараз час розпаковуватися та облаштовуватися, — відказав я, різонувши лезом собі ліву долоню та роблячи останній крок. — Ми тут надовго не затримаємося.

Образ Лабіринту видав звук, що скидався на притишений громовий розкот. Але блискавка не вдарила, та я й сумнівався, що це може статися. Не тепер, коли він усвідомив, що у мене в руці і де я з цим знаходжуся.

— Я навчився цього від Люкового батька, — пояснив я. — Поговоримо?

— Так, — промовив образ Лабіринту, — поговоримо як розумні істоти, якими ми, безперечно, є. Подушки?

І негайно біля наших ніг з’явилося три подушки.

— Дякую, — промовив я, присуваючи до себе зелену. — А ще б я не відмовився від чаю з льодом.

— Ти п’єш із цукром?

11

Сидячи на подушці, з кинджалом при боці, я тримав ліву руку витягнутою над Лабіринтом, склавши долоню чашкою. Чашка ця була повна моєї крові. Образ Лабіринту плавав у повітрі переді мною, здавалося, раптом забувши про Корал, Найду, Далта та Люка. Я відсьорбував напій з укритої памороззю склянки, яку тримав у правій руці. У склянці крізь морозяний візерунок проглядала гілочка свіжої м’яти.

— Принце Мерліне, — звернувся до мене Образ, — скажи мені, чого ти хочеш, і покінчимо з цією проблемою, не гаючись. Ти впевнений, що не хочеш підкласти серветку під небезпечне місце? Подумай, це жодним чином не послабить твою позицію у наших перемовинах, але убезпечить нас від нещасного випадку.

— Та ні, усе в порядку, — сказав я, легенько поворушивши долонею, наповненою кров’ю, збовтуючи її вміст так, що тоненька цівка крові вихлюпнулася мені на зап’ясток. — Утім, дякую, що запропонував.

Образ Лабіринту завібрував і знову застиг недвижно.

— Принце Мерліне, ти навіч зазначив свою позицію, — сказав він. — Але, боюся, ти не розумієш можливих наслідків цього залякування. Кілька крапель твоєї крові, упавши на моє фізичне втілення, можуть порушити функціонування Всесвіту.

Я кивнув.

— Мені це відомо, — відказав я.

— Гаразд, — мовив він. — Які твої вимоги?

— Наше звільнення, — сказав я. — Дай нам піти, і ти залишишся цілим і неушкодженим.

— Ти не даєш мені вибору, але це ж стосується і твоїх друзів.

— Що ти маєш на увазі?

— Можеш відіслати Далта, куди забажаєш, — сказав він. — Щодо леді-демониці, мені шкода її відпускати, бо мені було б приємне її товариство...

Люк подивився на Найду.

— Можеш пояснити, що це за приколи із «створінням Безодні» та «леді-демоницею»? — зажадав він відповіді.

— Бачиш, ти не в курсі деяких дрібничок щодо мене... — відказала вона.

— Це довга історія? — запитав він.

— Так.

— Ти мене використовуєш, чи я тобі насправді подобаюся?

— Я тебе не використовую, і ти мені насправді подобаєшся.

— Тоді, гадаю, ця історія може зачекати, — констатував він.

— Як я вже сказав, відішли її куди завгодно, — продовжив Образ. — І Далта. І Люка. Я охоче перенесу їх, куди ти побажаєш. Але чи не спадає тобі на думку, що тобі й Корал тут безпечніше, ніж у будь-якому іншому місці?

— Може, й так. А може, й ні, — відказав я. — Корал, а ти якої про це думки?

— Забери мене звідси, — сказала вона.

— Ось тобі й відповідь, — звернувся я до нього. — А тепер...

— Зачекай. Ти хочеш бути чесним зі своїми друзями, так?

— Звісно.

— Тоді дозволь мені звернути їхню увагу на певні речі, про які вони, можливо, не подумали.

— Прошу.

— Леді, — промовив він, — у Дворах Хаосу полюють на твоє око. Вони не зважатимуть на те, як ти до цього ставишся. Якщо цього можна досягти лише утримуючи тебе як бранку, так вони й вчинять.

Корал розсміялася неголосно.

— А яка альтернатива? — поцікавилася вона. — Залишитися твоєю бранкою?

— Вважай себе гостею. Я подбаю, щоб тобі було тут зручно. Звісно, я отримаю з цього зиск, на додаток до того, що мій супротивник тебе не здобуде. Я це визнаю. Але ти маєш обрати одного з нас, а то тебе захопить інший.

Я подивився на Корал, а та легенько похитала головою.

— То що ти вирішуєш? — запитав я її. Корал наблизилася до мене й поклала руку мені на плече.

— Забери мене звідси, — сказала вона.

— Ти чув, — звернувся я до Образу. — Ми всі йдемо.

— Прошу вас набратися терпіння ще на хвилинку, — мовив він.

— Чого ти хочеш? — запитав я.

— Хочу, аби ви все обміркували. Вибір між Лоґрусом та мною — це не просто питання політики, не просто підбір певної особи для виконання певного завдання. Ми з моїм супротивником втілюємо два фундаментальні принципи, на яких базується Всесвіт. Можна наліпити на нас іменники та прикметники з усіх мов у світі та терміни з десятка наукових дисциплін, але суть полягатиме в тому, що ми представляємо Порядок та Хаос, Аполлонічне та Діонісійське начала[199], якщо завгодно; божевілля та здоровий глузд; світле й темне; сигнал та шум. Але, попри те, як це може здатися, жоден із нас не бажає, аби інший зник остаточно. Всежерне полум’я або живодавчий вогонь, класицизм чи анархія, кожен із нас іде своїм шляхом, але без іншого цей шлях закінчився би глухим кутом. Ми обидва це знаємо, і гра, яку ми ведемо споконвіку, значно тонша й складніша, ніж здається; можливо, її можна оцінити лише з естетичного погляду.

Наразі я, вперше за віки й віки, отримав суттєву перевагу над моїм супротивником. У мене з’явилася можливість справдити історичну мрію, що існує в усіх Тінях, — започаткувати еру цивілізаційних та культурних здобутків, пам’ять про які ніколи не зникне. Якщо ж ваги нахиляться, хоч трохи, в інший бік — ми станемо свідками ери зрушень, яку можна буде порівняти хіба що з льодовиковим періодом. Коли я казав про вас як про пішаків, я не мав на увазі, що ваша роль у цьому виборі є мінімальною. Настав час мінливий та рухливий, і від Каменя та людини, яка стане королем, багато що залежить. Залишіться зі мною, і я можу обіцяти, що настане Золота доба[200], про яку я казав, і ви станете її частиною. Залиште мене, і вас захопить супротивна сторона. За цим настане доба темряви й безладу. Що ви оберете?

Люк усміхнувся.

— Я можу оцінити вдалий рекламний текст, коли чую його, — зауважив він. — Звузити питання до простого вибору. Змусити покупця гадати, що вибір робить він сам.

Корал стиснула моє плече.

— Ми йдемо, — сказав я.

— Добре, — відповів Образ. — Скажи, куди ви хочете піти, і я вас усіх туди переправлю.

— Не всіх, — зненацька сказав Люк. — Лише їх.

— Не розумію. А ти що збираєшся робити?

Він витяг кинджал і різонув себе по долоні. Виступив наперед і став поруч зі мною, також витягнувши руку над Лабіринтом.

— Якщо ми підемо, може статися так, що лише троє з нас дістануться місця, — проказав він. — Я залишуся і складу тобі компанію, поки ти переноситимеш моїх друзів.

— Звідки ти дізнаєшся, що я це зробив і з ними все добре?

— Гарне питання, — сказав Люк. — Мерлю, у тебе є з собою колода Козирів?

— Так.

Я витяг їх із кишені і показав йому.

— Мій Козир і досі у тебе в колоді?

— Коли дивився востаннє, був там.

— То витягни його й тримай напоготові. Перш ніж підеш, виріши, куди рухатимешся далі. Залишайся зі мною в контакті, поки не будеш на місці.

— А ти що збираєшся робити, Люку? Ти не можеш сидіти тут вічно, як кривава погроза Порядкові. Цей пат тимчасовий. Тобі доведеться рано чи пізно змінити положення, а коли ти це зробиш...

— Ти й досі маєш деякі зайві карти в цій колоді?

— Ти про що?

— Про ті карти, які ти одного разу назвав Козирями Долі.

Я перетасував колоду. Вони виявилися чи не на самому споді.

— Так, — відказав я. — Майстерна робота. Я б нізащо їх не викинув.

— Ти насправді так вважаєш?

— Ще б пак. Намалюй цілу купку таких само гарних, і я влаштую тобі персональну виставку, коли повернуся до Амбера.

— Ти серйозно? Ти кажеш це не просто тому, що... — Від образу Лабіринту почулося щось схоже на гарчання.

— А ось і критика, — прокоментував Люк. — Добре. Витягни всі Козирі Долі.

Я послухався.

— Перетасуй їх добряче. Сорочкою догори.

— Добре.

— Розгорни віялом.

Він нахилився вперед, витяг карту.

— Добре, — сказав він. — Я в грі. Коли будеш готовий, скажи йому, куди тебе перекинути. Залишайся на зв’язку. Агов, Лабіринте, я теж хочу склянку чаю з льодом.

Біля його правої ноги опинилася вкрита памороззю склянка. Він нахилився, підхопив її, зробив ковток.

— Дякую.

— Люку, — сказала Найда, — я не розумію, що відбувається. Що буде з тобою?

— Нічого страшного, — відказав він. — Не плач за мною, леді-демонице. Побачимося трохи згодом.

Він подивився на мене, вигнувши запитально брову.

— Перенеси нас до Джидраша, — проказав я, — на майдан між палацом та храмом.

Я тримав Люків Козир у скривавленій лівій долоні, поряд зі спикардом, що тихенько гудів. Я відчув, як Козир став холодним, і почув слова Люка:

— Ти чув, що він сказав.

І світ закрутився виром, і розкрутився, і ми стояли посеред холодного вітряного ранку в Джидраші. Я подивився на Люка крізь його Козир. Я один за одним відкрив канали на спикарді.

— Далте, ти можеш лишитися тут, — сказав я. — І ти теж, Найдо.

— Ні, — відказав здоровань.

А Найда, водночас із ним, сказала:

— Зажди!

— Ви обоє можете тепер вийти з гри, — пояснив я. — Жодна сторона не важить на вас. Але Корал мені треба заховати в якомусь безпечному місці. І самому сховатися.

— Ти в фокусі подій, — сказала Найда, — і, допомагаючи тобі, я можу допомогти Люкові. Візьми мене з собою.

— І мене також, — промовив Далт. — Я й досі в боргу перед Люком.

— Гаразд, — сказав я. — Люку, ти все чув?

— Еге ж, — сказав він. — Тобі час узятися до своєї справи. ...От лайно! Я хлюпнув на нього...

Його Козир почорнів.

Я не став чекати на янголів помсти, омахи полум’я, удари блискавок і стирчати тут, доки земля розчахнеться під нашими ногами. Я вихопив нас із-під юрисдикції Лабіринту напрочуд швидко.

І опинився горілиць на зеленій травичці під величезним деревом. Над моєю головою пропливали пасма туману. Трохи нижче перлився та виблискував татків Лабіринт. Юрт сидів по-турецьки на капоті, затиснувши клинок між колінами. При нашій появі він сплигнув на землю. Корвіна не було видно.

— Що відбувається? — запитав Юрт у мене.

— Мене побили, загнали в глухий кут, розчавили. Лежатиму тут і витріщатимуся на туман, поки остаточно не здурію, — сказав я. — Познайомся: це Корал, Найда та Далт. Послухай, що вони тобі розповідатимуть, і розповіси їм, що забажаєш. Не будіть мене, коли настане кінець світу, хіба що спецефекти виявляться винятково мальовничими.

І я зробив так, як сказав, під ледь чутний акомпанемент гітари та далекого голосу Сари К[201]. Трава була невимовно м’якою. Туман клубочився мені в голові, танув у чорноті.

А тоді, а тоді... А тоді, сер...

Я йшов. Йшов, майже плив торговою вуличкою в Каліфорнії, де часто робив покупки. Юрбилися дітлахи, подружні пари штовхали візочки з немовлятами, проходили жінки з пакунками, голоси губилися в уривках пісень, що долинали з динаміків музичної крамниці. Вуличні кав’ярні, виокремлені рослинами в вазонах, під тентами, пахощі делікатесів, закличні, манливі вивіски.

Йшов. Повз аптеку. Повз крамничку взуття. Повз цукрарню...

Вузький коридор, що веде ліворуч. Ніколи не помічав його раніше. Мушу повернути...

Дивно, тут мусив бути килим... а ще свічки у високих шандалах, і бра зі свічками, і канделябри на високих скринях. Стіни виблискували від їхніх від...

Я повернув назад.

Позаду нічого не було. Торгова алея зникла. Коридор закінчувався стіною. На стіні висів невеликий гобелен. Дев’ять зображених на ньому фігур дивилися на мене. Я смикнув плечем і знову розвернувся.

— Щось ще лишилося від твоїх чар, дядечку, — зауважив я. — То подивимося на них.

Я знову йшов. Тепер серед тиші. Уперед. До того місця, де мерехтливо блискотіли дзеркала. Я вже бачив це місце, колись давно, пригадав я, хоча тільки тепер збагнув, що шукати його треба було не лише в Замку Амбера. Воно було просто тут, висіло на кінчику спогадів, і я був там, мій молодший двійник, проходив цим місцем, і не сам... Але я знав, що ціною повернення до минулого стане втрата контролю над тим, що відбувається тепер. Знехотя я відпустив картинку і зосередив свою увагу на невеличкому овальному дзеркалі ліворуч від себе.

Я посміхнувся. Те ж саме зробило й моє віддзеркалення. Я висолопив язика й отримав у відповідь таке ж вітання.

Я пішов далі, і лише за кілька кроків збагнув, що бачив у дзеркалі себе в демонській подобі, хоча наразі в ній не був.

Праворуч від себе я почув тихеньке кахикання. Розвернувшись на звук, я побачив свого брата Мандора в ромбоподібному дзеркалі в чорній рамі.

— Любий хлопче, — проголосив він, — король помер. Хай живе твоя найясніша персона, оскільки трон тепер посядеш ти. Краще тобі поквапитися й повернутися для коронації, яка відбудеться На Краю Світу, з Нареченою Каменя чи без неї.

— У нас тут виникли певні проблеми, — сказав я.

— Зараз не час їх улагоджувати. Твоя присутність у Дворах стократ важливіша.

— Ні, мої друзі є найважливішими для мене, — сказав я.

Його губи викривилися в миттєвій посмішці.

— Твоє становище дозволить тобі якнайкраще захистити твоїх друзів, — сказав він, — а також вчинити із ворогами як належить.

— Я повернуся, — сказав я, — незабаром. Але не для того, аби коронуватися.

— На твій розсуд, Мерліне. Бажаною насамперед є твоя присутність.

— Я нічого не обіцяю, — сказав я.

Він пирснув сміхом, і дзеркало збезлюдніло.

Я розвернувся. Пішов далі.

Знову смішок. Зліва. Це моя мати.

Вона дивилася на мене з дзеркала, взятого в червону раму з вирізьбленими квітами, і з її обличчя було помітно, що ситуація її страшенно розважає.

— Шукай його в Безодні! — промовила вона. — Шукай його в Безодні!

Я проминув її, не зупиняючись, але сміх її ще якийсь час переслідував мене.

— Пс-с-ст! — Звук лунав з правого боку, з довгого та вузького дзеркала з зеленою облямівкою. — Гос-с-сподарю Мерліне, — просичала вона. — Я с-с-споглядала, але те Колес-с-со-Привид не з’являлос-с-ся.

— Дякую тобі, Ґлейт. Будь ласка, дивись і надалі.

— Домовилис-с-сь. Але ми мус-с-симо пос-с-сидіти разом ко-лис-с-сь увечері біля каміна, пос-с-сьорбати молочка й потеревенити про с-с-старі час-с-си...

— Це буде чудово. Так, ми мусимо. Якщо тільки нас не з’їсть щось більше.

— С-с-с-с!

А може, це сміх?

— Доброго полювання, Ґлейт.

— С-с-саме так. С-с-с!

...Уперед. Я йшов далі.

— Сину Амбера! Носію спикарда, — а це вже з затіненої ніші зліва.

Я зупинився, вдивляючись. Біла рама, сіре скло. З нього дивився чоловік, якого я ніколи раніше не зустрічав. У чорній сорочці з коміром, що відкривав шию, у коричневій шкіряній камізельці. Волосся темно-русяве, очі, схоже, зелені.

— Так?

— Спикард було заховано в Амбері, — проказав він, — для того, аби ти його знайшов. Він оперує великими силами. А ще він має на собі низку заклять, які змусять того, хто його носить, діяти певним чином за певних обставин.

— Це я підозрював, — відказав я. — На які дії він налаштований?

— Раніше його носив Свейвілл, Король Хаосу, і він змусить того, хто його носить, сісти на трон, поводитися певним чином та погоджуватися з пропозиціями певних осіб.

— Яких саме?

— Тієї жінки, котра сміялася і гукала: «Шукай його в Безодні!» Чоловіка в чорному, який бажає твого повернення.

— Це були Дара і Мандор. Це вони наклали на нього закляття?

— Саме так. А той чоловік залишив його в такому місці, щоб ти його знайшов.

— Я не хочу позбуватися цієї речі просто зараз, — сказав я, — коли вона показала себе такою корисною. Чи є якийсь спосіб зняти зі спикарда ці закляття?

— Звісно. Але для тебе це не має значення.

— Чому так?

— Перстень, що у тебе на руці, — не той, про який я казав.

— Не розумію.

— Зрозумієш, не бійся.

— Хто ви такий, сер?

— Моє ім’я Делвін, і, можливо, ми ніколи не зустрінемося в реалі, якщо тільки не вивільняться певні віковічні сили.

Він підніс руку догори, і я побачив, що у нього на пальці теж був спикард. Він підніс його до мене.

— Торкнись своїм перснем мого, — наказав він. — Тоді можна буде наказати йому перенести тебе до мене.

Я підняв руку зі спикардом, наближаючи її до скла. Здавалося, вони ось-ось зустрінуться, але цієї миті спалахнуло яскраве світло і Делвін зник.

Рука моя впала. Я пішов далі. Підкоряючись раптовому імпульсу, я зупинився перед скринею та витяг шухлядку.

Я вражено дивився на найдовивіжнішу річ із усього, що бачив тут досі. Шухляда містила мініатюрну, зменшену, але точну копію каплиці, присвяченої моєму батькові — крихітні плиточки відповідних кольорів, тоненькі свічечки, які, втім, горіли, а на вівтарі навіть лежав Ґрейсвандір іграшкового розміру.

— Відповідь лежить перед тобою, дорогий друже, — пролунав глибокий голос, який я знав, але не розпізнав.

Я подивився вгору. Над скринею висіло дзеркало з лавандовою облямівкою — дивно, що я помітив його тільки зараз. Звідти дивилася леді з довгим вугільно-чорним волоссям і очима такими темними, що я не міг сказати, де закінчуються зіниці та починається райдужка. Обличчя леді мала дуже бліде, і це тільки підкреслювали рожеві тіні на її повіках і рожева помада. Ці очі...

— Рендо! — сказав я.

— Ти не забув! Ти насправді мене пам’ятаєш!

— ...І ті часи, коли ми з тобою гралися кістками-танцюристками, — сказав я. — Ти подорослішала і стала дуже гарною. Я згадував тебе нещодавно.

— А я відчула уві сні, як ти торкнувся мене думкою, мій Мерліне. Мені шкода, що ми так розсталися, але мої батьки...

— Розумію, — сказав я. — Вони вирішили, що я демон або вампір.

— Так. — Вона простягнула крізь дзеркало бліду руку, взяла мою руку і притягнула її до себе. За склом вона притислася до неї губами. Губи були холодні. — Вони хотіли б, щоб я підтримувала знайомство з людськими синами та дочками, а не з такими, як ми. — Коли вона посміхнулася, я помітив її ікла. В дитинстві вони були непомітні. — Боги! Ти виглядаєш як людина! — промовила вона. — Приходь колись навідати мене в Диколіссі!

Імпульсивно я нахилився вперед. Наші вуста зустрілися в дзеркалі. Хай хто вона така, а ми колись були друзями.

— Відповідь, — повторила вона, — перед тобою. Приходь навідати мене!

Дзеркало почервоніло, і вона зникла. Капличка залишилася стояти в шухлядці. Я засунув шухляду і повернувся йти далі.

Йшов. Дзеркала ліворуч. Дзеркала праворуч. У їхніх глибинах я бачив лише себе.

І раптом:

— Так-так, племінничку. Заплутався?

— Як завжди.

— Що ж, не можу тебе за це звинувачувати.

Очі у нього були насмішкуваті й мудрі, волосся — руде, як у його сестри Фіони чи його покійного брата Бранда. Або, як у Люка, якщо на те пішло.

— Блейзе, — промовив я, — що в дідька відбувається?

— Я — заключна частина повідомлення Девліна, — сказав він, сунувши руку в кишеню, а потім простягнувши її мені. — Тримай.

Я просунув руку всередину дзеркала і взяв те, що було в нього в руці. Це був ще один спикард, такий самий, як той, що був у мене на пальці.

— Це той, про який казав Девлін, — пояснив він. — Його ти не повинен надягати за жодних обставин.

Я кілька секунд уважно розглядав перстень.

— А що мені з ним робити? — запитав я.

— Поклади його собі до кишені. Може настати мить, коли ти зрозумієш, що з ним робити.

— Як він до тебе потрапив?

— Підмінив його, коли Мандор залишив його на хвильку. На той, який на тобі зараз.

— А скільки таких перснів усього, до речі?

— Дев’ять, — сказав він.

— Гадаю, ти все про них знаєш.

— Більше за багатьох інших.

— Довідатися про них, мабуть, було не так уже й важко. А от де мій батько, ти, гадаю, не знаєш?

— Ні. Але ти знаєш. Тобі сказала твоя подружка з кровожерними смаками.

— Самі загадки, — сказав я.

— Але це краще, ніж узагалі не мати жодних натяків, — відказав він.

Тоді він зник, а я попростував далі. За якийсь час зникло й усе навколо.

Я плив. Чорно навкруги. Добре. Як же добре...

Промінчик світла знайшов собі шлях крізь мої вії. Я щільніше склепив повіки.

Але прокотився грім, а трохи згодом світло знову пробилося до мене.

Брунатне тло, прокреслене чорними рисками, шпилясті гірські хребти, папоротеві хащі...

Трохи згодом прокинулась здатність сприймати дійсність, і я збагнув, що лежу на боці й дивлюся на чорну розколину між двома коренями дерева, там і тут поцятковану жмуттями трави.

...І так я дивився й надалі, і раптом все осяяв спалах блискавки і майже впритул за ним удар грому. Здавалося, сама земля затрусилася. Я почув, як краплі дощу заторохкотіли по листю велетенського дерева, по капоту машини. Я продовжував дивитися в найбільшу розколину, що перетнула поле мого спостереження.

...І тоді я зрозумів, що я знаю.

Я відчував заціпенілість, притаманну пробудженню. Емоції ще не прокинулися. Здалеку до мене долинали знайомі голоси, що спліталися в неголосній дружній розмові. Я чув також, як дзвякають виделки та ножі об порцеляну. Незабаром мав прокинутися і мій шлунок, розумів я, і я приєднаюся до товариства. Але наразі було так приємно лежати тут, загорнувшись у плащ, чути м’який стукіт дощових крапель і знати...

Я повернувся до свого мікросвіту та його темного каньйону... Земля знову затрусилася, цього разу без блискавки чи грому, які могли б це пояснити. І не припиняла труситися. Це мене дратувало, бо це непокоїло моїх друзів та рідних, і їхні голоси залунали гучніше, у них забриніла тривога. До того ж, це пробудило в мені призабутий каліфорнійський рефлекс[202], і це тоді, коли я хотів лише лежати собі затишно та смакувати своє щойно отримане знання.

— Мерліне, ти прокинувся?

— Так, — відгукнувся я, різко сів, швиденько протираючи очі, пробігаючи пальцями по волоссю.

Це був фантом мого батька; це він стояв біля мене на колінах, і це він щойно торсав мене за плече.

— Схоже, у нас проблема, — проказав він, — з екстремальними наслідками.

Юрт, що стояв у нього за спиною, кілька разів кивнув головою. Земля здригнулася знову, на нас посипалося листя та гілочки, галька затанцювала, пасма туману захвилювалися. Я почув, як у тому місці, де Люк, Далт, Корал та Найда трапезували на розстеленій на траві цупкій скатертині з червоно-білим орнаментом, розбилася таріль.

Я виплутався зі свого плаща й підвівся. Виявилося, що хтось зняв із мене чоботи, поки я спав. Я взувся. Земля знову затремтіла, і я притулився до дерева, аби не впасти.

— Оця проблема? — запитав я. — Чи її ось-ось зжере інша, більша за неї?

Корвін подивився на мене здивовано, тоді сказав:

— Коли я креслив цей Лабіринт, то й гадки не мав, що під цією місцевістю проходить розлом і одного дня таке може статися. Якщо цей землетрус спричинить тріщини на Лабіринті, ми матимемо халепу, ще й не одну. Як я розумію, цей спикард, що у тебе на пальці, може оперувати гігантськими енергіями. Чи можеш ти якимось чином скористатися цим, аби приглушити те, що коїться?

— Не знаю, — відповів я. — Ніколи не робив нічого подібного.

— То дізнайся швидко, добре? — сказав він.

Але я вже гнав свій розум уздовж кола зубців, подумки торкаючись кожного з них, активуючи їх. Вибравши один, який мав за собою наймогутніше джерело, я під’єднався до нього, черпаючи на повну, переганяючи енергію до свого тіла та своєї свідомості.

Запалення спрацювало, двигун запустився на холостому ходу, а я, на водійському кріслі, увімкнув передачу, продовжуючи лінію сили, що йшла зі спикарда, спрямовуючи її в землю.

Я довго тягнув цю лінію, відшукуючи потрібну метафору, відповідний образ для того, з чим можу зіткнутися.

...Я заходив в океанські хвилі з піщаного пляжу, і вони лоскотали мені живіт та груди, а пальцями ніг я відчував на дні ріння, піщані коси, пасма водоростей... Іноді камінчики переверталися з боку на бік, билися один об одного, вислизали мені з-під ніг...

Мій зір не сягав дна. Але я бачив кругляки, бачив водорості та рештки кораблетрощ, бачив, як вони лежать, як рухаються, так само ясно, наче дно було висвітлено прожектором.

Тепер я вже відчував, відчував свій шлях, униз, крізь геологічні пласти, вглиб земної кори, пальцем ноги обшукуючи каменисту поверхню, наче променем ліхтарика, визначаючи та порівнюючи хвилі тиску, ізостатичні зіткнення гір, там, під земною поверхнею, орогенні тектонічні зсуви[203], повільні, наче мандрівка ерогенними зонами, пестливі мінерали в найтемніших, найпотаємніших місцях...

Я увійшов! Скеля ковзнула вбік... моє тіло за нею...

Мені довелося пірнути, всередину каналу, що продовжує рухатися... Я помчав угору, женучи попереду себе хвилю жару, і вона розколювала скелю, прокладала нові шляхи, назовні, назовні... Руйнівна енергія йде цим шляхом. Я пробився крізь кам’яну товщу, ще раз... і ще... Я не був упевнений, що це шлях, на який треба її завернути, але альтернативи не бачив. Йди отуди! Сто чортів! Туди! Я пробив ще два канали, третій, четвертий...

Всередині земної поверхні почулася легенька вібрація. Я відкрив ще канал. Якщо йти за моєю метафорою, скелі на морському дні припинили рухатися. А незабаром земля припинила труситися.

Я повернувся до того місця, звідки розпочав своє зісковзування. Тепер там не відчувалося поштовхів, але тиск іще був.

Відчуй, відчуй, що там, але обережно. Знайди вектор. Рухайся за ним. Рухайся до точки максимальної напруги. Але — ні. Тут лише перетинаються численні вектори. Простеж їх усі.

Знову. Ще вузлова точка. Простеж і ці вектори. Знайди ще канали. Треба зрозуміти всю структуру тисків, а вона заплутана, наче нервова система. Треба тримати в пам’яті весь графік.

Ще один шар. Може, це нереально. Можливо, я женуся за безкінечністю в цих своїх топографічних дослідженнях. Сформуй фрейм[204]. Спрости завдання. Не бери до уваги те, що виходить за рамки потрійних розгалужень. Іди за цією схемою до наступного вузла. Тут є петлі. Добре. Зусилля розповсюджується на тектонічну плиту. Це вже краще.

Спробуй стрибок. Не спрацювало. Надто велику картинку треба утримувати. Відмовся від потрійної системи.

Так.

У такий спосіб вимальовуються головні лінії. Бачу вектори руху енергії, майже до самої плити. Дивно, чому прикладене зусилля менше тієї сили, що виходить із джерела? Додати ще енергії вздовж другого вектора, переспрямувавши сили зсуву цим каналом...

— Мерліне? З тобою все гаразд?

— Не чіпайте мене, — почув я власний голос.

Тепер продовжити лінії, увійти до джерела... передача почалася...

Що це я бачу перед собою? Невже Лоґрус?

Я відкрив ще три канали, сфокусувався на потрібному місці, почав його нагрівати.

Тріщини побігли скелями майже відразу, а плавитися вони почали трохи згодом. Моя новостворена магма потекла лініями розлому. Тепер навкруги точки, звідки йшла руйнівна сила, лежить порожній простір.

Назад.

Я відізвав свої зонди, закрив спикард.

— Що ти зробив? — запитав мене батьків фантом.

— Відшукав місце, де Лоґрус втручався в підземний тиск, — сказав я, — і видалив це місце. Тепер там невеличкий грот. Якщо він згорнеться, тиск може ще впасти.

— Тобто, ти стабілізував ситуацію?

— Принаймні на певний час. Я не знаю, які резерви сили має Лоґрус, та йому доведеться вираховувати новий маршрут, аби дістатися цього місця. Потім тестувати його. А якщо він наразі ще й пильно спостерігає за діями Лабіринту, це може його затримати.

— Отже, ти виграв нам трохи часу, — зауважив він. — Звісно, тепер проти може виступити й Лабіринт.

— Мабуть, так, — сказав я. — Хоча я переніс усіх саме сюди, бо гадав, що тут вони будуть захищені від обох Сил.

— Без сумніву, ти вважав, що варто ризикнути.

— Добре, — сказав я. — Гадаю, прийшов час подбати про деякі інші речі.

— Наприклад?

Я подивився на нього, фантома мого батька, охоронця цього місця.

— Я знаю, де знаходиться твій прототип, той, що з плоті та крові, — сказав я, — і збираюся його звільнити.

Небо розкраяла блискавка. Раптовий подув вітру підняв догори опале листя, заклуботав тумани.

— Я маю піти з тобою, — сказав він.

— Чому?

— Бо, звичайно ж, ця людина цікавить мене особисто.

— Гаразд.

Над нашими головами прогримів грім, і різкий порив вітру розігнав пасма туману.

Тут до нас підійшов Юрт.

— Гадаю, почалося, — промовив він.

— Що саме? — запитав я.

— Двобій Сил, — сказав він. — Лабіринт узяв гору вже дуже давно. Але коли Люк його пошкодив, а ти умикнув Наречену Каменя, він послабив свої позиції відносно Лоґрусу, вперше за багато віків. І Лоґрус вирішив атакувати, затримавшись лише для того, щоб понівечити цей Лабіринт.

— Якщо тільки Лоґрус нас не випробовує, — сказав я, — і це не звичайнісінька буря.

Поки Юрт говорив, задрібнив дощик.

— Я прийшов сюди, бо гадав, що це місце жоден із них не зачепить у разі зіткнення, — провадив він далі. — Припускав, що вони не стануть відволікатися від двобою один з одним, аби вдарити вбік, у цьому напрямку.

— Можливо, це припущення виявиться справедливим, — зауважив я.

— Просто мені хотілося б нарешті опинитися на стороні переможця, — підсумував він. — Не думаю, що я переймаюся тим, хто правий, а хто ні. А надто тому, що це дуже спірні категорії. Я просто хотів би, для різноманіття, бути разом із тими хлопцями, що візьмуть верх. Якої ти про це думки, Мерлю? Що ти збираєшся робити?

— Ми з тутешнім Корвіном збираємося вирушити до Дворів і звільнити мого батька, — сказав я. — Після цього ми збираємося порішати все, що потребує вирішення, і жити довго й щасливо. Ну, ти розумієш, що я маю на увазі.

Він помотав головою.

— Ніколи не розумів, чи ти дурень, чи твоя самовпевненість має під собою якесь підґрунтя. Але щоразу, коли я вирішував, що ти насправді дурень, це мені дорого коштувало. — Він подивився на темний небосхил, змахнув краплю дощу з чола. — Я зійшов із дистанції, але ти ще можеш стати Королем Хаосу.

— Ні, — сказав я.

— ...і у тебе особливі стосунки з Силами.

— Якщо це й так, я сам не розумію, чим це можна пояснити.

— Та хоч чим, — сказав він. — Я залишаюсь із тобою.

Я пішов до решти товариства, обійняв Корал.

Три сліпучі спалахи осяяли небосхил. Вітер струснув дерево.

Я відвернувся і створив двері в повітрі перед собою. Фантом Корвіна і я разом із ним ступнули за поріг.

12

І ось так я повернувся до Дворів Хаосу, до скульптурного саду на Шляхах Саваллів та його химерно викривленого простору.

— Де ми? — поцікавився мій батько-фантом.

— Це щось наче музей, — відгукнувся я, — у домі мого вітчима. Я обрав це місце, бо тут мудроване освітлення і багато місця для схованок.

Він оглянув кілька експонатів, звертаючи увагу на їхнє розташування відносно стін та стелі.

— Диявольське місце, якщо дійде до сутички, — зауважив він.

— Я на це й розраховую.

— Ти тут зростав, еге ж?

— Так.

— І як воно було?

— Ну, навіть не знаю... Мені нема з чим порівнювати. Часто бувало непогано, і самому, і з друзями... Інколи досить паскудно. Нормальне дитинство, одне слово.

— То це місце...?

— Шляхи Саваллів. Я б залюбки показав тобі тут усе, як є, провів би тебе усіма шляхами.

— Може, колись згодом.

— Так.

Я рушив садом, сподіваючись на появу Колеса-Привида або Керґи. Утім, ніхто з них не з’явився.

Зрештою ми дісталися коридору, який вивів нас до зали з гобеленами, звідки був шлях до потрібної мені кімнати, яка розкривалася на коридор, звідки можна було увійти до галереї з металевими деревами. Але ми не встигли туди потрапити, бо я почув голоси в тому коридорі. Отож нам довелося чекати в цій кімнаті, де містився кістяк Курзу-Верзу, розфарбований у помаранчевий, блакитний та жовтий кольори. Ранній психоделічний стиль, сказав би я. Тим часом бесідники наблизилися до нас. Голос одного з них я впізнав одразу — він належав моєму братові Мандору, а щоб визначити його співрозмовника, мені довелося непомітно визирнути їм услід. Я побачив, що це був Лорд Бенкес Амберласький, Верховний Жрець Змії, що Уособлює Лоґрус, якщо хоч раз процитувати його повний титул. Якби це була історія з притягнутим за вуха сюжетом, вони мали б зупинитися біля дверей кімнати, у якій ми переховувалися, і дати мені можливість підслухати розмову, з якої я б довідався геть усе, про що хотів дізнатися.

Вони не зупинилися, вони пішли повільніше.

— Тобто, усе відбудеться таким чином? — запитав Бенкес.

— Так, — відповів Мандор. — Незабаром.

А тоді вони були вже надто далеко, і я не міг розібрати більше ані слова. Я слухав, як віддаляються їхні кроки. Потім почекав ще трохи.

Я міг би поклястися, що почув тоненький голосок, який проказував:

— Йди за ними! Йди за ними!

— Ти щось чув? Щойно? — прошепотів я.

— Анічогісінько.

Отже, ми вислизнули до коридору й повернули праворуч, у бік, протилежний тому, куди пішли Мандор і Бенкес. Коли ми це зробили, я відчув, як щось пече мені на лівому стегні.

— Ти гадаєш, він десь поблизу? — запитав фантом Корвіна. — В’язень Дари?

— І так, і ні, — відказав я. — Ой!

Тепер відчуття було таке, ніби мені припікали ногу розжареною вуглиною. Я ковзнув у найближчу нішу й, опинившись поряд із муміфікованою леді в бурштиновій труні, сунув руку до кишені.

Варто було мені намацати пальцями цю штуковину, я вже знав, що це таке. Філософські роздуми зароїлися у моїй голові, але наразі я не мав на них ані часу, ані бажання, і тому вчинив з ними, як ведеться повселюдно: відклав на безвік.

Так, це спикард я витяг з кишені, і тепер він лежав у мене на долоні, ще гарячий. І негайно крихітна іскорка пробігла між ним та тим спикардом, що був у мене на пальці.

І негайно ж по цьому почалося безмовне спілкування, низка образів, тверджень, почуттів, і всі вони спонукали мене розшукати Мандора й віддатися в його руки, аби могли розпочатися приготування до моєї коронації. Тепер я бачив, чому Блейз застерігав мене не надягати цю штуку. Якби не захист з боку мого власного спикарда, цілком можливо, я не зміг би опиратися його наказам. Я скористався власним перснем, аби припинити дію другого, створити незриму стіну навколо нього, ізолюватися від його впливу.

— То ти маєш аж дві такі чортові цяцьки! — зауважив фантом Корвіна.

Я кивнув.

— Знаєш про них щось, чого я не знаю? — запитав я. — А це, практично, все.

Він помотав головою.

— Знаю лише, що їх вважають дуже старовинними об’єктами сили. Вони сягають ще тих часів, коли Всесвіт був досить-таки туманним місцем і кордони Тіней не були чітко визначені. Коли настав час, ті, хто володіли цими перснями, заснули, або розчинилися, або з ними сталося те, що завжди стається з такими персонажами, а ці спикарди були викрадені, чи заховані, чи трансформовані, чи що там завжди відбувається з такими речами, коли настає кінець певної історії. Звісно, щодо них існує багато гіпотез. Так буває завжди. Але притягти до Дворів дві такі штуковини, значить свідомо привернути до себе величезну увагу, не кажучи вже про те, що це додасть могутності Хаосу самим фактом їхньої присутності на цьому полюсі буття.

— О Господи, — сказав я. — Я накажу тому, що в мене на пальці, теж не висовуватися.

— Не думаю, що це спрацює, — відказав він, — хоч я можу й помилятися. Гадаю, вони мають постійно обмінюватися енергією з усіма наявними джерелами, і тому присутність такої штуки буде негайно помічена.

— Тоді я накажу спикардові налаштуватися на найнижчий рівень.

Він кивнув.

— Звісно, не зашкодить дати йому такий наказ, — сказав він, — хоча, гадаю, він уже зробив це автоматично.

Я поклав інше кільце назад до кишені, вийшов з ніші і швидко попрямував коридором.

Коли ми наблизилися до того місця, яке я шукав, я притишив кроки. Але, схоже, я помилився. Металевого лісу я не знайшов. Ми проминули це місце. Незабаром ми опинилися біля вітрини, яку я впізнав. Вона передувала металевим деревам, якщо підходити до них із цього боку.

Я повернув назад, але я вже знав. Знав, що сталося. Коли ми знову дісталися потрібного місця, я зупинився та уважно вивчив його.

— Що це таке? — запитав мій батько-фантом.

— Це виставка усієї можливої холодної зброї та різальних інструментів, що існують у Хаосі, — сказав я. — Зверни увагу, що всі вони експонуються вістрям догори.

— І що це означає? — запитав він.

— Це те саме місце, — відказав я. — Місце, де ми мали влізти нагору металевим деревом.

— Мерлю, — промовив він, — можливо, це місце химерним чином впливає на мої розумові здібності. Або на твої. Але я просто не розумію.

— Це десь під стелею, — пояснив я, жестикулюючи. — Я приблизно знаю, у якому місці, сподіваюся. Хоча тепер усе має дещо інакший вигляд...

— І що там, сину?

— Шлях... така собі транспортна зона... як та, якою ми пройшли крізь залу з кістяком Курзу-Верзу. Тільки цей шлях перенесе нас до твоєї каплиці.

— І це туди ми прямуємо?

— Саме так.

Він потер підборіддя.

— Дивись, а в отих вітринах, повз які ми йшли, я помітив багацько досить високих штуковин, — зауважив він, — і не тільки металевих чи кам’яних. Ми могли б притягти сюди отой тотемний стовп, чи що це в біса таке, отам, біля задньої стіни, розчистити трохи підлогу від цих гостряків, встановити його, де треба...

— Не вийде, — сказав я. — Очевидно, Дара дізналася, що хтось побував у каплиці, можливо, того останнього разу, коли вона мене мало не заскочила. Тому й вітрину замінила. Я бачу тільки дві можливості туди дістатися — притарабанити щось важке, як ти радиш, і прибрати оці ножі-виделки, перш ніж ми станемо дряпатися угору. Чи розкрутити спикард і левітувати на місце. Перший варіант забере купу часу, і, можливо, нас устигнуть викрити. На другий піде стільки енергії, що, без сумніву, цей сплеск буде зафіксовано магічною охороною, яку вона мусила виставити навколо цього місця.

Він узяв мене під руку й повів уздовж вітрини.

— Нам треба поговорити, — сказав він, спрямовуючи мене до закутка, де стояла невеличка лава.

Усівся й склав руки.

— Я мушу знати, — промовив він, — що тут за чортівня коїться. Я не можу допомогти по-справжньому, якщо ти мене не введеш коротенько в курс справи. Як пов’язаний той чоловік із каплицею?

— Гадаю, я зрозумів, що мала на увазі моя мати, коли сказала мені: «Шукай його в Безодні», — пояснив я. — Підлога каплиці прикрашена стилізованими зображеннями Дворів та Амбера, викладеними з кахлів. Візерунок Дворів закінчується зображенням Безодні. Коли я був у каплиці, я на ті кахлі не ступав. А тепер можу побитися об заклад, що там починається шлях, на іншому кінці якого — місце, де вона тримає мого батька.

Він почав кивати головою, коли я ще не закінчив говорити, а тоді запитав:

— Отже, ти збираєшся пройти цим шляхом і звільнити його?

— Саме так.

— А скажи-но мені, чи ці шляхи працюють в обидва кінці? — запитав він.

— Ну... О, я зрозумів, що ти маєш на увазі.

— Розкажи мені детальніше про цю каплицю, — сказав він.

Я став розповідати.

— Це магічне коло на підлозі мене зацікавило, — сказав він. — Можливо, воно там для того, щоб можна було спілкуватися з в’язнем, не контактуючи з ним особисто і не наражаючись на небезпеку. Щось таке, можливо, що дозволяє обмінюватися картинками.

— Але мені довелося б довго морочитися, щоб зрозуміти, як воно працює, — сказав я, — хіба що мені б пощастило випадково. Я пропоную такий план: левітуємо, заходимо, користаємося шляхом, прихованим під Безоднею, аби дістатися Корвіна, визволяємо його та забираємося звідти під три чорти. До біса тонкощі. До дідька хитрощі. Якщо щось піде не так, як ми очікуємо, прокладаємо собі шлях за допомогою спикарда. Але нам доведеться поквапитися, бо вони нас викриють, щойно ми розпочнемо діяти.

Він подивився на мене й довго не відводив очей, наче напружено міркуючи над чимось. Після паузи він запитав:

— А чи можливі ситуації, коли магічна охорона спрацьовує випадково?

— Гм... Це може статися, наприклад, під час викиду зі справжньої Безодні магічного потоку. Час від часу такі виверження відбуваються у випадковому місці.

— Які ознаки такого викиду?

— Магічний осад або трансформація, — відповів я.

— Ти можеш устругнути таку штуку?

— Мабуть, так. Але який сенс? Вони в будь-якому разі все перевірять, а коли побачать, що Корвін зник, зрозуміють, що це був фейк. Навіщо марнувати зусилля?

Він коротко розсміявся.

— Але він не зникне, — сказав він. — Я збираюся залишитися замість нього.

— Я не можу дозволити тобі це зробити!

— Це мій вибір, — відказав він. — Йому знадобиться час, якщо він збирається допомогти зупинити Дару й Мандора й не дати їм роздмухати конфлікт між Силами, аж до нової війни, як остання, під час Падіння Лабіринту.

Я зітхнув.

— Це єдина можливість, — сказав він.

— Гадаю, твоя правда.

Він забрав з грудей складені навхрест руки, потягнувся, підвівся з лави.

— То ходімо й зробімо це, — промовив він.

Мені треба було ще скласти заклинання, а я давно цього не робив. Власне, вистачило половини заклинання, воно подіяло наполовину, а решту зробив спикард. Тоді я наклав його на вітрину, щільно, перетворюючи вістря клинків на квіти, зчеплені зі зброєю на молекулярному рівні. Пораючись із цим, я відчув дзвін у вухах та поколювання у пальцях — ознака того, що спрацювала психічна аварійна сигналізація і центральна служба вже знає, що тут щось відбувається.

Викликавши величезний заряд енергії, я підняв нас у повітря. Коли ми наблизилися до шляху, я відчув посмикування. Я попав майже в точку. Я дозволив шляху підхопити нас і перенести.

Побачивши інтер’єр каплиці, фантом Корвіна тихо присвиснув.

— Пишайся, — сказав я. — Так вшановують хіба що богів.

— Так. Це ж треба: бути ув’язненим у власному храмі.

Він пройшовся кімнатою, на ходу відстібуючи меча. Поклав його замість того, що лежав на вівтарі.

— Непогана копія, — сказав він, — але навіть Лабіринт не в змозі створити ще один Ґрейсвандір.

— Я гадав, на лезі відтворена частина Лабіринту?

— Можливо, навпаки.

— Тобто?

— Запитай про це колись іншого Корвіна, — сказав він. — Це стосується того, про що ми з тобою говорили нещодавно.

Він наблизився до мене і віддав мені убивчий ладунок — меч, піхви, пояс.

— Будь ласка, віддай це йому, — сказав він.

Я застібнув пояс і повісив зброю собі через плече.

— Добре, — сказав я. — Нам час вирушати.

Я попрямував до віддаленого кутка каплиці. Наближаючись до того місця, де на підлозі була зображена Безодня, я ясно відчув, як шлях тягне мене до себе.

— Еврика! — промовив я, активуючи канали спикарда. — Ходи за мною.

Я зробив крок уперед, і шлях мене підхопив.

Ми прибули до приміщення, десь футів п’ятнадцять на п’ятнадцять, із дерев’яним стовпом посередині, кам’яною долівкою, притрушеною соломою. Де-не-де стояли високі свічки, наче принесені сюди з каплиці. Дві стіни приміщення були з каменю, дві інших — дерев’яні. Дерев’яні стіни мали дерев’яні ж двері, без клямок. На одній із кам’яних стін були металеві двері, глухі, без віконця, з щілиною для ключа на лівому боці. У стовпі стирчав цвях, на цвяху висів ключ, як на око — саме відповідного розміру.

Узявши ключ до рук, я швиденько зазирнув крізь дерев’яні двері праворуч, побачивши діжку з водою, ківш, а також різноманітні тарілки, чашки та інше приладдя. За іншими дверима знайшлися кілька ковдр та складене купками туалетне приладдя.

Я підійшов до металевих дверей і постукав у них ключем. Відповіді не було. Я вставив ключ у замкову щілину і відчув, як мій супутник притримав мене за плече.

— Краще дай мені це зробити, — промовив він. — Ми з ним мислимо однаково, тож, гадаю, для мене це буде безпечніше.

Мені довелося погодитися, що це розумно, і відступити вбік.

— Корвіне! — гукнув фантом. — Ми прийшли тебе звільнити! Тут твій син Мерлін і я, твій двійник. Не кидайся на нас, коли ми відчинимо двері, добре? Ми не рухатимемося. І ти зможеш нас роздивитися.

— Відчиняйте, — почулося зсередини.

Фантом відчинив двері, і ми залишилися стояти на порозі.

— Хто б міг подумати! — пролунав голос, який я, нарешті, згадав. — Ви, хлопці, здаєтесь справжніми.

— Ми і є справжні, — відказав фантом, — а часи зараз такі, що тобі краще поквапитися.

— Еге ж. — У темряві почулися повільні кроки, а коли він вийшов до нас, то захищав очі лівою рукою. — Темних окулярів у когось, бува, немає? Світло ріже очі.

— От чорт! — вилаявся я, картаючись, що про це не подумав. — Ні, немає, а якщо я спробую їх прикликати, Лоґрус може мене виявити.

— Хай пізніше. Дивитимусь у півока та шкутильгатиму. Треба забиратися з цієї чортової діри.

Батьків фантом зайшов до його камери.

— Тепер зроби мене бородатим схудлим нечупарою. Волосся зроби довшим, а одяг перетвори на лахміття, — сказав він. — Потім зачиниш мене тут.

— Що відбувається? — запитав мій батько.

— Твій фантом деякий час видаватиме себе за тебе і замінить тебе у в’язниці.

— Такий у вас план, — сказав Корвін. — Тоді роби, що каже фантом. — І так я і зробив. Коли все було готово, батько простягнув руку в камеру. — Дякую, старий.

— Радий допомогти, — відказав фантом, потискуючи батькові руку. — Хай щастить.

— Бувай.

Я зачинив і замкнув двері. Повісив ключ на цвях і спрямував батька на шлях. Шлях прийняв нас і переніс.

Коли ми опинилися в каплиці, він прибрав руку, яку весь час тримав дашком над очима. Мабуть, з тьмяним світлом, що панувало тут, він уже міг дати собі раду. Відійшов від мене і попрямував до вівтаря.

— Татку, нам краще тут не затримуватися.

Він хихотнув, перегнувся через вівтар, дотягнувся до свічки, що горіла, і запалив від неї одну з погаслих — можливо, їх погасив продув повітря.

— Я відлив на власній могилі, — зауважив він. — Не можу відмовити собі в задоволенні поставити свічку собі самому у своєму власному храмі.

Не дивлячись на мене, він простягнув до мене ліву руку.

— Дай мені Ґрейсвандір, — сказав він.

Я скинув перев’язь через голову і передав йому зброю. Він розстібнув її та привісив до власного пояса, перевірив, як клинок ходить у піхвах.

— Так. Що тепер? — запитав він.

Я гарячково розмірковував. Якщо Дара знає, що минулого разу я полишив це приміщення крізь стіну, а таке припущення цілком логічне, стіни можуть бути нашпиговані найрізноманітнішими пастками. З іншого боку, якщо ми підемо звідси тим шляхом, яким я сюди дістався, ми можемо зіткнутися з охороною, що мчить сюди на сигнал тривоги.

От лайно.

— Ходімо, — сказав я, активуючи спикард та готуючись висмикнути нас звідси, щойно когось побачу. — Це буде не так просто, бо нам доведеться вдатися до левітації, аби вибратися звідси.

Я знову ухопив батька під руку, і ми наблизилися до шляху. Шлях підхопив нас, а я загорнув нас у потоки енергії, і нам вдалося приземлитися не посеред лез-квітів, а протягнути далі.

У коридорі почувся тупіт, тому я переніс нас, закрутивши вихором, до іншого місця.

Я обрав кімнати Юрта, бо навряд чи хтось узявся б шукати тут людину, яка, до того ж, усе ще сиділа у своїй камері, і я знав, що Юрту його апартаменти зараз не знадобляться.

Корвін розтягнувся на ліжку й подивився на мене з-під примружених повік.

— До речі, — промовив він, — дяка.

— До твоїх послуг, — відповів я.

— Ти добре знаєш, що тут де? — поцікавився він.

— Здається, тут майже нічого не змінилося, — відповів я.

— Тоді як щодо того, аби зробити набіг на тутешній холодильник, поки я знайду у твого братика ножиці та бритву і нашвидкуруч обкарнаю собі бороду та волосся?

— Що тобі принести?

— М’ясо, хліб, сир, вино, може, шматок пирога, — сказав він. — Що завгодно, аби свіже й щоб його було багато. А тоді, гадаю, у тебе знайдеться чимало чого мені розповісти.

— Схоже, знайдеться, — підтвердив я.

Отож, я пробрався на кухню, знайомими залами та шляхами, якими мандрував ще хлопчиком. На кухні горіли лише поодинокі свічки, вогонь у пічках ледь жеврів. Тут нікого не було.

Я взявся спустошувати комору, навалюючи купи харчів, що відповідали замовленню, на величеньку тацю; знайшов фрукти, прихопив їх також. Почувши, як хтось охнув біля дверей, крізь які я зайшов до кухні, я мало не впустив пляшку з вином.

Це була Джулія, у шовковій блакитній мантії.

— Мерліне!

Я пішов назустріч їй через усю кухню.

— Я заборгував тобі купу прохань про пробачення, — сказав я. — Ось перше з них: пробач мені, Джуліє.

— Я чула, що ти повернувся. Чула, що ти будеш королем.

— Дивно, але я теж про це чув.

— У такому разі з мого боку було б непатріотично продовжувати на тебе лютитися, чи не так?

— Я ніколи не хотів зашкодити тобі, — сказав я. — Ані фізично, ані будь-яким іншим чином.

І раптом ми вже тримали одне одного в обіймах. Після досить довгої паузи вона сказала:

— Юрт каже, ви з ним тепер приятелі.

— Гадаю, в певному сенсі так воно і є.

Я поцілував її.

— Якщо ми знову збіжимось, — сказала вона, — він, можливо, знову спробує тебе вбити.

— Знаю. Цього разу наслідки можуть бути насправді катастрофічними.

— Куди ти збирався йти просто зараз?

— Я маю виконати одну місію, це може забрати кілька годин.

— Чому б тобі не завітати до мене, коли звільнишся? Нам багато про що треба поговорити. Я зупинилася в місці, яке називається Кімната з Гліцинією. Знаєш, де це?

— Знаю, — сказав я. — Фантастика.

— То побачимося пізніше?

— Можливо.

Наступного дня я вирушив до Обода, бо почув звістку, що нирці в Безодню, ті, що шукають артефакти творіння аж за його межами, призупинили свої експедиції вперше на пам’яті цього покоління. Коли я розпитав їх про причини, вони розповіли мені про небезпечні явища в глибинах: смерчі, вогняні хвилі, вибухи новоутвореної матерії.

Сидячи в таємному місці та дивлячись униз, я, за допомогою того спикарда, що був у мене на пальці, узявся досліджувати той, що сховав у кишені. Щойно я прибрав захисну оболонку, якою я його обгорнув, він завів своєї: «Вирушай до Мандора. Коронуйся. Побачся з братом. Побачся з матір’ю. Починай готуватися до коронації». Я загорнув його знову і заховав якомога глибше. Якщо я незабаром не розпочну щось робити, він почне підозрювати, що я поза його контролем. Але чи варто через це перейматися?

Я міг би просто кинути тут усе; можливо, забратися звідси разом із батьком, аби допомогти йому залагодити проблеми з його Лабіринтом. Я міг би навіть закопати там обидва свої спикарди, збільшивши присутність сил у тому місці. У крайньому разі, я міг би вдатися до власної магії. Але ж проблеми мої були саме тут. Мене ростили та виховували, сподіваючись зробити з мене ідеального короля-маріонетку, а за мотузки смикала б мене матуся, та ще й, може, з моїм братиком Мандором на пару. Я любив Амбер, але так само я любив і Двори. Втеча до Амбера, хоч і дарувала б мені безпеку, не вирішила б моїх проблем, так само як і втеча разом із батьком або повернення до Тіні Земля, яку я теж любив, з Корал чи без неї. Ні. Проблема була тут, а ще в мені самому.

Я викликав доріжку-павутинку і дістався нею до надземного шляху, який мав перенести мене до Шляхів Саваллів. По дорозі я думав про те, що маю робити, й збагнув, що боюся. Якщо справа зайде так далеко, як це цілком може статися, існує велика ймовірність, що я помру. Або мені, можливо, доведеться вбити когось із тих, кого я аж ніяк не хотів убивати.

Але в будь-якому разі я мав розв’язати цю проблему, інакше не бачити мені спокою на цьому полюсі мого існування.

Я йшов берегом фіолетового струмка під зеленим сонцем, що стояло в зеніті перлистого неба. Я викликав пташку, з пір’ячком пурпуровим та сірим, вона прилетіла й сіла мені на зап’ясток. Мені в голові майнула думка відіслати її до Амбера з повідомленням для Рендома. Але хоч як напружував мозок, я не міг скласти кілька простих речень. Надто багато речей були пов’язані між собою. Розсміявшись, я відпустив пташку та стрибнув з берега, де мене підхопив інший шлях, що йшов над водою.

Повернувшись до володінь Савалла, я пройшов до зали зі скульптурами. До цього часу я вже вирішив, що маю спробувати зробити і як мені до цього приступитися. Я стояв у тому місці, де вже стояв нещодавно — а може, це було дуже давно? — і дивився на грандіозні конструкції, на фігури прості та фігури мудровані.

— Привиде? — покликав я. — Ти десь неподалік?

Відповіді не було.

— Привиде! — гукнув я знову, уже гучніше. — Ти мене чуєш?

Анітелень.

Видобув Козирі, знайшов той, що я намалював для Колеса-Привида, з яскравим колом посередині.

Утупився напружено в карту, але вона холоднішала поволі. Це й зрозуміло, враховуючи певні дивні ділянки простору, до яких відкривався доступ із цієї зали. Та це хоч як, а дратувало.

Я підніс спикард вище. Користуватися ним тут, на потрібному мені рівні, було все одно що змусити спрацювати охоронну сигналізацію. Ну, Господи, пронеси!

Я торкнувся карти силовою лінією, тихенько, намагаючись посилити її чутливість, водночас продовжуючи на ній концентруватися.

І знову нічого.

Я додав сили. Карта стала помітно холоднішою. Але контакту не було.

— Привиде, — просичав я крізь зціплені зуби. — Це важливо. Ходи до мене!

Відповіді не було. Тоді я пустив у карту силу на повну. Вона почала світитися, а по краях взялася памороззю. Навкруги неї стало чутно легеньке потріскування.

— Привиде, — повторив я.

Тепер з’явилося слабке відчуття присутності, і я спрямував на карту ще порцію енергії. Карта розірвалася на шматки у мене в руці, але я спіймав її у павутину сил, не даючи їй розсипатися. Тепер вона мала вигляд білої від морозу шибки. Я продовжував тягнутися крізь карту.

— Тату! Я в біді! — почув я нарешті.

— Ти де? Що сталося? — гукнув я.

— Я йшов за суб’єктом, якого зустрів. Переслідував. Він... чи вона... це майже математична абстракція. Зветься Керґма. Але я потрапив у парний-непарний інтерфейс, і мене закрутило в спіраль. А до цього ж усе було так добре...

— Я добре знайомий з Керґмою. Він ще той хитрун. Тепер я відчуваю, де ти. Зараз я спрямую туди спалахи енергії, аби розкрутити спіраль у зворотний бік. Якщо щось піде не так, дай мені знати. Щойно будеш готовий козирнутися, попередь мене і вирушай до мене.

Я надіслав енергетичні імпульси крізь спикард, аби розпочати гальмування. За мить чи дві Привид озвався до мене:

— Гадаю, тепер я зможу звільнитися.

— То прямуй сюди.

Раптом поруч зі мною виник Привид. Він обертався навкруги мене, наче описуючи магічне коло.

— Дякую, Тату. Я дуже-дуже вдячний. Якщо тільки я зможу бути тобі колись корисним, я...

— Ти можеш бути корисним, — перервав його я.

— Що треба робити?

— Стиснись і сховайся десь на мені.

— Я знову сховаюсь на зап’ястку, гаразд?

— Годиться.

Він зробив цей трюк. А потім запитав:

— А навіщо це?

— Якоїсь миті мені може знадобитися допомога.

— Проти чого?

— Проти будь-чого, — сказав я. — Настає момент істини.

— Щось мені не подобаються твої слова.

— Тоді залиш мене. Я на тебе не ображуся.

— Я не можу так вчинити.

— Послухай, Привиде. Ситуація загострилася, і треба ставити крапку. Я...

У повітрі розлилося мерехтіння, праворуч від мене. Я знав, що це означає.

— Пізніше, — кинув я. — Принишкни!

...І виникли двері, і вони розчинилися, аби впустити башту, складену з зеленого світла: очі, вуха, рот, кінцівки — усе напливало й зникало, підкоряючись ритму, схожому на ритм морських хвиль. Так, це була одна з найбільш разючих демонічних подоб, які мені довелося бачити останнім часом. І, звісно ж, я впізнав ці риси.

— Мерліне, — мовив він. — Я відчув, що ти щось робиш тут зі спикардом.

— Я так і гадав, що ти можеш відчути, — відповів я. — Я до твоїх послуг, Мандоре.

— Дійсно?

— Усебічно, брате.

— Включно з питанням престолонаступництва?

— Це в першу чергу.

— Чудово! А тут ти що робив?

— Просто шукав дещо, що загубив.

— Це може трохи зачекати, Мерліне! Ми з тобою маємо купу невідкладних справ.

— Так, це правда.

— Тоді набери більш прийнятної форми й ходімо зі мною. Нам треба обговорити твої перші кроки на троні — які Доми треба посунути назад, а які й оголосити поза законом...

— Я мушу негайно переговорити з Дарою.

— Гадаю, спочатку нам варто владнати базові речі. Ворушися! Надай собі нормального вигляду й ходімо!

— Може, ти знаєш, де вона зараз?

— Гадаю, в Ґанту. Поспілкуємося з нею пізніше.

— Мабуть, у тебе є її Козир напохваті, чи не так?

— Боюся, ні. А хіба у тебе немає із собою власної колоди?

— Є. Але її Козир я знічев’я знищив одного вечора, під п’яну руку.

— Не біда, — сказав він. — Зустрінемося з нею пізніше, я ж кажу.

Поки ми з ним розмовляли, я відкривав канали спикарда. Я зловив Мандора в центр вихору сил. Міг бачити програму трансформації, що з ним відбулася, і дати їй зворотний хід було нескладно: і ось уже зелена башта, що поверталася безперестану, згорнулася в постать біловолосого чоловіка, убраного в чорне та біле. І виглядав цей чоловік страшенно роздратованим.

— Мерліне! — заволав він. — Навіщо ти мене трансформував?

— Я в захваті від цієї штуки, — сказав я, помахуючи спикардом. — Просто хотів подивитися, чи зможу я це зробити.

— Тепер подивився? — сказав він. — Будь ласка, дай мені змогу повернути собі свою попередню подобу, а, до речі, і сам вибери для себе більш відповідну форму.

— Хвилинку, — сказав я, коли він спробував був розтанути та потекти. — Ти мені потрібний у тому вигляді, як ти є.

Я блокував його зусилля змінитися і намалював у повітрі вогняний прямокутник.

Кілька швидких рухів, і в прямокутнику з’явилося зображення, що трохи скидалося на мою матір.

— Мерліне! — вигукнув він. — Що це ти виробляєш?

Я придушив його спробу застосувати заклинання для переміщення та визволитися.

— Час для обміну думками, — наголосив я. — Залишайся зі мною.

Я не просто сконцентрувався на імпровізованому Козирі, який створив у повітрі прямо перед собою, а фактично атакував його зарядом енергій, що циркулювали в моєму тілі та в просторі навколо мене.

І ось у рамі, яку я створив, виникла Дара — висока, вугільно-чорна, з очима, що палали зеленим полум’ям.

— Мерліне! Що відбувається? — гримнула вона.

Я ніколи не чув, щоб хтось робив так, як я робив зараз, проте, утримуючи контакт, забажав її присутності й розвіяв раму. Тоді вона опинилася переді мною, заввишки, може, футів сім, готова ось-ось вибухнути гнівом.

— Що це має означати? — зажадала вона відповіді.

Я піймав її в перехрестя енергій так само, як і Мандора, і зменшив її зріст до людського.

— Демократія, — відказав я. — Нехай ми усі трохи побудемо на рівних.

— Це не смішно, — відрізала вона, починаючи повертати собі попередню подобу.

Я анулював її зусилля.

— Так, не смішно, — погодився я. — Але це я зібрав цю нараду, і відбуватиметься вона на моїх умовах.

— Чудово, — сказала вона, смикнувши плечем. — Чому раптом виникла така негайність?

— Наступництво на троні.

— Питання вирішене. Трон твій.

— А чиєю креатурою я маю бути? — Я підніс ліву руку догори, сподіваючись, що вони не відрізнять один спикард від іншого. — Ця штука дає велику могутність. Але вона й наказує, як нею розпорядитися. На ній закляття, що дозволяє контролювати її власника.

— Кільце належало Свейвіллу, — сказав Мандор. — Я подбав, аби воно потрапило до тебе, бо ти мав призвичаїтися до сили, яку воно надає. І так, це має свою ціну. Той, хто його носить, мусить уміти з ним домовлятися.

— А я його поборов, — збрехав я, — і тепер я його господар. Але, здебільшого, проблеми з ним не мали космічного характеру. Це ти наклав на нього здатність до примусу.

— Я цього не заперечую, — сказав він. — Але були всі підстави наділити кільце такими властивостями. Ти не виявляв бажання посісти трон. Я гадав, що елемент примусу буде доцільним.

Я похитав головою.

— Непереконливо, — сказав я. — Закляття на кільці були спрямовані не тільки на це. Вони мали зробити мене підвладним тобі.

— Це було необхідно, — відповів він. — Ти довго жив на чужині. Тобі бракує інсайдерського розуміння місцевої політичної арени. Ми не могли просто дозволити тобі взяти віжки в руки та погнати, куди тобі заманеться; принаймні не в такі часи, як зараз, коли промахи дуже дорого коштуватимуть. Дім потребував певних засобів тебе контролювати. Звісно, лише доти, доки ти здобудеш необхідні знання.

— Дозволь мені взяти твої слова під сумнів, брате, — сказав я.

Він кинув погляд на Дару, а та легенько кивнула.

— Він має слушність, — сказала вона, — і я не бачу нічого поганого в тому, аби ти був під контролем, тимчасово, поки опануєш нову справу. Надто багато поставлено на кін, аби могло бути по-іншому.

— Це було закляття для поневолення, — сказав я. — Воно мало примусити мене посісти трон і виконувати накази.

Мандор облизав губи. Раніше я ніколи не помічав, аби він виказував ознаки хвилювання. Це було вперше. І це негайно змусило мене насторожитися, хоча за мить я зрозумів, що він міг зробити це й навмисне, аби відволікти мою увагу. Я негайно виставив захист проти нього, але, звісно, атакувала мене Дара.

Мене накрило хвилею жару. Я негайно переніс свою увагу на матір, намагаючись звести між нами бар’єр. Напад не був спрямований проти мене, аби мені зашкодити. Він мав на меті втихомирити та підкорити мене. Зціпивши зуби, я намагався відбити його.

— Мамо, — прогарчав я.

— Ми мусимо відновити нашу владу, — промовила вона безбарвним голосом, звертаючись радше до Мандора, ніж до мене.

— Чому? — запитав я. — Ви отримуєте те, чого прагнули.

— Трону як такого недостатньо, — відказала вона. — Я не можу довіряти тобі в цьому питанні, тому залежність є необхідною.

— Ти мені ніколи не довіряла, — сказав я, струшуючи рештки її закляття.

— Це не так, — відповіла вона, — і підстави тут чисто технічні, а не особисті.

— Хай які будуть у вас підстави, — сказав я, — я на них не поведуся.

Мандор швиргонув у мене паралітичним закляттям, але я його відбив. Тепер я був готовий до будь-чого. Тієї ж миті Дара черкнула по мені майстерними чарами, у яких я розпізнав Спантеличувальну Бурю. Я не збирався битися з ними обома, відповідаючи заклинанням на заклинання. Хороший чаклун може мати напохваті штук п’ять-шість готових заклять. Якщо використовувати їх із розумом, їх зазвичай вистачає, аби впоратися з більшістю ситуацій, що можуть виникнути. У чаклунській дуелі із застосуванням таких заклинань головним фактором стає стратегія. Якщо обидва супротивники хочуть продовжувати двобій, коли запаси заклинань вичерпано, вони скочуються до оперування голими енергіями. І в такому випадку перемога зазвичай залишається за тим, хто контролює більше джерел енергії.

Я затулився парасолькою від Спантеличувальної бурі, відбив Астральну Біту Мандора, зібрав свої почуття докупи, потрапивши під Розпорошення Духу, що його наслала матуся, і зберіг розум, проходячи крізь Колодязь Темряви, застосований Мандором. Терміни тих чар, якими я користуюсь зазвичай, давно вийшли, нових я не підвішував з того часу, як почав покладатися на спикард. Тобто, я давно уже опустився до використання сили як такої. На щастя, спикард надавав мені можливість оперувати силами в обсягах, про які я раніше не міг і мріяти. Мені треба було лише змусити їх використати всі їхні заклинання, а після цього ситуація ставала примітивною далі нікуди. Я неминуче б їх вимотав та виснажив.

Мандору вдалося частково пробити мій опір, зачепивши мене Електричним Дикобразом. Я ж, утім, розплющив його об стіну сили, і від удару він розсипався на хмару дисків, що, шалено обертаючись, розлетілися навсібіч. Дара обернулася на вогняний потік, і той звивався, здіймався хвилями, виписував кола та вісімки, коли вона наступала та відступала, насилаючи на мене бульбашки ейфорії та болю, і ті оберталися навколо мене. Я намагався відбивати їх геть, здійнявши для цього справжній ураган, мимохідь розтрощив гігантську порцелянову маску, перегорнув сторчака якісь вежі, наробив дірок у сімейних скульптурах, змушуючи жевріти геометричні конструкції. Мандор перекинувся на пісок, просочився крізь конструкцію, на яку він насипався, і поповз до мене жовтим килимом.

Не звертаючи уваги на ці їхні трюки, я продовжував гатити по них енергетичними зарядами. Килим я закинув у вогняний потік, а згори обрушив на цю парочку блукаючий фонтан. Змахуючи точкові загоряння з волосся та одягу, я змусив свою свідомість пробитися крізь онімілі ділянки на лівому плечі та лівій нозі. Я розвалився на шматки, але зібрав себе докупи, переборовши заклинання-розпускання, що його застосувала Дара. Діамантову Бульку Мандора я розтрощив на друзки, а Звільнення від Пут просто перетравив. Тричі мені довелося відмовлятися від людської подоби і набирати більш зручного вигляду, але я завжди знову повертався до неї. Так викладатися мені не доводилося з часу випускних іспитів у Сухая.

Проте остаточна перевага була, без сумніву, за мною. Єдиний їхній шанс полягав у тому, аби заскочити мене зненацька, але вони його втратили. Я відчинив усі канали спикарда, а це, можливо, і Лабіринт поставило б у скрутне становище. Мене це теж призвело до нестями, але тоді я цього не помічав. Я спіймав Мандора в ножиці сили, і вони обдерли його до кістяка, але за мить повернув йому плоть. Дару прицвяхувати було складніше, але, коли я шугнув по ній із усіх каналів, вона вгатила мене сліпучим закляттям, яке приберегла наостанок, і лише це врятувало її від перетворення на статую, як я задумав. Натомість моє закляття залишило її у звичному вигляді, лише сповільнивши всі її життєві прояви.

Я потрусив головою та протер очі. Перед очима у мене танцювали плями світла.

— Вітаю, — промовила Дара, із десятисекундною затримкою, не менше. — Ти вправніший, ніж я гадала.

— Це ще не все, — відказав я, намагаючись відновити дихання. — Тепер час вчинити з вами так, як ви хотіли вчинити зі мною.

Я взявся створювати хитромудрі чари, які мали поставити їх під мій контроль.

І тут я помітив, що на її обличчі з’явилася слабка усмішка.

— Я вважала... що ми зможемо... упоратися з тобою... самотужки, — промовила вона, і я помітив, що повітря перед нею почало мерехтіти. — Я... помилялася.

У повітрі перед нею сформувався образ Лоґрусу. І негайно обличчя її наче пробудилося від сну.

Я відчув на собі його жаский погляд. Коли він заговорив, його неживий, наче синтезований, голос мало не розірвав на клоччя мою нервову систему.

— Мене викликали, — промовив він, — аби покласти край твоїй непокорі, ти, людино, що стане Королем Хаосу.

Знизу почувся гучний брязкіт — це завалився будиночок із дзеркал. Я подивився в тому напрямку. Туди ж поглянула й Дара. Мандор, який саме намагався звестися на ноги, зробив так само.

Дзеркальні панелі здійнялися у повітря й рушили в нашому напрямку. Вони швидко розгорталися навколо нас у бойовому порядку, багаторазово віддзеркалюючи нас і наші віддзеркалення під усіма можливими кутами. Перспектива збивала з пантелику, бо, здавалося, викривлявся та складався сам простір навколо нас. І в кожному із незліченних відбитків нас оточувало коло світла, хоча я не міг виявити його безпосереднє джерело.

— Я стою за Мерліна! — пролунав голос Привид а, невідомо звідки.

— Це знову ти, конструкте! — констатував Лоґрус. — Ти вже ставав мені на заваді в Амбері!

— Лабіринту я теж трохи зашкодив, — докинув Привид. — Так що рівновага не постраждала.

— Чого ти тепер бажаєш?

— Руки геть від Мерліна! — сказав Привид. — Він буде тут повелителем, так само як і королем. І жодних мотузок!

Світлові кола почали обертатися.

Я послав імпульс спикардом, відчинивши всі канали, сподіваючись виявити, де знаходиться Привид, і надати йому доступ до джерел енергії. Але мені не вдавалося його знайти.

— Мені це не потрібно, Тату, — зауважив Привид. — У мене є власний доступ до джерел у Тінях.

— А чого ти бажаєш для себе, конструкте? — поставив запитання Образ.

— Захистити того, хто піклується про мене.

— Я можу запропонувати тобі космічну велич.

— Ти вже пропонував. Я тоді відкинув твою пропозицію. Пам’ятаєш?

— Я пам’ятаю. І пам’ятатиму. — Звивисте щупальце мінливого Образу потяглося назустріч одному зі світлових кіл. Вони зіткнулися; спалахнуло сліпуче полум’я. Коли я знову зміг бачити, то не помітив, аби щось змінилося. — Добре, — визнав Образ. — Ти прийшов, підготувавшись. Зараз не час витрачати сили на те, щоб тебе знищити. Не можу слабнути бодай на крихту, коли той, інший, тільки на це й чекає.

— Леді Хаосу, — проголосив він після цього, — мусиш поважати волю Мерліна. Якщо його володарювання буде нерозумним, він сам себе знищить своїми діями. Якщо ж він правитиме розсудливо, ти отримаєш те, чого прагнула, і втручання буде зайвим.

Обличчя її мало такий вираз, наче вона не могла повірити власним вухам.

— Ти відступиш перед сином Амбера та його іграшкою? — запитала вона.

— Ми мусимо дати йому те, чого він хоче, — визнав він, — поки що. Поки що...

У повітрі пролунав пронизливий вереск, і він зник. Мандор усміхнувся самісіньким куточком рота, і посміхнулися його безкінечні віддзеркалення.

— Не можу в це повірити, — сказала Дара, перетворюючись на кішку з квіткою замість мордочки, а потім на дерево, що полум’яніло зеленим.

— Доведеться повірити, — констатував Мандор. — Він переміг.

Палаючи, дерево набуло осінніх кольорів і зникло. Мандор кивнув мені.

— Сподіваюсь, ти знаєш, що робиш, — сказав він.

— Я знаю, що роблю.

— Роби, як знаєш, — сказав він, — але якщо тобі знадобиться порада, я завжди готовий тобі допомогти.

— Дякую.

— Не хочеш обговорити це за обідом?

— Не зараз.

Він стенув плечима й перетворився на синій смерч.

— Тоді побачимося пізніше, — долинув до мене голос зі смерчу, перш ніж він умчав геть.

— Дякую, Привиде, — сказав я. — Ти класно навчився розраховувати час...

— Хаос пропускає зліва, — відказав він.

Я розшукав у Тіні одяг срібного, чорного, сірого та білого кольорів і прихопив їх з собою до Юртових кімнат. Мав розповісти довгу історію.

...Пішки ми йшли небагато — користувалися шляхами, проходили Тінями і, врешті-решт, дісталися місця останньої битви у війні в день Падіння Лабіринту. За ці роки місцевість загоїла свої рани, і тепер нічого не вказувало на те, що тут відбувалося. Корвін довго дивився на те, що лежало перед ним, у повному мовчанні.

Тоді повернувся до мене й промовив:

— Мені доведеться тут трохи попрацювати, дати усьому лад, аби досягти більш стійкої та тривалої рівноваги.

— Так.

— Гадаєш, ти зможеш підтримати мир у цих краях, хоча б деякий час?

— Гарна думка, — сказав я. — Зроблю все, що в моїй змозі.

— А кожний з нас лише це й може зробити, — сказав він. — Ну, добре. Звісно, Рендом мусить дізнатися, що тут відбулося. Не знаю, як він сприйме те, що ти тепер його колега, та ще й опонент. Але тут є шанс.

— Передавай йому мої вітання, — сказав я. — А ще Біллу Роту.

Він кивнув.

— Щасти тобі, — сказав я.

— Тут ще залишаються таємниці та таємниці, — зауважив він. — Як тільки щось з’ясую, дам тобі знати.

Він зробив крок уперед, обійняв мене, а тоді сказав:

— А тепер газони цим кільцем і закинь мене до Амбера.

— Воно вже газує, — сказав я. — До побачення.

— ...і привіт, — відгукнувся він з іншого кінця веселки.

Я розвернувся. Попереду на мене чекав довгий шлях до Хаосу.

Примітки

1

Від нім. Wanderjahre — роки мандрів.

2

Клубний сандвіч — поширений у США сандвіч трикутної форми. Найчастіше продають по два одразу — один великий прямокутний сандвіч, розрізаний по діагоналі.

3

Георгій Іванович Г’урджиєв (1866-1949) — філософ, містик, письменник та композитор. Вважав себе духовним учителем і називав своє вчення «Роботою» (тобто роботою над собою) та «Четвертим Шляхом». Займався дослідженнями місця людини у Всесвіті та способами самовдосконалення.

4

Самадхі — надприродний стан свідомості в буддійських та індуїстських медитативних практиках.

5

Кабала — духовно-містичне вчення юдаїзму.

6

Герметичний орден Золотого Світанку (переважно просто Золотий Світанок) — окультна організація, що діяла у Великобританії протягом другої половини XIX — початку XX століття. Орден суттєво вплинув на західний окультизм XX століття.

7

Алістер Кровлі (1875-1947) — англійський окультист, містик, головний розробник релігійної філософії Телема, згідно з якою він був пророком нової ери «Еону Гора».

8

Чарльз Менсон (1934-2017) — американський злочинець, серійний убивця. У 1960-х рр. очолював хіпі-комуну і спонукав її членів на низку жорстоких убивств у районі Лос-Анджелеса та Каліфорнії. Зокрема 9 серпня 1969 року за його наказом було вбито вагітну Шерон Тейт (дружину відомого режисера Романа Поланскі) та чотирьох її гостей.

9

Найімовірніше, йдеться про книгу Елізи Батлер 1947 року «Міф про мага», що описує низку важливих «магічних постатей» в історії людства (і можливо, саме про Алістера Кровлі, з яким, кажуть, авторка книги підтримувала зв’язок). Тобто, на думку Ріка, Мелман збився з істинного шляху.

10

Натяк на класичну фразу Фауста з однойменної трагедії Йоганна Ґете: «Спинися, мить! Прекрасна ти!» (пер. М. Лукаша).

11

Латинський вислів, що як у латинській, так і в англійській формах (англ. time flies) увійшов у приказку зі значенням «а час не знає спину...». Часто використовується як напис на годиннику. Формально — цитата, Верґілій, «Ґеорґіки», ІІІ, 284.

12

«Джек Деніелс» — відома марка американського віскі, що виготовляється в штаті Теннессі з XIX століття.

13

Шелак — смола, що відіграє роль антикорозійного покриття.

14

Марк Шагал (1887-1985) — білоруський і французький художник-сюрреаліст єврейського походження.

15

Кабалістичне Дерево Життя — містична динамічна єдність, яка, згідно з Кабалою, втілює божественні еманації. Складається зі сефірот (в однині — сефіра). Кліпот — темні двійники сефірот, втілюють демонічні сили.

16

Біна — третя сефіра Дерева Життя, що інтерпретується як «розуміння».

17

Нецах — сьома сефіра Дерева Життя.

18

Алджернон Чарлз Свінберн (1837-1909) — англійський поет-декадент. Створив поетичну форму рондель.

19

Натяк на теорію корпускулярно-хвильового дуалізму, запропоновану Луї де Бройлем. Його гіпотеза полягає в тому, що будь-яка елементарна частка має хвильові властивості, а будь-яка хвиля має властивості, характерні для частинки.

20

«Квізінарт» (Cuisinart) — американський бренд кухонної техніки, що спеціалізується на виготовленні кухонних комбайнів (власне, саме з них і почалася історія брендуу 1971 році).

21

.30-30 (варіанти назви — .30-30 Winchester, .30-30, .30 WCF, 7,62x51 мм R) — гвинтівковий набій з фланцем американського походження, один з найстаріших серед тих, що й досі випускаються. .30-30 — один з найпопулярніших боєприпасів у США для спортивної стрільби (в т. ч. з реплік класичних гвинтівок) та полювання (пара Winchester Model 1894 та набої .30-30 в США стала практично синонімом полювання на оленів).

22

Гори Сандія — гірський хребет, розташований на схід від міста Альбукерке в штаті Нью-Мексико, на південному заході США.

23

Санґре-де-Крісто — гірський хребет у південній частині Скелястих гір. Простягається на території штатів Колорадо і Нью-Мексико.

24

Пекос — ріка в США, протока Ріо-Ґранде. Починається в горах Санґре-де-Крісто й протікає територіями штатів Техас і Нью-Мексико.

25

Адобе — різновид невипаленої цегли.

26

Цікаво, що сам Роджер Желязни мешкав у Санта-Фе. Він любив це місто за красу природи та можливість жити в маленькому містечку, яке б мало розвинену інфраструктуру.

27

Мауріц Корнеліс Ешер (1898-1972) — нідерландський художник-графік. Відомий концептуальними гравюрами, літографіями, майстерними оптичними ілюзіями, у яких досліджував принципи сприйняття тривимірного простору.

28

Г’ю Еверетт і Джон Вілер — американські фізики, які вперше запропонували Багатосвітову інтерпретацію квантової фізики наприкінці 1950-х рр.

29

Безіл Генрі Ліддел Гарт (1895-1970) — англійський військовий історик і теоретик, що суттєво вплинув на розвиток військової стратегії загалом та розвиток механізованої війни зокрема.

30

Shuttlejack Inc. — реальна компанія, яка займається пасажирськими перевезеннями в рейсових автобусах, що курсують між Санта-Фе й аеропортом міста Альбукерке в Нью-Мексико.

31

Томас Лермонт, відомий також як Томас-Римач — шотландський бард XIII століття, персонаж кельтського фольклору. Головний герой шотландської балади XVII століття «Томас-Віршувальник», у якій ідеться про зустріч Томаса з королевою ельфів, що, посадивши барда на коня позад себе, забрала його на гостину в свою країну.

32

Битва при Камероні — бій між французькою ротою із Іноземного легіону та мексиканськими військами під час франко-мексиканської війни 1861— 1867 років. 65 легіонерів протягом доби протистояли двом тисячам мексиканців. 30 квітня вважається Днем слави Іноземного легіону.

33

«Grateful Dead» — відомий американський рок-гурт, що існував з 1965 по 1995 рік. Суттєво вплинув на розвиток американського року. Окрім того, цей гурт був одним із перших у світі, що дав згоду шанувальникам безкоштовно записувати їхні пісні на концертах.

34

Цитата з «Гамлета» В. Шекспіра, дія 2, сцена 2.

35

Нема за що (ісп.).

36

Пласка булочка зі щільного тіста, яка ділиться на дві круглі половинки, товщина яких відповідає прорізам тостера. Їдять мафіни в гарячому вигляді з маслом, часом їх використовують для приготування сандвічів. Назва «англійський мафій» — суто американський винахід, адже в самій Англії мафіни зовсім інакші.

37

Канталупа — різновид дині.

38

«Pink Floyd» — британський рок-гурт, провідний представник жанру психоделічного та прогресивного року. Найвідоміший альбом — «The Dark Side of the Moon» 1973 року.

39

Данте Габріель Росетті (1828-1882 рр.) — англійський поет, художник, перекладач італійського походження, один із засновників «Братства Прерафаелітів».

40

Натяк на Євангеліє від Луки, гл. 8.

41

Дясордж Карлін (1937-2008) — американський комік, актор, письменник, «батько» стендап-комедії. Одним із перших почав використовувати під час виступів нецензурну лексику, за що регулярно притягувався до суду. Критикував суспільну мораль, релігію та політику. Одним із його культових монологів є «Сім слів, яких не можна казати по телевізору».

42

Балканська криза — війна Балканського союзу (Болгарське царство, Королівство Греція, Королівство Сербія, Королівство Чорногорія) проти Османської імперії з 9 жовтня 1912 р. по 30 травня 1913 р. Війна спалахнула через прагнення Королівства Сербія, Болгарського царства, Королівства Чорногорія і Королівства Греція розширити свої території. Завершилася Лондонським мирним договором.

43

Різновид класичного коктейлю «Маргарита», до складу якого входить подрібнена крига.

44

Леопольд Блум — головний персонаж роману Джеймса Джойса «Улісс», який блукає Дубліном, віддавшись буденним міркуванням.

45

За мотивами книги Екклезіяста 1:7: «Всі потоки до моря пливуть, але море — воно не наповнюється: до місця, ізвідки пливуть ті потоки, вони повертаються, щоб знову плисти!» (пер. І. Огієнка).

46

футів = 2,4 м.

47

Алюзія на опубліковану в журналі «OMNI» карикатуру Ґрегема Вілсона.

48

Балтазар Кастільоне (італ. Baldassare Castiglione; 1478-1529) — італійський письменник. У своєму головному творі — книзі діалогів «Придворний» (італ. II Cortegiano) відтворив тип ідеального придворного і картину вишуканих звичаїв та дотепних бесід, італійського суспільства часів Відродження.

49

«Over the Rainbow» (укр. «Над веселкою»), також часто «Somewhere over the Rainbow» (укр. «Десь над веселкою») — класична пісня-балада на музику Г. Арлена, слова Е. Гарбурга. Написана спеціально для фільму 1939 року «Чарівник країни Оз». Відзначена премією «Оскар» у номінації «Найкраща пісня до фільму».

50

Андрогінність, андрогінія — поєднання в індивіді як чоловічих, так і жіночих рис.

51

Стиль Прованс — провінційний стиль Франції XIX століття, названий на честь однієї з південно-східних областей цієї країни. Популярний завдяки легкості, великій кількості світла у приміщенні, романтичному настрою та духові старовини.

52

Саусаліто (англ. Sausalito) — місто у США, штат Каліфорнія.

53

Горменгаст (англ. Gormenghast) — фортеця з трилогії британського письменника Мервіна Піка (1911-1968). Символ чогось гігантського і жахливого. Українською роман вперше переклала Г. Бушина 1960 р.

54

Fiddler’s Green — легендарний рай для загиблих моряків, де ніколи не припиняє грати скрипка, а танцюристи ніколи не втомлюються. Походить з ірландської міфології, згаданий у численних творах англійських і американських письменників.

55

Цитата з поеми «Друге пришестя» Вільяма Батлера Єйтса (1865-1939), ірландського поета та драматурга. Український переклад О. Мокровольського.

56

Цитата з Книги Йова, 28-12, укр. переклад І. Огієнка.

57

Центр виноробства у США, штат Каліфорнія.

58

Місто у США, на центральному узбережжі Каліфорнії, розташоване на півдорозі між Сан-Франциско і Лос-Анджелесом.

59

Економічна модель, що описує зв’язок між вхідними вкладеннями та результатом, за якого внаслідок збільшення одного фактора (при сталих інших) віддача спочатку зростає вище пропорції, потім нижче пропорції і нарешті зменшується.

60

Від англ. aftershock. Підземні поштовхи, що йдуть за землетрусом і генетично ним пов’язані.

61

Від англ. arm wrestling — настільна боротьба однією рукою, за якої учасники змагання ставлять лікті на стіл, зчіплюють руки і намагаються пересинити один одного, поклавши руку суперника на поверхню столу.

62

«Торік у Марієнбаді» («L’anneedernierea Marienbad») — французька стрічка, режисер Ален Рене (Alain Resnais), 1961. Історія уявної чи реальної зустрічі чоловіка та жінки у садах якогось палацу в Марієнбаді, де неможливо відрізнити реальні події від уявних.

63

Пекельний забіг — різновид екстремальних забігів.

64

«Гуляють шалені вітри» (англ. «Wild Winds Are Blowing») — пісня британського рок-гурту «Slade».

65

У назвах детективних романів Джона Д. Мак-Дональда (англ. John D. MacDonald, 1916-1986), американського письменника, майже завжди наявний якийсь колір.

66

And sweets to the sweet (англ.) — цитата з трагедії В. Шекспіра «Гамлет, Принц Данський», укр. переклад Ю. Андруховича, 2006.

67

Англ. «Bridge over Troubled Water» — пісня американського дуету «Simon & Garfunkel», 1970.

68

Англ. «Some Days Are Diamonds» — пісня американського музиканта Діка Феллера, дала назву альбомові американського співака Джона Денвера, 1981.

69

Англ. «Where Have All the Flowers Gone?» — пісня американського співака Літа Сіґера.

70

Гусінь (англ. Caterpillar), а також кролик (англ. Rabbit), Капелюшник (англ. Hatter), Шалений Заєць (англ. March Hare), Шалам-Балам (англ. Humpty-Dumpty), Круть і Верть (англ. Tweedledum, Tweedledee), птах Додо (англ. Dodo), Лакей-Жабун (англ. Frog Footman), Кіт (англ. Cheshire Cat) — персонажі відомих книг Льюїса Керрола «Аліса в Задзеркаллі» та «Алісині пригоди у Дивокраї»). Українські відповідники наведені за перекладом В. Корнієнка.

71

«Auld Lang Syne» — шотландська народна пісня на слова Роберта Бернса, яку в англомовному світі зазвичай співають на Новий рік. У перекладі М. Лукаша пісня має назву «За молоді літа».

72

Вітамін В-12 разом з антипсихотиками застосовують для лікування шизофренії.

73

Рядок з пісні «Cabaret», титульної пісні американського мюзиклу 1966 р. та кінострічки 1972 р., музика Джона Кандера, слова Фреда Ебба.

74

Філ Клеверлі — вчитель айкідо, близький друг Роджера Желязни.

75

Кокю-наґе — кидки в айкідо, які виконують за допомогою «кокю» — точно скоординованого видиху. Відмінною рисою цих кидків є те, що їх виконують за рахунок об’єднання з рухом того, хто атакує.

76

У розділі 1 та розділі 2 діють персонажі книжок Льюїса Керрола «Аліса в Задзеркаллі» й «Алісині пригоди в Дивокраї» — Білий Кролик, Гусінь, Шалам-Балам, Кіт, Круть, Верть, Додо, Жабун, Капелюшник та інші.

77

Бертран Рассел (Bertrand Russell, 1872-1970) — англійський філософ, логік, математик, один із творців сучасної математичної логіки, а також аналітичної філософії. Нобелівська премія 1950 року. За спогадами сучасників, мав разючу схожість із персонажем Л. Керрола Капелюшником, як того зобразив на ілюстраціях Дж. Тенніел.

78

Голвей (англ. Galway) — затока Атлантичного океану біля берегів Ірландії, також місто і порт. Пісня «Затока Голвей» (англ. «Galway Bay») — одна з найпоширеніших пісень ірландців-емігрантів, створена в 1947 р., найвідоміша у виконанні Бінґа Кроссбі (Bing Crosby), американського співака й актора кіно.

79

Блакитний місяць (англ. blue moon) — друга повня за один календарний місяць, яку можна спостерігати приблизно кожні два з половиною роки. Це астрономічне явище назване так не через зміну кольору, а на основі англійської ідіоми «Once in a Blue Moon» (еквівалентної висловам «як рак свисне», «на турецький Великдень»). Так кажуть про щось неможливе.

80

Дзен — одна з найважливіших шкіл буддизму, в широкому розумінні — школа містичного споглядання або вчення про просвітлення. Тут — алюзія на один із найвідоміших коанів (парадоксальних притч) дзен: «Плескання однією долонею».

81

Велезень Хап-Хап (англ. Bandersnatch), Курзу-Верзу (англ. Jabberwock) — персонажі вірша Л. Керрола, що увійшов до книжки «Аліса в Задзеркаллі». Переклад українською Миколи Лукаша.

82

Королівська кіннота, лицарі зі свити (англ. all the king’s horses, all the king’s men) — персонажі класичного англійського дитячого вірша, процитова його у книзі Льюїса Керрола «Аліса в Задзеркаллі», де йдеться про Шалама-Балама (англ. Humpty Dumpty), яйцеподібну істоту, котра сидить на стіні. У тексті відтворено колізію вірша (укр. переклад В. Корнієнка):

Шалам-Балам на мурі сидів.

Шалам-Балам на землю злетів.

Уся королівська кіннота і все лицарство зі свити

Не можуть Шалама, не можуть Балама

Знов на той мур підсадити!

83

«оглушний цвист, тримучий ліс, Меч-штрич, думна тужа» — ці й інші слова в тексті є цитатами з вірша про Курзу-Верзу. Вірш Керрола — чи не найвідоміша спроба вигадати слова, яких насправді нема, але вони відповідають мовним законам, і тому читачі сприймають їх як зрозумілі. Наводимо текст вірша в українському перекладі Миколи Лукаша і Валентина Корнієнка:

Був смажень, і швимкі яски

Спіралили в кружві,

І марамульки йшли в псашки,

Як трулі долові.

«Мій сину, бійсь Курзу-Верзу,

То зубий дряполап!

Не знайся з птицею Зу-зу

І велезнем Хап-Хап!»

Меча-штрича він в руки взяв,

Тропив ворожий слід,

І в думній тужі спочивав

Під дервом діодід.

Та раптом — цвист! оглушний цвист!

Кругом погонь вашить,

В тримучім лісі никне лист —

Курзу-Верзу телить!

Він раз мечем! він два штричем,

Аж кервиться торва!

І барбаризнула з плечей

Сміюцька долова!

«Ти вбив грозу Курзу-Верзу?

Ти, слинку, чудодець!

„Славний день!“ Стрибай пісень,

Тодімо у ханець!»

Був смажень, і швимкі яски

Спіралили в кружві,

І марамульки йшли в псашки,

Як трулі долові.

84

Джон Тенніел (англ. John Tenniel, 1820-1914) — англійський художник та ілюстратор, автор найвідоміших ілюстрацій до книжок Л. Керрола «Аліса в Задзеркаллі» та «Алісині пригоди в Дивокраї».

85

Майже дослівне відтворення епізоду з «Алісиних пригод в Дивокраї».

86

Джамайка Кинкейд (англ. Jamaica Kincaid, нар. 1949), справжнє ім’я Елен Поттер Річардсон — американська письменниця.

87

«...у жилетці...» — саме так зобразив Курзу-Верзу Джон Тенніел на ілюстрації до «Аліси в Задзеркаллі».

88

Мандала — сакральний символ у буддизмі, геометричний символ складної структури, котрий інтерпретується як модель Всесвіту. Типова форма мандали — зовнішнє коло з вписаним у нього квадратом, куди поміщено внутрішнє коло (часто сегментоване) або ж представлене у формі лотоса.

89

Бед-трип (англ. bad trip) дослівно: «погана мандрівка» — сленговий вираз, що описує психоделічну кризу — негативні, потенційно небезпечні для психіки переживання, які можуть виникати під час психоделічного досвіду, не обов’язково, але зазвичай викликаного прийомом речовин-психоделіків, таких як, наприклад, ЛСД (у тексті також названо сленговим словом «кислота»).

90

Торазин (thorazine), триптофан (tryptophan), фенілаланін (phenylalanine) — психотропні лікувальні препарати. Мають антидепресантну дію на організм. Сприяють зняттю гіперактивності й нав’язливих станів.

91

Четверте Липня (англ. Fourth of July) — День Незалежності США, державне свято Сполучених Штатів Америки, яке відзначають щороку 4 липня на честь Декларації незалежності США від Об’єднаного Королівства Великої Британії, що була підписана 4 липня 1776 року. День Незалежності у США асоціюється із салютами, феєрверками тощо.

92

«...поле, вкрите квітами з отруйним ароматом» — алюзія на книжку «Дивовижний чарівник Країни Оз» (англ. «The Wonderful Wizard of Oz») американського письменника Лімана-Френка Баума (1856-1919).

93

Акрофобія — страх висоти.

94

«...тут, на кінці веселки» — райдужний ефект при використанні Козирів збігається з англійською ідіомою at the rainbow’s end, коли кажуть про щось жадане, але недосяжне. Можливо, також натяк на один із численних музичних та літературних творів з такою назвою.

95

«Скрипто», (англ. «Scripto» — американська компанія, котру створив у м. Атланта, шт. Джорджія, в 1923 р. бізнесмен М. Ферст. Свого часу була найбільшим виробником письмового приладдя у світі, насамперед механічних олівців.

96

Фумарола (від італ. fumare — диміти) — невеликий отвір чи тріщина у кратерах вулканів або лавових потоках, що застигає і покривається кіркою; місце виділення газів і пари.

97

Ірокез — зачіска, популярна в культурі панків, згодом готів. Запозичена з культури індіанців. Першим ірокез почав носити шотландський співак, лідер групи «The Exploited» Бейт Бакен, після чого його перейняли багато панк-рок музикантів і фанатів цього напрямку. В англійській мові більше відома як mohawk (могавк — самоназва одного з ірокезьких племен). В ідеології панку ірокез є символом боротьби проти стереотипів.

98

Тест Тюрінґа — тест, що запропонував англійський математик Алан Тюрінґ (англ. Alan Mathison Turing; 1912-1954) у 1950 році в статті «Обчислювальні машини і розум» (англ. «Computing Machinery and Intelligence») для перевірки, чи є комп’ютер розумним у людському сенсі слова. У цьому тесті один або кілька людей мають ставити питання двом таємним співрозмовникам і на підставі відповідей визначати, хто з них машина, а хто людина. Якщо не вдавалося розкрити машину, замасковану під людину, висновували, що машина розумна.

99

Кондотьєри (від італ. condotta — договір про наймання на військову службу) — в Італії XIV-XVI ст. ватажки військових загонів, які перебували на службі в міст, правителів або римських пап, і складалися, головно, з чужинців.

100

«Зелені рукави» (англ. «Greensleeves») — одна з найпопулярніших пісень англійської народної музики, відома з XVI століття.

101

Ельзас-Лотарингія (нім. Elsafl-Lothringen, фр. Alsace-Lorraine) — історичний регіон, що складається з Ельзасу та східної Лотарингії, пов’язаних спільною історією. Багато разів переходив з рук до рук, належачи то до Німеччини, то до Франції. Тепер належить Франції.

102

Мантикора — міфологічна істота з тілом червоного лева, головою людини та хвостом скорпіона.

103

Вовк жахливий (лат. Canis dirus) — вид роду вовки, жив у епоху пізнього плейстоцену на території Північної Америки. Представники цього виду були найбільшими з усієї родини псових, тому вид назвали «жахливим».

104

«Божі жорна мелють надто швидко» — натяк на широковідомий вираз «Божі жорна мелють помалу, зате певно» (походить із лат. Sero molunt deorum molae — «Пізно мелють млини богів» — крилатий вираз, що означає невідворотність Долі). В англійській культурі стало відомим завдяки катрену «Retribution». Лонґфелло:

Though the mills of God grind slowly;

Yet they grind exceeding small;

Though with patience He stands waiting,

With exactness grinds He all.

Трапляється також у збірці приказок «Jacula Prudentum» (1652) Джорджа Герберта — у вигляді «God’s Mill grings slow, but sure»).

105

Натяк на відомий вираз: «Хто попереджений, той озброєний» (лат. Praemonitus, praemunitus — «попереджений, озброєний»), зміст якого полягає в тому, що, отримавши попередження про близьку небезпеку, людина стає до неї підготовленою і має більше шансів з нею впоратися.

106

Запах гіркого мигдалю є характерним для ціаніду калію, або ціанистого калію — калієвої солі синильної кислоти, дуже сильної отрути. Класична зброя отруйниць у творах художньої літератури.

107

Тебризькі килими є різновидом уславлених перських килимів, походять із міста Тебриза в Ірані, столиці провінції Східний Азербайджан. На відміну від загальної традиції мусульманського образотворчого мистецтва не зображувати людей, тебризькі килими деяких епох містять на собі батальні та побутові сцени, а часто відтворюють сюжети відомих поетів Сходу.

108

Дуґлас Макартур, інколи Мак-Артур (англ. Douglas MacArthur, 1880-1964) — легендарний американський воєначальник, генерал армії США, командувач дивізії в Першу світову війну, головнокомандувач більшої частини союзних військ на Тихоокеанському театрі воєнних дій під час Другої світової війни та всіх збройних сил США в період війни у Кореї.

109

Співаймо разом із м’ячиком-стрибунцем! (англ. Follow the bouncing ball!) — На початку двадцятого сторіччя в США були популярні кінострічки, які пропонували глядачам співати разом з героями на екрані. Для того, щоб підказувати слова пісні, над тим словом, яке треба було співати, стрибав мультиплікаційний м’ячик.

110

Джон Дуґлас — редактор видавництва «AvoNova», друг Роджера Желязни.

111

Дерев’яні духові музичні інструменти, колись, справді, виготовляли тільки з дерева, за винятком саксофона. Деякі з них і тепер частково виробляють із дерева (наприклад, кларнет, гобой, народні інструменти тощо), інші ж нині продукують із металу.

112

Блукаючі вогні (або мандрівні вогні, блимавки) (англ. will-o’-the-wisp) — блідо-блакитні вогники. Утворюються внаслідок згоряння метану, що виділяється через гниття. Трапляються за теплої вогкої погоди вночі на болотах, цвинтарях тощо. Наявні в фольклорі багатьох народів, зокрема в Україні їх називають ще й потерчатами.

113

Міро, Хуан (каталон. Joan Міго і Ferra, 1893-1983) — визначний іспанський художник, скульптор та графік. Твори на межі сюрреалізму й абстракції, часто інспіровані дитячим і примітивним мистецтвом; чистий насичений колорит. Стінні розписи, кераміка.

114

Фраза з першої сцени 4-го акту п’єси «Макбет» В. Шекспіра. «...by the pricking of my thumbs, something wicked this way comes». «Something wicked» — це сам Макбет, котрий уже підступно вбив кількох людей. Фразу часто використовують у літературі, кіно.

«2-га відьма:

В мене пальці засвербіли —

Щось недобре прилетіло».

William Shakespeare, Macbeth, 1606

Переклад українською Бориса Тена (за участю Віктора Гуменюка), 1986.

115

Поллі Джексон (англ. Polly Jackson) — американська художниця, вчителька малювання, живе в місті Остін, шт. Техас. Роджер Желязни, справді, придбав у неї картину із засніженим червоним авто.

116

Баскін-Роббінс (англ. Baskin-Robbins) — найбільша у світі мережа кафе морозива. Заснована в 1945 році у США.

117

Шато Му тон Ротшильд (фр. Chateau Mouton Rothschild) — французьке виноробне господарство, розташоване в регіоні Бордо. Господарство входить у п’ятірку найкращих виробників вин Бордо.

118

Німує (Nimueh, Viviane, Niniane, Ninianne, Nyneve та ін.). В українському перекладі — «Діва Озера», або «Володарка Озера» — чарівниця з Артурівського циклу (цикл легенд про короля Артура та лицарів Круглого столу), яка погубила закоханого в неї Мерліна.

119

Синя, або Блакитна Стрічка — поширена в Європі та США нагорода за найвидатніші досягнення у різних галузях життя. Переможці на виставках собак також часто отримують блакитну стрічку.

120

Американський пітбультер’єр (англ. American Pit Bull Terrier) — популярна в США порода бійцівських собак. Пік їхньої популярності — 1980-ті роки. Собак часто звинувачували у невмотивованій агресії і нападах на людей, навіть тимчасово діяли заборони розводити тварин цієї породи.

121

Симулякр (від лат. simulacrum — подоба, копія) — термін постмодерністської філософії, який означає зображення, копію того, чого насправді не існує. Тепер це розуміють як утворення, що копіює форму вихідного зразка.

122

Нічого (ісп.).

123

Ґалахад (англ. Sir Galahad) — лицар Круглого столу короля Артура, один із шукачів Святого Ґрааля. У легендах, де він фігурує, часто підкреслена його непорочність, а Ґалахада вважають «святим лицарем».

124

Цитата з вірша англійського поета Вільяма Блейка (англ. William Blake; 1757— 1827) «Тигр» зі збірки «Пісні досвіду»:

«Tiger, tiger, burning bright

In the forests of the night...»

«Тигре! Тигре! Ти у ніч

Сяєш з нетрів навсібіч...»

Перекслад українською В. Марача

125

Стоунхендж (англ. Stonehenge, від староанглійського Stan Hengues — «Висячі Камені») — найбільша мегалітична культова споруда у Великій Британії, розташована на горбистому пустирі поблизу міста Солсбері. Складається з кількох концентричних кіл із велетенських (до 8,5 м заввишки) каменів. Збудована біля 2800 р. до н. е.

126

Туше (фр. touche) — у фехтуванні укол, зроблений відповідно до правил і зарахований. Дослівно «доторкнуто», в розумінні «доторк відбувся». При спілкуванні вживають, аби відзначити вдалу репліку співрозмовника.

127

Квізінарт (англ. Cuisinart) — відомий американський бренд кухонної техніки, що належить компанії Conair Corporation, відомій на ринку з 1971 року. Компанія розпочала свою діяльність із випуску кухонних комбайнів (англ. food processor).

128

Цирульницький стовпчик (англ. barber’s pole); такі стовпчики, у білу та червону смужку, й досі стоять біля дверей перукарень в Англії. Ця традиційна вивіска нагадує про те, що цирульники колись не тільки стригли й голили клієнтів, а й за потреби пускали кров.

129

Cherchez le deus ex machina — автор поєднує два відомі крилаті вислови: французький cherchez la femme (укр. Шукайте жінку), використовують, коли поведінка людини є незрозумілою, тобто вчинки не можна пояснити логічно, та латинський deus ex machina (укр. Бог з машини), що означає несподіваний поворот у фабулі завдяки втручанню сторонніх сил чи обставин. Фраза походить із античного театру, де для виходу богів на сцену застосовували механічні пристрої.

130

Ідеться про п’єсу французького філософа, драматурга та прозаїка Жана-Поля Сартра (фр. Jean-Paul Charles Aymard Sartre; 1905-1980) «За зачиненими дверима» (фр. «Huis clos»). Саме в цьому творі вжито один із найвідоміших афоризмів Сартра: «Пекло — це інші».

131

Альберт Швейцер (також Швайцер, нім. Albert Schweitzer; 1875-1965) — німецький теолог, музикант, лікар, місіонер, лауреат Нобелівської премії миру. Засновник етики благоговіння перед життям.

132

Чеширський Кіт (англ. Cheshire Cat) — персонаж книжки «Алісині пригоди у Дивокраї» англійського письменника Льюїса Керрола (Lewis Carroll), відомий своєю посмішкою, яку залишає по собі, розчиняючись у повітрі.

133

Боже мій! (Фр.).

134

Автор перефразував рядок із трагедії Вільяма Шекспіра «Ромео і Джульєтта» (англ. «Romeo and Juliet») «А plague о’ both your houses!» — «Чума, чума обом родинам вашим!», переклад українською Ірини Стешенко, 1986.

135

Личинки непарного шовкопряда завіз у Північну Америку Етьєн Леопольд Трувело (фр. Etienne Leopold Trouvelot; 1827-1895) — французький астроном та ентомолог-аматор — для подальшого розведення та застосування у виробництві шовку. Частина личинок потрапила за межі лабораторії та саду вченого, шовкопряд розмножився у сусідніх лісах. Усі заходи зі знищення непарного шовкопряда виявились неефективними, він розосередився на гігантській території. Щорічно ці шкідники завдають збитків на суму близько 700 мільйонів доларів.

136

Дзенпо-наґе, «кидок уперед» — назва прийому айкідо.

137

Девід Стайнберґ (англ. David Steinberg, нар. 1942) — один з найвідоміших коміків США. Йдеться про його гумористичну мініатюру, в якій переінакшено біблійний сюжет з Мойсеєм і палаючим кущем. Мойсей чує голос з куща: «Скинь взуття з твоїх ніг: місце бо, що на ньому стоїш, — земля свята», а коли скидає, то обпікає собі ноги і чує глузливу репліку: «О, це вже третій за сьогодні!»

138

Майкл Мур (англ. Michael Moore, нар. 1945) — відомий американський джазовий музикант, грає на бас-гітарі.

139

Ідеться про явище, відоме як «ефект Дросте»: зображення розмішується само в собі, у місці, де в реальності очікується схоже зображення. Таке розміщення є рекурсивним: менша версія містить ще меншу версію зображення, і так далі, теоретично нескінченно. Ефект був названий так через коробку какао-порошку фірми Дросте 1904 року. Автор каже про аналогічну упаковку, тільки це коробка солі фірми «Morton Salt», на якій зображено дівчину, котра тримає в руках коробку солі «Morton Salt».

140

Тантра — комплекс релігійних ритуалів, практик і медитацій для досягнення найвищої реалізації, що виник на початку нашої ери в індуїзмі та брахманізмі. Фахівці визначають поняття тантричного сексу як інтимну близькість між чоловіком та жінкою, але в особливому стані, коли партнери балансують між дійсністю і сном.

141

Перефразований рядок з пісні «We’re Here Because We’re Here», яку співали англійські й американські вояки у шанцях Першої світової війни.

142

Джоан Галіфакс (англ. Joan Jiko Halifax, нар. 1942) — американська вчена в галузі антропології та екології, громадська діячка. Вчителька дзен-буддизму.

143

Гейзер Пік (англ. Geyser Peak Winery) — одна з найстаріших та найвідоміших виноробень у Каліфорнії, США. Заснував у 1880 р. Авґуст Квітцоу.

144

Артур Шопенгауер (нім. Arthur Schopenhauer; 1788-1860) — німецький філософ, провісник метафізичного волюнтаризму (сутність світу — це воля), поєднував об’єктивний ідеалізм з ідеалізмом суб’єктивним.

145

«Фризбі» — летючий диск, пластмасовий спортивний снаряд у формі диска діаметром 20-30 сантиметрів із загнутими краями. Назва «Фризбі» пов’язана з тим, що першими на ринку були летючі диски торгової марки «Фризбі» (англ. Frisbee) фірми «Wham-О».

146

Джаз-ф’южн (англ. jazz fusion, або fusion) — музичний стиль, виник наприкінці 1960-х за рахунок поєднання джазової гармонії та імпровізації з роком, фанком та ритм-енд-блюзом. Джазові музиканти почали використовувати електрогітари, підсилювачі та ударні установки.

147

Акромегалія (грец. ακρος — крайній і грец. μεγας — великий) — захворювання, яке проявляється в надмірному рості кісток, м’яких тканин та внутрішніх органів.

148

Фредді Мур (Frederick George «Freddy» Moore; нар. 1950) — американський рок-музикант.

149

Ванґуард Віллідж (англ. Village Vanguard), буквально «Авангардне Селище», — відомий джаз-клуб у Нью-Йорку. Діє з 1935 року.

150

Артур В. Гоудс (англ. Arthur W. Hodes, 1904-1993) — американський джазовий піаніст українського походження (народився в Миколаєві), більш відомий як Арт Гоудс.

151

Макс Камінскі (англ. Max Kaminsky, 1908-1994) — джазовий музикант, трубач, керівник джазового оркестру «Мах Kaminsky Orchestra».

152

Річі Коул (англ. Richie Cole, нар. 1948) — американський джазовий музикант, саксофоніст та композитор.

153

«Блюз дикуна» (англ. «Wild Man Blues») — джазова композиція; авторство інколи приписують Джеллі Роллу Мортону (Jelly Roll Morton), а інколі Луї Армстронґу (Louis Armstrong), які обидва виконували цей твір і записали його.

154

Ґейс (давньоірл. geis, ірл. geas) — непорушна обітниця, дана під магічним примусом в ірландських кельтів. Найімовірніше, ґейси мали форму заклинань.

155

Великий вибух (англ. Big Bang) — фізико-космологічна теорія про ранню стадію еволюції Всесвіту зі сингулярності — стану, що характерний нескінченною щільністю і температурою речовини, який існував приблизно 13,8 мільярда років тому. Теорія ґрунтується на екстраполяції в минуле факту розбігання галактик згідно з законом Габбла.

Велике стискання (англ. Big Crunch) — один із можливих сценаріїв майбутнього Всесвіту, згідно якого розширення Всесвіту з часом змінюється на стискання, і Всесвіт колапсує в ту ж сингулярність.

156

«Скеля вічності» (англ. «Rock of Ages») — релігійний гімн. Слова Августуса М. Топледі (1740-1778), музика Томаса Гастінґса (1784-1872).

157

Навпаки (фр.).

158

«Ґраустарк» (англ. Graustark) — вигадана країна у Східній Європі, де розгортаються події кількох романів Джорджа Барра Маккатчена (англ. George Barr McCutcheon, 1866-1928), американського письменника та драматурга.

159

Зі самого початку (лат.).

160

Тоні Прайс (англ. Tony Price, 1937-2000) — американський скульптор, котрий працював у стилі джанк-арт (від англ. junk — сміття), створюючи скульптури переважно з металобрухту.

161

«Я повільно повернувся... крок за кроком... дюйм за дюймом...» — фраза-рефрен, що повторюється в серії комедійних телефільмів, популярних у США в 1950-ті роки. Сюжет усіх серій побудований на тому, що герой, який розшукує свого кривдника, аби помститися, зустрічає випадкову людину і, розповідаючи їй свою історію, настільки збуджується, що вчиняє напад на свого слухача. Поштовхом завжди слугує якась фраза чи словосполучення, що діє, наче спусковий гачок. Наприклад, в одній зі стрічок — словосполучення «Niagara Falls», тобто Ніагарський водоспад, а також назва канадського містечка Ніагара-Фоллс на кордоні зі США.

162

Ель Ґреко (ісп. El Greco, справжнє ім’я Доменікос Теотокопулос, 1541 — 1614) — іспанський художник грецького походження. Один із представників Критської школи. Можливо, автор має на увазі грозове небо, наприклад, на картині «Краєвид Толедо під час грози».

163

«І ти, Бруте?» (лат. Et tu, Brute?) — відомий латинський вислів, який приписують Гаю Юлію Цезарю. «І ти, Бруте?» зазвичай кажуть близькій людині у разі зради, частіше з іронією.

164

Жалібниця (лат. Nymphalis antiopa) — метелик з родини німфалід (лат. Nymphalidae). Видову латинську назву метелик отримав від імені Антіопи — цариці амазонок. Цього метелика називають жалібницею через його забарвлення, яке, як правило, оксамитово-коричневе зі широкою жовтою смугою на краю крил.

165

Термін походить від церковної традиції, що передбачала виділення у тексті Біблії чотирьох смислів: дослівного, а також трьох духовних — алегоричного, анаґоґічного і тропологічного. Зв’язок між цими чотирма сенсами часто підсумовували рядками з вірша XIII сторіччя домініканця Авґустина Датського:

Літера розповідає історію; алегорія вчить, у що вірити;

Мораль каже, як діяти; на що надіятися — анаґоґія.

166

Синхроністичність — термін, який започаткував швейцарський психоаналітик та філософ Карл Ґустав Юнґ (нім. Carl Gustav Jung, 1875-1961). Означає події, що відбуваються паралельно в психічній та фізичній реальностях, не пов’язані при цьому причиново-наслідковим зв’язком, але демонструють певну смислову ідентичність.

167

Хтонічні божества (грец. Χθόνιοι θεοί  — божества землі) — у різних релігіях назви божеств, пов’язаних з підземним потойбіччям.

168

Елементали, також стихійники, живолаки — у середньовічному окультизмі істоти, які відповідають стихіям (елементам) світу, символи цих стихій та їхні охоронці.

169

Джейн Ліндсколд — (англ. Jane Lindscold, нар. 1962) — американська письменниця, учениця та подруга Роджера Желязни. Працює в жанрах фентезі та наукової фантастики.

170

Марк Твен (англ. Mark Twain), справжнє ім’я Семюель Клеменс (англ. Samuel Clemens, 1835-1910) — американський письменник, журналіст, гуморист, сатирик, дійсно, широко відомий своїми афоризмами. Але такого вислову (англ. «...being able to choose your friends but not your relatives») серед них немає. Схожий вислів зустрічається в американської письменниці Гарпер Лі (англ. Harper Lee; 1926-2016): «You can choose your friends but you sho’ can’t choose your family...» у романі «Убити пересмішника» (англ. «То Kill a Mockingbird»). Відоме також старовинне англійське прислів’я зі схожим змістом: «You cannot choose your family but you can choose your friends».

171

Обсценізми, обсценна лексика — ненормативна лексика (також нецензурна лексика, лихослів’я, лайка) — табуйована (неприпустима) лексика, яку мовці сприймають як відразливу, непристойну.

172

«Ходімо до кабаре, старий друже» (англ. «Соте to the cabaret, old chum» — трохи перефразовані рядки з пісні («Life is a Cabaret»), титульної пісні бродвейського мюзиклу «Кабаре» 1966 р. та популярної американської кінострічки 1972 р. з тією ж назвою.

173

Карл Меннінґер (англ. Karl Augustus Menninger, 1893-1990) — американський психіатр, психоаналітик, автор численних книжок із психоаналізу.

174

Роберт Л. Хасс (англ. Robert L. Hass, нар. 1941) — американський поет, лауреат престижних літературних премій. Мешкає в Каліфорнії, викладає в університеті Берклі.

175

«Гончаки смерті налякали мене» (англ. «Death’s hounds feared те») — цитата з вірша «Дитина, що дає назви квітам».

176

Ігри антагоністичні — ігри з двома гравцями, які мають прямо протилежні інтереси. Формально ця протилежність виявляється в тому, що при переході від однієї ситуації до іншої збільшення (зменшення) виграшу одного гравця тягне за собою зменшення (збільшення) виграшу іншого. Таким чином, сума виграшів гравців в будь-якій ситуації дорівнює нулю. Тому антагоністичні ігри називають іноді також нульовими іграми.

177

В оригіналі «So let sleeping wyverns lie», що є перефразованим англійським прислів’ям «Let sleeping dogs lie» (укр.: Не буди собак, що сплять). В українській мові існує схоже прислів’я: «Не чіпай собаки, то й гавкати не буде».

Виверн, або виверна (лат. Vivernus; англ. wyvern) — у міфології крилатий дракон із тілом змії, гострим хвостом і двома лапами. Зустрічається в геральдиці.

178

Тільки ще бляшаного даху бракує — Люк доречно згадує відомий англомовний анекдот: «Q: What is the height of noise? A: Two skeletons f**king on a tin roof». (укр «Що таке супер-гуркіт?» — «Це коли два скелети ї*уться на бляшаному даху»).

179

«Джеймсон» (англ. Jameson) — відомий бренд традиційного ірландського віскі.

180

«Караван» (англ. Caravan) — джазовий стандарт 1930-х років, відомий у виконанні багатьох славетних музикантів та співаків. Уінтон Марсаліс (англ. Wynton Learson Marsalis, нар. 1961) — американський трубач та композитор.

181

«Лілі Марлен» (нім. «Lili Магіееп») — пісня про кохання, композитор Норберт Шульце, слова Ганс Ляйп. Текст пісні був написаний ще у середині 1910-х років. Спочатку пісня мала іншу назву: «Дівчина під ліхтарем» (нім. «Das Madchen unter der Lateme»), але популярності набула під назвою «Лілі Марлен» у роки Другої світової війни, по обидва боки фронту. Р. Желязни відтворив сцену з пісні у книжці «Лицар Тіней», змусивши Мерліна зустрітися з дівчиною, що чекає під ліхтарем на Корвіна.

Пісня перекладена багатьма мовами світу. Серед інших українською пісню переклав Сергій Жадан:

Біля казарми,

Перед ворітьми

Ще стоїть ліхтарня

І світиться з пітьми.

Так віриться, що ми прийдем

Стояти знов під ліхтарем,

Як вперш, Лілі Марлен...

С. Жадан, «Лілі Марлен», в-во «Фоліо», 2009 р.

182

Вогняний опал, опал вогненний — різновид опалу, що має кольори від гіацинтово-червоного до медово-жовтого, з вогнистим відблиском.

183

Ідеограма — нефонетичний писемний знак, напр., ієрогліф. У широкому значенні слова — зображення з активним образно-символічним підтекстом.

184

«Леді з Шанхаю» (англ. «The Lady from Shanghai») — американська кінострічка 1947 р., знята режисером О. Веллсом за романом Ш. Кінґа. Стрічку було визнано однією з вершин жанру «нуар» (чорний фільм), а сюрреалістичну перестрілку у повній дзеркал кімнаті сміху — однією з найефектніших сцен світового кіно.

185

Сингулярність (від лат. singularis — єдиний, особливий). У філософії — одиничність сутності, події, явища; космологічна сингулярність — стан Всесвіту у початковий момент Великого вибуху, що характеризується нескінченною густиною і температурою речовини.

186

«Дев’ять Дів» (англ. «The Nine Maidens») — композиція для гітари англійського гітариста Джона Ренборна (англ. John Renbourn, 1944—2015). У назві твору використана легенда, пов’язана з кам’яним колом (кромлехом) з дев’яти встановлених вертикально каменів на заході графства Корнуолл.

187

«Лос Анімалес» (ісп. «Los Animales», укр. «Тварини») — альбом американського гітариста Брюса Данлопа. Композиція номер 9 має назву «Cheetah Heart» (укр. «Серце гепарда»).

188

Отже (лат.).

189

«...ведуть і досі запеклий бій Схід і Захід в душі моїй» і, далі, «...То доки ж? Доки?» — рядки з вірша «Валлійська марка» (англ. «Welsh Marches»), що входить до збірки «Шропширський хлопець» (англ. «А Shropshire Lad») видатного англійського поета Альфреда Едварда Хаусмана (англ. Alfred Edward Housman, 1859-1936). У вірші йдеться про Нормандську експансію ХІ-ХІІ століття, що створила умови для остаточного завоювання Вельсу Англією у другій половині XIII століття. Валлійська марка — традиційна назва областей на кордоні Вельсу й Англії.

190

Леопольд Блум — головний герой книги ірландського письменника Джеймса Джойса (англ. James Augustine Aloysius Joyce, 1882-1941) «Улісс».

191

Тест Роршаха — психодіагностичний тест для дослідження особистості, створений 1921 року швейцарським психіатром і психологом Германом Роршахом (нім. Hermann Rorschach). Відомий також під назвою «Плями Роршаха». Випробовуваному пропонується сформулювати власні асоціації щодо десяти пар симетричних чорнильних плям.

192

Палка поґо (англ. Pogo stick), коник — пристрій з пружиною для стрибків від землі в положенні стоячи, використовується як іграшка, гімнастичний снаряд або інструмент для екстремального виду спорту. Складається зі штанги з ручкою, пружини та платформи для ніг.

193

«...і взагалі твій дух, древолюбе, блукатиме вічно англійськими між живоплотом доріжками» (англ. «Your ghost will walk, you lover of trees, / (If our loves remain) / In an English lane...») — рядки з вірша «De Gustibus» англійського поета Роберта Бравнінґа (англ. Robert Browning, 1812-1889). Назва вірша є частиною латинського вислову «De gustibus non est disputandum, or de gustibus non disputandum est» (укр. «Про смаки не сперечаються»).

194

Шпада — холодна зброя з відносно вузьким довгим пласким клинком, який має вістря та ріжучі кромки з обох боків і яким можна колоти, різати й рубати. Слово запозичене з італійської мови, де воно звучить spada. Зустрічається в староукраїнських і старобілоруських словниках.

195

Залежно від ваги мечі поділяють на одноручні, півтораручні й дворучні. У давні часи серед прямих мечів зустрічалися гіганти вагою 3-5 кг із клинками завдовжки 120-160 см — дворучники. Перевага дворучників полягала в їхній здатності пробивати суцільні лати (за такої довжини клинка його кінець рухався дуже швидко, а вага забезпечувала більшу інерцію) і можливості діяти на більшій відстані. Дворучний меч застосовувався головно для двобоїв, тому що вимагав великого простору для розмаху.

196

«Кірі-аґе» (англ. kiri age) — в айкідо вертикальний різальний удар знизу догори. Як і в інших техніках айкідо, особливість удару полягає в тому, що рухається не рука, а все тіло бійця.

197

«Нанаме-ґірі» (англ. naname giri) — діагональний різальний удар.

198

В оригіналі, вірогідно, помилка, й автор має на увазі «kumatchi» («кумачі») — спарингові вправи з мечем у так званому «айкі-кен», тобто техніці меча в ай-кідо, для якої характерними є кругово-спіральні рухи повз супротивника.

199

Аполлонічне та Діонісійське начала — філософське та мистецьке поняття, а також протиставлення, що базується на тих якостях, що їх уособлюють Аполлон та Діоніс у міфології Стародавньої Греції. Такі поняття, як світлий розум, поміркованість, довершеність, пов’язували з аполлонічним началом. Діоніс, проголошений антиподом Аполлона, в усьому протистояв йому. Художників відповідно поділяли на тих, хто прагнув гармонії, ясності і лагідного спокою, і тих, хто ототожнював натхнення і так зване священне божевілля, вважав, що хаос — одвічний, а пристрасті — сильніші за розум та закони.

200

Золота доба (грец. Χρυσόν Γένος, лат. aurea aetas) — в античній міфології період, коли люди вели безтурботне життя без підневільної праці, а також без воєн, розбрату й чвар.

201

Сара Кетрін Вулдрідж (англ. Sara Katherine Wooldridge, нар. 1956) — американська співачка, виконує власні пісні, виступає під сценічним ім’ям Sara К. Мешкає в м. Санта-Фе, США.

202

Територією всієї Каліфорнії проходить розлом Сан-Андреас, через це тут часто відбуваються землетруси.

203

Орогенічні рухи (англ. orogenic movements), горотвірні рухи — рухи земної кори, які спричиняють утворення гір, на відміну від епейрогенічних рухів, які створюють континенти та плато, океанічні та континентальні басейни.

204

Фрейм (англ. frame — «каркас», «рамка») — структура, що описує певний складний об’єкт, абстрактний образ, модель. Фрейм, як правило, ототожнюється зі стандартною, стереотипною ситуацією, що включає деяку множину конкретних однорідних ситуацій.