Філіп К. Дік

Людина у високому замку

Моїй дружині Тессі та синові Крістоферу

з великою та страшною любов'ю

1

Містер Р. Чілден увесь тиждень з тривогою перевіряв пошту. Однак цінна посилка зі Штатів Скелястих Гір так і не надійшла. «Клієнт буде незадоволений»,— подумав він, коли у п'ятницю вранці відчинив магазин і на підлозі біля щілини для пошти не побачив нічого, крім листів.

Наливши собі розчинного чаю з п'ятицентового настінного автомата, Чілден узяв віник і почав підмітати. Незабаром його крамниця «Американські художні ремесла» була готова до нового дня: усе так і сяє, каса повна решти, свіжі чорнобривці у вазі, по радіо лунає фонова музика. За вікном бізнесмени поспішали тротуарами до своїх офісів на Монтґомері-стрит. Удалині проїхав фунікулер. Чілден зупинився, щоб помилуватися. Жінки у довгих яскравих шовкових сукнях... На них він теж дивився. А потім задзвонив телефон, і він розвернувся, щоб відповісти.

— Так,— сказав у відповідь знайомий голос, і в Чілдена впало серце,— це містер Таґомі. Вербувальний плакат часів Громадянської війни для мене ще не прибув, сер? Нагадую, що ви обіцяли його ще минулого тижня.

Нервовий, різкий голос на межі ввічливості ледь тримався у рамках кодексу.

— Містере Чілден, сер, хіба я не вносив передоплату з цією умовою? Ви розумієте, що це подарунок? Для клієнта. Я пояснював.

— Оплачені моїм власним коштом додаткові запити,— почав Чілден,— з приводу обіцяної вам посилки, яка, як ви розумієте, містере Таґомі, сер, має бути доставлена не з цього регіону, і відтак...

— Отже, ви її не отримали,— перервав його містер Таґомі.

— Ні, містере Таґомі, сер.

Холодна тиша.

— Я більше не можу чекати,— сказав Таґомі.

— Так, сер.

Чілден похмуро дивився крізь вітрину на теплий сонячний день і офісні будівлі Сан-Франциско.

— Тоді потрібна заміна. Що ви порекомендуєте, містере Чілдан?

Таґомі навмисне перекривив його прізвище. Згідно з кодексом, це було образою, від якої у Чілдена запалахкотіли вуха. У нього вибили землю з-під ніг, ця ситуація страшенно його принижувала.

Надії, страхи та гризоти Роберта Чілдена піднялися і розрослися, затягуючи його, мов драговина, не даючи говорити. Він почав затинатися, утримуючи слухавку липкою від поту рукою. Повітря в магазині пахло чорнобривцями, музика лунала й далі, але йому здавалося, ніби він тоне у якомусь далекому морі.

— Ну,— спромігся він вичавити з себе,— олійниця. Морозивниця приблизно 1900 року.

Мозок відмовлявся думати. Саме тоді, коли ти про це забуваєш. Коли обманюєш себе. Йому було тридцять вісім років. Він іще пам'ятав довоєнні дні. Інші часи. Франклін Делано Рузвельт і Всесвітній ярмарок. Кращий світ, який залишився у минулому.

— Чи міг би я принести різні цінні екземпляри до вашого офісу? — пробурмотів він.

Зустріч призначили на другу. Вішаючи слухавку, він подумав, що доведеться закрити магазин. Нічого не вдієш. Потрібно берегти таких клієнтів, на них тримається бізнес.

Невпевнено стоячи на ногах, він усвідомив, що до магазину хтось зайшов. Двоє. Молодий чоловік і дівчина, обоє симпатичні і добре вдягнені. Досконалі. Він опанував себе і пішов до них, невимушено та професійно, з посмішкою на обличчі. Вони схилилися, уважно роздивляючись прилавок, а потім взяли до рук гарнесеньку попільничку. «Одружені»,— здогадався він. Мешкають десь у Місті Витких Туманів, новому елітному житловому комплексі на самісінькому узбережжі затоки з видом на Бельмонт.

— Доброго дня,— привітався він, і йому одразу стало краще.

Вони усміхнулися до нього без жодної зверхності, із самою лише добротою. Його вітрини — які направду були найкращими на всьому Узбережжі,— трохи приголомшили їх. Помітивши це, він відчув вдячність. Вони розуміли.

— Прекрасні речі, сер,— сказав молодий чоловік.

Чілден мимоволі вклонився.

Їхні очі, в яких світилася не лише взаємна прив'язаність, а й спільне захоплення витворами мистецтва, які він продавав, спільні смаки та задоволення, зосереджено вдивлялися у нього. Ці люди дякували йому за те, що він має такі речі, що їх можна побачити, взяти, роздивитися і покрутити в руках, навіть не купуючи. «Так,— подумав він,— вони знають, що це за магазин. Тут вам не мотлох для туристів. Ніяких табличок з червоного дерева із написами „Мюїр Буде, округ Марін, ТСШ“, ніяких смішних значків, дівчачих перснів, листівок чи краєвидів із Мостом». Особливо очі дівчини, великі, темні. «Як легко я міг би закохатися у таку дівчину,— подумав Чілден,— і яке горе це принесло б мені, наче у мене і без того мало проблем». По-модному зачесане чорне волосся, вкриті лаком нігті, проколені вуха, з яких звисали довгі бронзові сережки ручної роботи.

— Ваші сережки,— пробурмотів він,— ви не тут їх купили?

— Ні, вдома,— відповіла вона.

Чілден кивнув головою. Ніякого сучасного американського мистецтва: у такому магазині, як його, було місце лише для минулого.

— Ви надовго тут? У нашому Сан-Франциско? — запитав він.

— Я тут на невизначений термін,— сказав чоловік,— при Комісії з розслідування умов життя у неблагополучних регіонах.

Його обличчя випромінювало гордість. Не військовий. Не один із цих неотесаних новобранців із жуйками в роті, які з жадібними обличчями вешталися по Маркет-стрит, витріщаючись на вульгарні шоу, порнофільми, тири, дешеві нічні клуби, обвішані фотографіями білявок середнього віку, що позирали скоса, затиснувши пипки грудей між своїх зморщених пальців... Нетрища задрипаних барів, де панував джаз,— такою стала майже вся рівнинна частина Сан-Франциско, перекошені халупи з дошок під бляшаними дахами, що почали рости на руїнах ще до того, як встигла упасти остання бомба. Ні, цей чоловік належав до еліти. Культурний, освічений, навіть більшою мірою, ніж містер Таґомі, який як-неяк був чиновником високого рангу у Торговому представництві на Тихоокеанському узбережжі. Таґомі був уже літньою людиною. Його погляди сформувалися у часи Військового уряду.

— Ви шукаєте традиційні вироби американського етнічного мистецтва на подарунок? Або, можливо, для вашого нового помешкання?..

Якщо друге... Серце в нього стрепенулося.

— Саме так,— відповіла дівчина,— ми почали облаштовувати квартиру. Ще не зовсім визначилися. Гадаєте, ви могли б нам щось порадити?

— Так, ми могли б домовитися про зустріч у вашій квартирі. У зручний для вас час я приніс би декілька предметів ручної роботи, які видаються мені доречними — це, звісно ж, наша спеціалізація.

Він опустив погляд, щоб приховати свої сподівання. Йшлося про тисячі доларів.

— От-от має надійти стіл у новоанглійському стилі, з клену, лише дерево, жодних цвяхів. Безмежно красива і вартісна річ. І дзеркало часів війни 1812 року. А ще мистецтво аборигенів: колекція килимів із козячої шерсті, пофарбованих рослинними барвниками.

— Сам я надаю перевагу міському мистецтву,— сказав чоловік.

— Так,— жваво підхопив Чілден,— послухайте, сер: у мене є оригінальний мурал з періоду Нового курсу[1]. Дерев'яна основа, чотири частини, із зображенням Гораса Ґрілі[2]. Безцінна колекційна річ.

— О!

Темні очі японця спалахнули.

— І програвач «Віктрола» 1920 року, перероблений у бар.

— О!

— А ще, сер, послухайте: обрамлена фотографія Джин Гарлоу[3]з автографом.

Чоловік вирячив на нього очі.

— Домовимося про зустріч? — запитав Чілден, відчувши, що момент сприятливий.

Із внутрішньої кишені піджака він видобув ручку і записник.

— Я занотую ваші імена й адресу, сер та леді.

Потім, коли подружжя вийшло, Чілден стояв, заклавши руки за спину та позираючи на вулицю. Радість. Якби кожного дня справи йшли так добре. Але йшлося не лише про бізнес, про успішність його крамниці. Це давало нагоду зустрітися із молодим японським подружжям неформально, де б Чілдена сприймали як людину, а не як янкі або, у найкращому разі, як торговця виробами мистецтва. Так, ці молоді люди, які належали до нового покоління і не пам'ятали довоєнних часів, ба навіть самої війни,— саме вони були надією світу. Зміна місця не мала для них жодного значення.

«Це скінчиться»,— подумав Чілден. Колись це скінчиться. Сама ідея місця. Не буде уже правителів та підлеглих, лише люди.

І все ж він тремтів від страху, уявляючи, як стукає в їхні двері. Він зазирнув у свій записник. Подружжя Касоура[4]. Його впустять і, поза сумнівом, запропонують чай. Чи зробить він все, як належить? Чи знатиме, як поводитися і що говорити потрібної миті? А може, осоромить себе, мов тварина, припустившись якоїсь жахливої нетактовності?

Дівчину звали Бетті. «У її виразі обличчя було стільки розуміння»,— подумав він. Ніжний, співчутливий погляд. Звісно, навіть за цей короткий час вона зуміла розгледіти його надії та поразки.

Надії... У нього раптом запаморочилося в голові. Які прагнення, безумні, якщо не самовбивчі, він плекав? Однак стосунки між японцями і янкі, хоча частіше — між чоловіком-японцем і жінкою-янкі — траплялися. «Це...» — Чілден здригнувся від самої лише гадки. До того ж вона одружена. Він придушив у собі цей вихор мимовільних думок і почав поспіхом відкривати ранкову пошту.

Він помітив, що руки й досі тремтять. А потім згадав про зустріч із містером Таґомі, призначену на другу,— тут руки перестали тремтіти і неспокій перетворився у рішучість. «Я повинен вигадати щось, що його влаштує»,— вирішив він. Але звідки це взяти? Як? Що обрати? Зателефонувати. Постачальники. Здатність вести справи. Роздобути повністю відреставрований форд 1929 року з тканинним верхом (чорним). Влучити в десятку, щоб забезпечити його прихильність назавжди. Новісінький тримоторний літак для доставки пошти, знайдений в алабамському ангарі навіть не розпакованим. І так далі. Муміфікована голова містера Б. Білла[5] з шапкою сивого волосся. Сенсаційний американський артефакт. Завоювати собі репутацію у вищому товаристві експертів по всьому тихоокеанському узбережжю, а також на Рідних Островах.

Шукаючи натхнення, він закурив цигарку з марихуаною чудової марки «Земля усмішок».

Френк Фрінк лежав у ліжку у своїй кімнаті на Гейз-стрит і думав, як підвестися. Сонце світило крізь жалюзі на купу одягу, що звалилася на підлогу. Десь там і його окуляри. Чи не наступить він на них? «Потрібно пробратися до ванної якось інакше». Проповзти чи прокотитися. Голова боліла, але суму він не відчував. Він вирішив, що не варто озиратися назад. Котра це? Годинник на нічному столику. Одинадцята тридцять! Нічого собі. Але він не вставав.

«Мене звільнено».

Напередодні він неправильно повівся на фабриці. Його затягнуло у недоречну розмову із містером Віндемом-Метсоном, який мав приплюснуте обличчя з носом, як у Сократа, перстень з діамантом та золоту запальничку. Інакше кажучи, владу. Трон. Думки Фрінка сонливо плуталися.

«Так. Тепер мене внесуть у чорний список. Мої навички нічого не варті — я не маю роботи». П'ятнадцять років досвіду. Втрачено.

А тепер він мав постати перед Комісією з оцінювання робітників для перегляду його розряду. Оскільки він ніяк не міг визначити, що за стосунки у Віндема-Метсона із піноками[6] — маріонетковим білим урядом у Сакраменто, то не знав і міри впливу свого колишнього роботодавця на справжніх господарів, японців. КОР управляли піноки. Йому доведеться постати перед чотирма-п'ятьма білими товстунами середнього віку на кшталт Віндема-Метсона. І якщо там його не реабілітують, він звернеться до однієї з імпортно-експортних Торгівельних Місій із керівництвом у Токіо, що мали відділення по всій Каліфорнії, в Орегоні, Вашингтоні та в тій частині Невади, що входила до Тихоокеанських Штатів Америки. Але якщо і це звернення не матиме успіху...

Він лежав і дивився у стелю, на старий світильник, а в голові роїлися плани. Наприклад, він міг пробратися через кордон до Штатів Скелястих Гір. Але вони були певною мірою пов'язані з ТША і могли його видати. Як щодо Півдня? Він відсахнувся. Брр. Тільки не це. Він, білий, мав би там достатньо місця, власне, навіть більше, ніж тут, у ТША. Але... Такого місця він не хотів.

Іще гірше, що ціла павутина ниточок, економічних, ідеологічних і бозна яких іще пов'язувала Південь із Райхом. А Френк Фрінк був євреєм.

Насправді його звали Френк Фінк. Він народився на Східному узбережжі, у Нью-Йорку, і в 1941-му, якраз після падіння Росії, його призвали до армії США. Коли японоси взяли Гаваї, його послали на Західне Узбережжя. Коли війна завершилася, він опинився саме тут — з японського боку лінії розмежування. І сьогодні, п'ятнадцять років по тому, він усе ще був тут.

У 1947-му, в День капітуляції, він фактично ошалів від люті. Охоплений ненавистю до японосів, він присягнувся помститися. Свою службову зброю, ретельно змащену і запаковану, він закопав на глибині десяти футів у підвалі — до того дня, коли він і його побратими повстануть. Однак він тоді не взяв до уваги, що час — найкращий лікар. Коли він зараз думав про свій план, про велику криваву бійню, про очищення від піноків та їхніх господарів, то почувався так, наче переглядає вицвілий випускний альбом зі школи, зустрічаючись із власними хлоп'ячими сподіваннями. Френк «Золота рибка» Фінк збирається стати палеонтологом і присягається одружитися з Нормою Праут. Норма Праут була найгарнішою дівчиною у класі, schones Mädchen[7], і він справді присягався одружитися з нею. Які ж це давні спогади! Все одно що слухати Фреда Аллєна[8] або дивитися фільми з В. К. Філдсом[9]. Із 1947 року він бачився і розмовляв, мабуть, із шістьма-сімома сотнями японців, і бажання завдати шкоди якомусь із них після перших кількох місяців просто перестало з'являтися. Воно вже не мало сенсу.

Хоча... Був такий собі містер Омуро, який прибрав до рук велику частку орендного житла у центральній частині Сан-Франциско і став на певний час орендодавцем Френка. Гниле яблуко. Акула. Він ніколи нічого не ремонтував, ділив кімнати на дедалі менші закутки і підвищував платню... Омуро висотував жили із бідняків, особливо з безробітних колишніх військових, які ледь животіли у роки депресії на початку п'ятдесятих. Однак саме одне із японських торгових представництв відрізало голову Омуро за його корисливість. І сьогодні про таке порушення жорстких, суворих, але справедливих японських законів ніхто й помислити не міг. Варто було віддати належне чесності японських окупаційних чиновників, особливо тих, що прийшли після падіння Військового уряду.

Згадавши про сувору стоїчну чесність Торгових представництв, Фрінк відчув себе певніше. Навіть Віндема-Метсона зметуть, як набридливу муху, хоч він і власник корпорації «В.-М.». Принаймні на це він сподівався. «Здається, я й справді вірю у всю цю балаканину про Єдність і Процвітання у Тихоокеанському альянсі»,— сказав він собі. Дивно. Якщо озирнутися на ті часи, коли все лише починалося, тоді це здавалося такою неприкритою брехнею... Порожньою пропагандою. Але тепер...

Він піднявся з ліжка і, нетвердо тримаючись на ногах, пішов до ванної. Вмиваючись та голячись, він слухав по радіо обідній випуск новин.

«Не будемо зневажати ці зусилля»,— сказало радіо, коли Фрінк на якусь мить перекрив гарячу воду.

«Не будемо»,— гірко подумав він. Він знав, про які саме зусилля йдеться. І все ж таки було щось кумедне у цих огрядних похмурих німцях, які походжали Марсом у червоній пилюці, де ще не ступала нога людини. Намилюючи щоки, Фрінк почав наспівувати під ніс сатиричну пісеньку: Gott, Неп Kreisleiter. Ist dies vielleicht der Ort wo man das Konzentrationslager bilden kann? Das Wetter ist so schon. Heiss, aber dock schon...[10]

Із радіо лунало: «Цивілізація Спільного процвітання повинна зупинитись і подумати, чи в нашому прагненні збалансувати взаємні зобов'язання, відповідальність та винагороди...» «Типовий жаргон панівної верхівки»,— зауважив Фрінк. «...ми не прогледіли обриси арени майбутнього, на якій люди будь-якого походження — нордичного, японського, негроїдного — вершитимуть свої справи...» Цьому не було кінця-краю.

Одягаючись, він із задоволенням думав про свою сатиричну пісеньку. «Погода schon, so schon. Але немає чим дихати...»

Проте факт залишався фактом: Тихоокеанія нічого не робила для колонізації інших планет. Вона взялася за Південну Америку — чи, радше, загрузла там, мов у болоті. І поки німці невтомно будували гігантські автоматизовані конструкції у відкритому космосі, японоси й далі випалювали джунглі у малодоступних районах Бразилії, зводячи з глини багатоквартирні восьмиповерхівки для колишніх мисливців за головами. Поки японоси спроможуться запустити свій перший космічний корабель, німці уже встигнуть взяти під контроль усю Сонячну систему. У старі добрі часи, описані у книжках з історії, німці пасли задніх, поки вся Європа завершувала становлення своїх колоніальних імперій. «Але тепер вони в хвості плестися не будуть»,— подумав Фрінк. Вони засвоїли урок.

А потім він подумав про Африку і тамтешні нацистські експерименти. І кров зупинилися в жилах, застигла, немов вагаючись, а тоді відновила свій рух.

Величезна порожня руїна.

Із радіо лунало: «...однак ми повинні з гордістю дивитися на те, яку велику увагу приділяємо базовим фізіологічним потребам людей, незалежно від того, звідки вони, їхнім духовним прагненням, які повинні...»

Фрінк вимкнув радіо. Потім, трохи заспокоївшись, знову ввімкнув.

«Господи немилий»,— подумав він. Африка. Привиди покійних племен. Їх стерли на порох, щоб створити землю... Яку землю? Хто це знав? Можливо, навіть генеральні архітектори у Берліні цього не відали. Купка автоматів, які, надриваючись, щось будували. Будували? Перемелювали. Людожери з палеонтологічного музею, зайняті виготовленням кубка з голови ворога. Ціла родина терпляче виїдала вміст голови — сирий мозок. Спочатку — щоб насититися. А тоді вони виготовляли корисні знаряддя з кісток людської ноги. Так ощадливо: не просто поїдати людей, які тобі не подобаються, а ще їсти з їхніх власних черепів. Перші технологи! Доісторичні люди, одягнені у білі халати, у стерильних лабораторіях якихось берлінських університетів експериментально виявляють найкраще використання людських черепів, шкіри, вух та жиру. Ja, Herr Doktor[11]. Нове застосування для великого пальця ноги: погляньте, можна адаптувати суглоб для використання у запальничці зі швидкісним механізмом запалювання. От якби лише гер Крупп міг виготовляти достатню кількість таких...

Древній гігант-канібал, недолюдина, тепер процвітав. Знову він правив світом. Ця думка нагнала на нього жах. «Ми мільйон років тікали від нього, і ось він знову тут». І не просто як ворог, а як господар...

«...ми висловлюємо жаль»,— долинав із радіо голос маленьких жовтопузиків із Токіо. «Господи,— подумав Фрінк,— і ми називали їх мавпами, цих цивілізованих клишоногих креветок, яким власну дружину переплавити на віск так само легко, як запалити газову плиту», «...як неодноразово робили це в минулому, з приводу жахливого марнування людських ресурсів у цьому фанатичному прагненні, яке поставило велику масу людей цілком поза межі правової спільноти». Так, вони, японці, скрупульозно дотримувалися законів. «...Процитуємо усім відомого західного святого: „Яка людині користь від здобуття цілого світу, якщо вона втратить власну душу?“[12]» Радіо замовкло. Фрінк, зав'язуючи краватку, також завмер. Це був час ранкового омивання.

«Я повинен домовитися із ними тут,— усвідомив він.— Навіть якщо мене занесуть у чорний список; залишити контрольовані японцями території і податися на Південь чи в Європу, будь-куди в Райх,— означатиме для мене смерть.

Мені доведеться дійти згоди зі старим Віндемом-Метсоном».

Усівшись на ліжку, поставивши поруч чашку теплуватого чаю, Фрінк дістав свій примірник «І цзін»[13]. Зі шкіряного футляра він видобув сорок дев'ять гілочок деревію. Він замислився, аж поки йому не вдалося належно опанувати свої думки та сформулювати запитання.

Уголос він сказав: «Як мені поводитися із Віндемом-Метсоном, щоб дійти з ним згоди на гідних умовах?» Питання він записав на табличці, а потім почав перекидати гілочки деревію з руки в руку, поки не утворився нижній рівень, початок. Вісім. Із шістдесяти чотирьох гексаграм половину було відкинуто. Він розділив гілочки і отримав другий рівень. Невдовзі, оскільки був у цьому справжнім експертом, він отримав усі шість рівнів; перед ним лежала гексаграма, і йому не потрібно було заглядати до таблиці, щоб її розпізнати. Гексаграма п'ятнадцята. Цянь, «Скромність». Он воно що. Низьких піднесуть, високих осадять. Могутні родини буде упокорено. Фрінк міг не звертатися до тексту — він знав його напам'ять. Хороший знак. Книга давала йому сприятливе віщування.

І все ж гексаграма п'ятнадцять трохи розчарувала його. У ній відчувалася якась марність. Надмірне святенництво. Він повинен був поводитися скромно — це він і так розумів. Однак, можливо, у цьому був сенс. Врешті-решт, він не мав засобів впливу на старого В.-М. Він не міг примусити того знову взяти його на роботу. Прийняти позицію гексаграми п'ятнадцять — от і все, що він міг зробити. Це був один із тих моментів, коли людина могла лише звернутися з проханням, сподіватися та чекати, не втрачаючи віри. Небеса у належний час піднесуть його, повернувши на стару роботу, а можливо, навіть давши щось краще.

Він не мав рівнів для іншого прочитання, ніяких дев'яток чи шісток, гексаграма була статичною. Отже, відповідь остаточна. Інша гексаграма утворитися не могла.

Тоді нове запитання. Зібравшись із думками, він запитав уголос: «Чи я ще колись побачу Джуліану?»

Це була його дружина. Точніше, колишня дружина. Вона розлучилася з ним рік тому, і він не бачив її вже багато місяців. Насправді, він навіть не знав, де вона мешкає. Очевидно, вона виїхала із Сан-Франциско. Можливо, навіть із ТША. Їхні спільні друзі або нічого про неї не знали, або ж не хотіли йому говорити.

Він зосереджено перекидав гілочки деревію, не відводячи погляду від номерів. Скільки уже разів він запитував про Джуліану, як не одне, то інше? А от і гексаграма, утворена пасивним непередбачуваним рухом стеблин. Випадкова і водночас закорінена у цій миті його життя, у якій воно було зв'язане з усіма іншими життями і часточками Всесвіту. Зумовлена необхідністю гексаграма показувала своїм малюнком суцільних та обірваних рівнів ситуацію. Він, Джуліана, фабрика на Ґаф-стрит[14], господарі — торгові представництва, дослідження планет, мільярд купок хімічних відходів — уже навіть не трупів — в Африці, надії тисяч людей навколо нього у халупах-мурашниках Сан-Франциско, навіжені істоти в Берліні з їхніми незворушними обличчями та божевільними планами — усе зійшлося в цій миті, коли він перекидав гілочки, щоб отримати достеменну мудрість із книги, яку почали писати за тринадцять століть до нашої ери. Із книги, яку китайські мудреці творили протягом п'яти тисячоліть — провіювали та вдосконалювали цю грандіозну космологію і науку,— із книги, систематизованої ще за тих часів, коли в Європі навіть не навчилися ділити у стовпчик.

Гексаграма. На серці у нього похололо. Сорок чотири. Гоу. «Наближення зустрічі». Віщування, яке позбавляло ілюзій. Це могутня діва. Не варто одружуватися із такою дівою. Знову йому випало оце, коли він запитав про Джуліану.

«Ой вей»[15],— подумав він, відкидаючись на спину. «Отже, вона мені не підходила. Це я вже знаю. Я не про це запитував. Навіщо оракулу мені про це нагадувати? Мені не поталанило, що я її зустрів і покохав,— власне, досі кохаю».

Джуліана, найвродливіша з усіх його дружин. Чорні, мов сажа, брови і волосся. Домішка іспанської крові розквітла в ній яскравою барвою, навіть на вустах. Її м'яка безшумна хода. Вона носила чорно-білі черевики зі вставкою у формі сідла, які лишилися зі старших класів школи. Насправді весь її одяг був благеньким, і його вигляд безпомилково вказував на те, що його носили давно і багато разів прали. Вони так довго бідували, що, попри її вроду, їй доводилося одягати бавовняну кофтину, полотняну куртку на блискавці, коричневу твідову спідницю та підліткові шкарпетки, що закривали щиколотки, і вона ненавиділа як його, так і цей одяг, оскільки через нього, як вона казала, вона була схожою на жінку, що грала в теніс, або (що ще гірше) збирала гриби в лісі.

Але більше, ніж будь-що інше, його привабив насамперед її ексцентричний вираз обличчя. Джуліана без жодної причини вітала незнайомців лиховісною, знудженою посмішкою Мони Лізи, від якої ті змовкали на півслові, не знаючи, чи їм вітатися у відповідь. І Джуліана була такою привабливою, що частіше за все вони таки казали «привіт», після чого Джуліана спокійно линула далі. Фрінк спочатку думав, що вона просто недобачає, але врешті-решт вирішив, що так проявлялася запекла, по-іншому непримітна недоумкуватість, яка містилася в самій серцевині її єства. І скінчилося тим, що ці проблиски посмішок, якими вона вітала незнайомців, як і її рослинна, мовчазна манера приходити та йти, яка немов говорила «я-на-таємному-завданні», почали його дратувати. Але навіть тоді, коли всьому вже майже настав кінець, коли вони так страшенно сварилися, він і далі бачив у ній не що інше, як безпосередній витвір Бога, закинутий у його життя з причин, яких він ніколи не зміг би дошукатися. І саме тому — з огляду на певне релігійне чуття або віру, яку мав щодо неї, — він не міг змиритися з її втратою.

Зараз видавалося, що вона так близько... ніби досі належить йому. Цей невгамовний дух все ще не полишив його життя, нишпорячи в його кімнаті в пошуках чогось... що б там Джуліана не шукала. А також у його голові, варто було йому лише взятися до оракула.

Сидячи на ліжку, посеред холостяцького безладу, готуючись вийти і розпочати свій день, Френк Фрінк замислився про те, хто ще у величезному лабіринті Сан-Франциско саме цієї миті звертається до оракула. І чи всі одержують таку ж похмуру відповідь? Чи був дух цієї Ситуації так само несприятливим для них, як для нього?

2

Містер Нобусуке Таґомі сидів, шукаючи поради у священній П'ятій книзі конфуціанської мудрості, таоїстському оракулі, впродовж століть відомому під назвою «І цзін» або «Книга змін». Опівдні його почала діймати тривога щодо зустрічі з містером Чілденом, призначеної на другу.

З його офісних приміщень, розташованих на двадцятому поверсі ділового центру «Ніппон-таймс» на Тейлор-стрит, відкривалася панорама затоки. Крізь скляну стіну видно було, як до бухти входять кораблі, пропливаючи під мостом «Ґолден Ґейт». Тієї миті за Алькатрасом саме виднівся вантажний корабель, але містер Таґомі не зважав. Підійшовши до стіни, він потягнув за мотузку і опустив бамбукові жалюзі. Краєвид зник, у великому центральному кабінеті стало темніше. Мружитися від сліпучого світла уже не доводилося. Тепер він міг зосередитися.

Він вирішив, що йому не під силу задовольнити клієнта. Хоч би з чим прийшов містер Чілден, на клієнта це не справить враження. «Потрібно визнати це,— сказав він собі,— але ми принаймні можемо докласти зусиль, щоб не роздратувати його. Не образити його негідним подарунком».

Клієнт незабаром мав прибути в аеропорт «Сан-Франциско» елітною німецькою ракетою Мессершміт-9-E. Містер Таґомі ніколи такими не літав. Зустрічаючи містера Бейнса в аеропорту, доведеться зберігати байдужий вигляд, навіть якщо ракета виявиться величезною. «Зараз потрібно попрактикуватися». Вставши перед настінним дзеркалом, він прибрав стриманого, трохи знудженого виразу, ретельно стежачи, щоб його холодне обличчя нічого не виказувало. «Так, містере Бейнс, дуже багато шуму від них, сер. Годі зосередитися на читанні. З іншого боку, зі Стокгольма до Сан-Франциско можна долетіти усього за сорок п'ять хвилин». Чи варто потому вставити слівце про несправності німецької техніки? «Ви чули новини по радіо? Ця катастрофа над Мадагаскаром... Мушу сказати, що у старих поршневих літаків є свої переваги».

Дуже важливо уникати політики. Адже він не знає поглядів містера Бейнса щодо основних проблем сучасності. Але про них усе одно може зайти мова. Містер Бейнс, напевно, дотримується нейтральної позиції, адже він швед. З іншого боку, він полетів «Люфтганзою», а не «Скандинавськими авіалініями». Обережні дипломатичні маневри... «Містере Бейнс, я чув, гер Борман дуже хворий, і Партія восени призначить нового райхсканцлера. Це лише плітки, сер? Прикро, що між Райхом і Тихоокеанією така недовіра».

У теці на його столі лежала вирізка з «Нью-Йорк Таймс» із фрагментами нещодавньої промови Бейнса. Зараз містер Таґомі уважно її вивчав, трохи схилившись: контактні лінзи йому підібрали не зовсім вдало. Містер Бейнс говорив про необхідність ще один раз — вже дев'яносто восьмий, здається? — пошукати запаси води на Місяці. «Ми ще можемо вирішити цю надзвичайно сумну дилему,— цитувала Бейнса газета.— Місяць — наш найближчий сусід, але водночас від нього дуже мало користі, якщо не зважати на суто воєнні потреби». «Sic!» — подумав містер Таґомі, вдаючись до статусного латинського слова. Ось, здається, і ключик до містера Бейнса. «Просто військової вигоди йому замало»,— зазначив він для себе.

Натиснувши кнопку внутрішнього переговорного пристрою, містер Таґомі сказав:

— Міс Ефрайкян, зайдіть до мене з диктофоном, будь ласка.

Вхідні двері ковзнули вбік, і з'явилася міс Ефрайкян, зачіску якої цього дня прикрашали блакитні квіти.

«Бузок»,— зауважив містер Таґомі. Удома, на Хоккайдо, його вважали професіоналом у сфері садівництва.

Міс Ефрайкян, висока темноволоса вірменка, вклонилася йому.

— Пристрій готовий?

— Так, містере Таґомі.

Міс Ефрайкян сіла, ввімкнувши портативний диктофон на батарейках.

— Я запитав у свого оракула: «Чи буде успішною наша із містером Чілденом зустріч?» — почав містер Таґомі,— і мене стривожила отримана відповідь — зловісна гексаграма «Перевага великого». Балка просідає. Надто великий тиск у центрі. Брак рівноваги. Немає в цьому Шляху-Дао.

Диктофон шумів.

Містер Таґомі замовк, про щось міркуючи.

Міс Ефрайкян вичікувально дивилася на нього, шум диктофона припинився.

— Попросіть містера Ремзі зайти на хвилинку, будь ласка,— сказав він.

— Так, містере Таґомі.

Вона встала, відклала диктофон і, цокаючи підборами, залишила кабінет.

Увійшов містер Ремзі із великою текою накладних під пахвою. Молодий, усміхнений, він був одягнений у вузькі блакитні джинси без ременя, дуже популярні серед сучасних модників, а комір його сорочки в клітинку акуратно обвивала краватка-шнурок у стилі американського Середнього Заходу.

— Як життя, містере Таґомі? Класний день сьогодні, сер.

Містер Таґомі вклонився йому.

Побачивши це, містер Ремзі напружився і вклонився у відповідь.

— Я радився з оракулом,— сказав містер Таґомі, коли міс Ефрайкян знову сіла, ввімкнувши диктофон.— Як ви знаєте, містер Бейнс, який незабаром прибуде до нас особисто, дотримується нордичної ідеології щодо так званої східної культури. Я міг би спробувати схилити його до кращого розуміння, вразивши автентичними китайськими манускриптами або нашою керамікою епохи Токуґава...[16] Однак ми не беремося змінювати чужі переконання.

— Ясно,— відповів містер Ремзі.

Його європеоїдне обличчя скривилося від болісних розумових зусиль.

— А відтак ми догодимо його упередженням, подарувавши йому натомість безцінний американський артефакт.

— Так.

— Сер, ви за походженням американець. Хоча й завдали собі клопоту змінити колір обличчя на темніший,— додав він, уважно роздивляючись містера Ремзі.

— Це солярій,— пробурмотів містер Ремзі,— просто щоб поповнити запаси вітаміну D.

Але його виказав принижений вираз обличчя.

— Запевняю, що зберіг свою закоріненість у... — містер Ремзі запнувся, підшуковуючи слова,— не повністю розірвав зв'язки із... місцевими етнічними звичаями.

— Записуйте, будь ласка,— звернувся містер Таґомі до міс Ефрайкян.

Знову зашумів диктофон.

— Звернувшись до оракула й отримавши двадцять восьму гексаграму Да Го, я потім одержав ще й несприятливу дев'ятку на п'ятому рівні. Ось її текст:

На висохлій тополі розпускаються квіти.

Жінка в літах бере собі чоловіка.

Немає нарікань. Немає похвали.

Це явно вказує на те, що о другій годині містер Чілден нічого вартісного нам не запропонує.

Містер Таґомі помовчав.

— Варто визнати, що я не можу покладатися на власні судження, коли йдеться про американські витвори мистецтва.

Він замислився, добираючи слова.

— Ось чому мені потрібні ви, містере Ремзі, адже ви, так би мовити, за походженням належите до корінного населення. Поза сумнівом, ми повинні докласти усіх можливих зусиль.

Містер Ремзі не відповідав, однак, хоч він і силкувався приховати свою реакцію, його обличчя видавало образу, злість і німе придушене роздратування.

— Отже, я знову звернувся до оракула. З міркувань безпеки я не можу озвучити вам, містере Ремзі, про що я запитував.

Інакше кажучи, його тон означав: «Я не можу розголошувати ті важливі питання, над якими ми тут працюємо, перед вами та вашим пінокським поріддям».

— Достатньо зазначити, що я одержав дуже неоднозначну відповідь. Вона змусила мене надовго замислитися.

Містер Ремзі і міс Ефрайкян уважно дивилися на нього.

— Йдеться про містера Бейнса,— сказав містер Таґомі.

Вони кивнули.

— Моє запитання щодо містера Бейнса таємними шляхами Дао привело до гексаграми Шен, сорок шостої. Сприятливе віщування. Шістка на початковому рівні і дев'ятка на другому.

Таґомі запитував: «Чи вдасться мені успішно провести переговори з містером Бейнсом?» І дев'ятка на другому рівні запевняла, що вдасться:

Якщо ти щиросердний.

Навіть невелика пожертва принесе тобі користь.

Немає нарікань.

Очевидно, містера Бейнса задовільнив би будь-який подарунок від Торгового представництва, вручений за люб'язного посередництва містера Таґомі. Однак, запитуючи, містер Таґомі хотів дізнатись про дещо інше, що засіло глибоко в його душі, хоча сам він це ледь усвідомлював. І оракул, як це часто траплялося, прочитав це важливіше, приховане запитання, відповідаючи на перше, явне, доклав зусиль, щоб відповісти на нього також.

— Як нам відомо,— продовжив містер Таґомі,— містер Бейнс привезе детальний опис нових ливарних форм, винайдених у Швеції. Якщо ми успішно підпишемо угоду з його компанією, то зможемо замінити багато рідкісних металів, які ми використовуємо зараз, пластмасою.

Тихоокеанія уже багато років намагалася отримати від Райху допомогу у галузі синтетичного виробництва. Однак німецькі хімічні гіганти, зокрема «І.Г. Фарбен», не ділилися своїми патентами, досягнувши, по суті, світової монополії у виробництві пластмас, особливо поліестерів. У такий спосіб Райх утримував перевагу над Тихоокеанією у торгівлі, а у сфері технологій вирвався щонайменше на десять років уперед. Космічні ракети, які запускалися з Festung Europa, легкі, побудовані здебільшого із термостійкої пластмаси, були такими міцними, що могли витримати навіть зіткнення з великим метеоритом. Тихоокеанія не мала нічого подібного. Вона й далі використовувала природні матеріали, як-от деревина, і, звичайно ж, всюдисущі металеві сплави. Містера Таґомі дратувала сама думка про це. На промислових виставках він бачив деякі німецькі досягнення, зокрема автомобіль, побудований повністю із синтетичних сплавів, D.S.S. — Der Schnelle Spuk[17]. У валюті ТША він коштував близько шестисот доларів.

Але оте приховане запитання (він би ніколи не відкрив його пінокам, які швендяли офісами торгового представництва) стосувалося особливого статусу містера Бейнса — на це натякала зашифрована телеграма з Токіо. По-перше, Таґомі рідко отримував шифровані повідомлення — вони зазвичай використовувалися для справ, пов'язаних із безпекою, а не з торгівлею. Крім того, шифр був метафоричним, заснованим на поетичних алюзіях, до яких вдавалися, щоб збити з пантелику нишпорок з Райху — звичайний код, хоч би який складний, вони б все одно розгадали. Отже, очевидно, що токійські урядовці хотіли приховати зміст повідомлення саме від Райху, а не від напівлояльних угруповань на Рідних Островах. Ключові слова «знежирене молоко в його раціоні» відсилали до «Фартуха», похмурої пісні, в якій була викладена ця ідея: «Фальшоване чи справжнє перед нами? Он молоко знежирене прикинулось вершками». «І цзін», коли містер Таґомі звернувся до неї, підтвердила його здогад:

Прийде сильний чоловік. Щоправда, він не відповідає своєму середовищу, оскільки занадто різкий і мало зважає на формальності. Проте, завдяки своєму чесному характеру, він отримує відповідь...

Здогадка містера Таґомі полягала в тому, що містер Бейнс — не той, за кого себе видає, і що справжня мета його приїзду у Сан-Франциско — не підписання угоди про нові форми для лиття. Іншими словами, містер Бейнс — шпигун.

Однак містер Таґомі й гадки не мав, що він за шпигун, на кого працює і яка його мета.

О тринадцятій сорок Роберт Чілден з великою неохотою замкнув двері «Американських художніх ремесел». Він виставив свої важезні сумки на тротуар, підкликав велотаксі і наказав китайозі відвезти його до будівлі «Ніппон-таймс».

Китайоза із виснаженим обличчям, згорблений та вкритий потом, хапаючи ротом повітря прошварґотів, що йому все ясно, і почав складати сумки містера Чілдена у таксі. Потім, влаштувавши самого містера Чілдена на вкритому килимком сидінні, китайоза ввімкнув лічильник, заліз на своє місце і почав крутити педалі, прокладаючи шлях між автомобілями та автобусами по Монтґомері-стрит.

Увесь день Чілден витратив на пошуки речі, яку можна було б запропонувати містеру Таґомі, і тепер, проносячись повз будівлі, відчував непереборну гіркоту й тривогу. Але разом із тим — радість перемоги. Завдяки своєму особливому вмінню, здатному діяти осібно від нього самого, він знайшов саме те, що потрібно. Містера Таґомі це мало б заспокоїти, а його клієнта, хоч би ким він був, сповнити захватом. «Я завжди задовольняю бажання своїх клієнтів»,— подумав Чілден.

Якимось дивом він зумів роздобути примірник першого номеру першого тому коміксів «Тіп-топ» у майже ідеальному стані. Цей артефакт тридцятих років, один із найперших коміксів, посідав особливе місце серед американських старожитностей. Колекціонери невпинно полювали на нього. Звісно, він прихопив із собою ще й інші речі, які планував показати спочатку, поступово підводячи до книжки коміксів, яка лежала у самому центрі найбільшої сумки, надійно запакована у шкіряну теку й китайський шовковий папір.

У велотаксі надривалося радіо, перекрикуючи радіо інших таксі, автомобілів та автобусів. Чілден не чув — він уже призвичаївся. Не зважав він і на величезні неонові рекламні оголошення, якими було спотворено фасади чи не всіх високих будівель. Врешті, він мав власну неонову вивіску — вночі вона блимала у такт з усіма іншими в місті. А як іще заявити про себе? Потрібно тверезо мислити.

Врешті-решт, гомін радіо, вуличний шум, рекламні вивіски та люди заколисали його, присипляючи внутрішні тривоги. І приємно було відчувати, як тебе везе інша людина, як напруження м'язів китайози трансформується у ритмічну вібрацію. «Такий собі розслаблюючий механізм»,— подумав Чілден. Коли не тобі доводиться докладати зусилля заради інших, а навпаки. І коли ти — хоча б ненадовго — зайняв вище місце.

Відчувши провину, він змусив себе прокинутись. Надто багато потрібно обдумати, немає часу на обідню дрімоту. Чи він одягнений належно для відвідин будівлі «Ніппон-таймс»? А що як йому стане погано у швидкісному ліфті? Але з собою він мав пігулки від нудоти німецького виробництва. Всілякі правила поведінки — це він знав. До кого звертатися ввічливо, до кого — різко. Не церемонитися із портьє, ліфтером, адміністратором, будь-яким представником обслуги. Звичайно ж, кланятися всім японцям, навіть якщо тільки те й доведеться робити, що кланятися. А от піноки — сіра зона. Кланятися, але дивитися крізь них, ніби їх не існує. Отже, він продумав усі можливі ситуації? А як бути з іноземними відвідувачами? До Торгового представництва часто заходили німці, а також нейтральні.

А ще ж можна було зустріти й рабів...

Німецькі та південні судна постійно заходили в порт Сан-Франциско, і чорним інколи дозволяли ненадовго зійти на берег. По дві особи, не більше. І лише до настання темряви. Навіть за тихоокеанськими законами вони мали дотримуватися комендантської години. А ще ж були раби, які розвантажували кораблі в доках. Вони постійно жили на березі у халупах біля причалів, просто над водою. У Торговому представництві їх бути не могло, але якщо, наприклад, зараз проходять якісь розвантажувальні роботи... Чи йому самому нести сумки в офіс містера Таґомі? Звісно ж, ні. Необхідно буде знайти раба, навіть якщо б довелося чекати годину. Навіть якщо він спізниться на зустріч. Чілден просто не міг допустити, щоб якийсь раб побачив, як він щось несе сам, — щодо цього він мав проявити особливу пильність. Така помилка могла дорого коштувати. Він би назавжди втратив своє місце для тих, хто б це побачив.

Чілден подумав, що цілком міг би сам занести свої сумки у будівлю «Ніппон-таймс» посеред білого дня, і навіть залюбки. Це так шляхетно. І законом це насправді не заборонено. «До в'язниці мене б не відправили. І я показав би свої справжні почуття, те, чого ми на людях ніколи не показуємо». Але...

«Я міг би так вчинити,— подумав він,— якби там не швендяли ці кляті чорношкірі раби. Якби вищі за мене побачили це, я стерпів би їхню зневагу. Врешті-решт, вони зневажають і принижують мене щодня. Але дозволити, щоб це побачили нижчі за мене, відчути їхнє презирство... От, наприклад, цей китайоза, який крутить педалі попереду. Якби я не взяв таксі, якби він побачив, що я йду на ділову зустріч пішки...»

Провина за все це лежала на німцях. Вони мали схильність відкушувати більше, ніж могли проковтнути. Зрештою, вони заледве спромоглися виграти війну і одразу ж кинулися підкоряти Сонячну систему, а вдома видавали закони, які... Ну, принаймні задум був хорошим. І хай там як, з євреями, циганами та дослідниками Біблії[18] вони впоралися успішно. А слов'ян відтіснили на добрих дві тисячі років назад, до їхньої прабатьківщини в Центральній Азії. Викинули усіх до одного з Європи, від чого всі зітхнули з полегшенням. Нехай знову їздять на яках і полюють із луком та стрілами. А товсті глянцеві журнали, що друкувалися в Мюнхені і розповсюджувалися по всіх бібліотеках та газетних кіосках... Кожен мав змогу роздивитися великі кольорові фото на всю сторінку: арійські поселенці, біляві й блакитноокі, старанно орють землю і збирають врожаї у безкрайому зерносховищі світу — в Україні. Ці чолов'яги явно мали щасливий вигляд. Їхні ферми та будиночки були охайними. Відійшли у минуле фотографії з п'яними нетямущими поляками, які ниділи на тлі напіврозвалених хат або чубилися за кілька гнилих ріп на ринку. На фото їх уже не побачиш, як і розбитих незаасфальтованих доріг, що у сезон дощів перетворювалися на кашу, в якій застрягали вози.

Але ж Африка... Там вони надто захопилися, і це, звісно, не могло не справити враження, але розумніше було б трохи з цим почекати, наприклад, до завершення проекту «Селянський край». Саме там нацисти виявили свій геній і їхнє художнє чуття по-справжньому розкрилося. Осушити Середземне море, перетворивши його басейн на орні землі за допомогою атомної енергії — оце сміливе звершення! Це одразу поставило на місце скалозубів, наприклад, деяких глузливих торговців з Монтґомері-стрит. Та й в Африці, між іншим, все майже вдалося... Але у таких проектах слово «майже» не віщувало нічого доброго. Відомий полум'яний памфлет Розенберґа вийшов у 1958 році, і отам воно вперше пролунало: «Що ж до Остаточного Вирішення африканського питання, ми майже досягнули поставлених цілей. Однак, на жаль...»

Урешті, знадобилося два століття для того, щоб позбутися американських аборигенів, а Німеччина майже повністю впоралася з Африкою усього за п'ятнадцять років. Отже, для критиканства просто не було підстав. Чілден, до речі, нещодавно сперечався про це, обідаючи з деким із цих торговців. Вони явно очікували на диво, так ніби нацисти могли миттю змінити світ за допомогою магії. Ні, все вирішували наука та технології, а ще ота славнозвісна здібність до важкої праці. Німці працювали з невпинною наполегливістю, і коли вони вже брались за якусь справу, то виконували її бездоганно.

До того ж польоти на Марс відволікли увагу світу від проблем в Африці. А отже, все зводилося до того, що Чілден казав своїм колегам-власникам магазинів: те, що мають нацисти, і чого бракує нам,— це шляхетність. Можна захоплюватися їхньою любов'ю до праці та продуктивністю, але по-справжньому нас вражає мрія. Польоти спочатку на Місяць, потім на Марс — хіба це не найдавніше прагнення людства, не найзаповітніша наша надія на славу? «А з іншого боку — японці, їх я доволі добре знаю, врешті-решт веду з ними справи кожного дня. Вони — мусимо це визнати — азіати. Жовта раса. Ми, білі, повинні їм вклонятися, бо у них влада. Але спостерігаючи за Німеччиною, ми бачимо, на що здатна біла людина, коли перемагає. І це зовсім інша справа».

— Сер, під'їжджаємо до «Ніппон-таймс»,— сказав китайоза.

Груди в нього важко здіймалися — він сповільнився, бо таксі дерлося вгору схилом.

Чілден намагався уявити собі клієнта містера Таґомі. Ясно, що це дуже важлива персона — про це свідчив тон містера Таґомі під час телефонної розмови, його величезна схвильованість. Чілдену пригадався один із його власних найважливіших клієнтів чи, радше, покупців — чоловік, який багато зробив для того, щоб створити Чілдену репутацію серед посадової еліти — мешканців вілл навколо затоки.

Чотири роки тому Чілден не працював із рідкісними та цінними предметами, як зараз, а був власником невеличкої напівтемної букіністичної крамнички на Ґірі-стрит. По сусідству розташовувались пральні і магазини, що продавали вживані меблі чи побутову техніку. Цей район мав погану репутацію. Попри зусилля поліції Сан-Франциско і навіть кемпейтай — їхніх японських керівників,— вночі траплялися озброєні пограбування, а часом — зґвалтування. Коли закінчувався робочий день, на вікна всіх крамниць опускалися металеві ґратки, щоб запобігти насильницькому проникненню. І от у такий район завітав колишній японський військовий, майор Іто Гумо. Цей високий, стрункий чоловік із сивим волоссям, який ходив і стояв з прямою, немов закляклою, спиною, вперше наштовхнув Чілдена на думку про те, в якому напрямку можна рухатися з тим типом товару, що він продавав.

— Я колекціонер,— пояснив Гумо.

Він мало не увесь день переглядав стоси старих журналів у крамниці. Своїм м'яким голосом він пояснив щось таке, чого Чілден тоді не міг до пуття зрозуміти: для багатьох заможних освічених японців зразки колишньої американської масової культури становили такий самий інтерес, як і більш звичні предмети старовини. Майор і сам не знав, чому воно так. Сам він особливо пристрасно збирав старі журнали, в яких йшлося про американські мідні ґудзики. А також самі ґудзики. Це було щось на кшталт колекціонування монет або марок. Жодних раціональних пояснень цьому не існувало. І заможні колекціонери добре платили за такі речі.

— Наведу приклад. Ви щось знаєте про картки «Жахіття війни»? — запитав майор, жадібно позираючи на Чілдена.

Той, напруживши пам'ять, нарешті пригадав. За часів його дитинства ці картки продавалися разом із жуйкою. По центу за штуку. Там була ціла серія, і на кожній картці було зображено якесь жахіття.

— Мій добрий друг збирає «Жахіття війни»,— говорив далі майор.— Тепер у нього майже повна колекція, не вистачає лише «Потоплення „Паная“[19]». Він пропонує солідну суму за цю картку.

— Перекидні картки,— раптом промовив Чілден.

— Прошу?

— Ми їх перекидали. Кожна картка мала дві сторони — картинку і сорочку.

Йому тоді було років вісім.

— Ми всі мали такі стосики перекидних карток. Ми ставали по двоє, один навпроти одного. Кожен підкидав картку так, щоб вона перевернулася в повітрі. Той, чия картка падала картинкою догори, вигравав обидві картки.

Як гарно було пригадати старі добрі дні, давні щасливі дні його дитинства.

— Я чув, як мій друг обговорював свою колекцію «Жахіття війни»,— сказав майор Гумо, замислившись,— але про це він ніколи не згадував. Гадаю, він не знає, як ці картки насправді використовувалися.

Друг майора незабаром сам навідався до крамниці, щоб Чілден особисто поділився з ним спогадами. Цей чоловік, також відставний офіцер Імператорської армії, був просто в захваті.

— Кришечки! — раптом вигукнув Чілден.

Японець кліпав очима, не розуміючи, про що йдеться.

— Ми колекціонували кришечки від пляшок з молоком. Ну, в дитинстві. Оці кругляшки із назвою молокозаводу. У США були, мабуть, тисячі молокозаводів, і в кожного — своя особлива кришечка.

Очі офіцера спалахнули.

— Сер, чи у вас щось лишилося від тих колекцій?

Звичайно, не лишилося. Однак... Імовірно, він досі міг би роздобути старі, давно забуті кришечки з тих довоєнних часів, коли молоко розливали у скляні пляшки, а не у одноразові картонні пакети.

І отак поступово Чілден увійшов у цей бізнес. Інші відкривали схожі магазини, користаючи зі зростаючого шаленого захоплення японців американськими старожитностями... Однак Чілден завжди був на крок попереду.

— З вас один долар, сер,— сказав китайоза, перериваючи його роздуми.

Він уже витягнув сумки із таксі і тепер чекав.

Чілден неуважно розплатився. Так, цілком імовірно, клієнт містера Таґомі схожий на майора Гумо. «Принаймні на мій погляд»,— дошкульно зауважив Чілден. Він давно мав справу з японцями, але так і не навчився їх добре розрізняти. Серед них були низькі та присадкуваті, схожі на борців. А також схожі на аптекарів. А ще тип садівників, любителі «дерев-кущів-квітів». Він мав власну класифікацію. Окрім цього, були молоді, яких він взагалі не сприймав за японців. Клієнт містера Таґомі, напевно, виявиться солідним бізнесменом із філліпінською сигарою в роті.

А тоді, коли Чілден вже стояв на хіднику перед будівлею «Ніппон-таймс» зі своїми сумками, у нього раптом аж мороз пройшов по шкірі від думки: «А що як його клієнт — не японець?!» Увесь вміст сумок було підібрано так, щоб задовольнити саме їхні смаки...

Однак клієнт усе-таки мусив бути японцем, адже містер Таґомі спочатку замовив агітаційний плакат часів Громадянської війни. Таким мотлохом могли цікавитися лише японці. Типова для них пристрасть до банальщини, бюрократичне захоплення документами, відозвами, рекламними оголошеннями. Він пригадував одного, який присвятив своє дозвілля збиранню газетної реклами американських патентованих ліків 1900-х років.

Зараз інші речі вимагали його уваги. Негайно. У високі двері будівлі «Ніппон-таймс» швидко вливався потік людей, чоловіків і жінок. Усі були добре вбрані. До Чілдена долітали їхні голоси, і він рушив і собі. Кинув оком на споруду, що нависала над ним, найвищу у Сан-Франциско. Стіна офісів та вікон, славнозвісний проект японських архітекторів: навколо сади карликових вічнозелених рослин та каменів, ландшафт каресансуй[20] із піщаними «струмочками», що імітували висохлі русла, звиваючись між пласких камінців химерної форми...

Чілден побачив чорношкірого, який носив багаж, і зараз саме був вільним.

— Носію! — одразу вигукнув він.

Чорний, усміхаючись, підбіг до нього.

— Двадцятий поверх,— сказав Чілден якомога різкіше.— Офіс Б. Негайно.

Він вказав на сумки і рушив до входу. Звісно ж, не озирався.

За мить він опинився у переповненому швидкісному ліфті. Навколо були переважно японці. Їхні чисті обличчя злегка світилися у яскравому світлі. Потім — нудотний ривок ліфта, поверхи, що пролітали повз. Він заплющив очі і твердіше вперся ногами в підлогу, молячись, щоб цей політ швидше завершився. Чорношкірий, звісно, подався з сумками до службового ліфта. Нікому і на думку б не спало впустити його сюди! Взагалі-то — Чілден на мить розплющив очі — він був одним із небагатьох білих у ліфті.

Виходячи на двадцятому поверсі, Чілден уже подумки кланявся, готуючись до зустрічі в офісі містера Таґомі.

3

Надвечір, поглянувши вгору, Джуліана Фрінк побачила, як у небо вистрілила цятка світла, описала дугу і зникла на заході. Вона сказала собі, що це одна з тих нацистських ракет. Летить на Західне Узбережжя. Повна важливих людей. «А я кисну тут». Вона помахала рукою, хоча ракета вже, звісно, зникла.

Зі Скелястих Гір наповзала темрява. Сині вершини вкривала ніч. Вздовж гір повільно пливла зграя перелітних птахів. Тут і там машини почали вмикати фари — Джуліана бачила, як на хайвеї спалахують подвійні вогники. І вогні автозаправки. І вікна будинків.

Уже багато місяців вона мешкала тут, у Каньйон-Сіті, штат Колорадо. Вона працювала інструкторкою з дзюдо.

Її робочий день закінчився, і вона збиралася прийняти душ. Почувалася втомленою. Усі кабінки були зайняті клієнтами спортзалу «Рейз», тому вона чекала, стоячи надворі, насолоджуючись гірським повітрям, прохолодою та тишею. Лише неясний гул долинав від гамбургерної вниз по вулиці, біля виїзду на шосе. Там припаркувалися дві величезні дизельні вантажівки, і в сутінках видно було, як водії одягали шкіряні куртки, перш ніж зайти всередину.

«Хіба Дизель не викинувся з ілюмінатора своєї каюти? Хіба не покінчив він із собою, втопившись у морі під час мандрівки? Можливо, мені варто вчинити так само». Однак моря тут не було. Але завжди можна знайти спосіб. Як у Шекспіра. Проткнути шпилькою комір блузки і — прощавай, Фрінк. Дівчина, якій нема чого боятися бездомних мародерів із пустелі. Яка ходить, високо піднявши голову, усвідомлюючи, скільки больових точок є в її сивуватого слинявого супротивника. А померти може, наприклад, надихавшись вихлопних газів у придорожньому містечку, можливо, через довгу соломинку?

Вона подумала, що навчилася цього від японців. Перейняла у них таке спокійне ставлення до смерті, а також засвоїла дзюдо, яке приносило гроші. Як вбивати, як вмирати. Ян та інь. Але це все в минулому, тут протестантська країна.

Добре було бачити, як нацистські ракети пролітають над головою і не зупиняються, не звертають жодної уваги на Каньйон-Сіті, штат Колорадо. Так само, як на Юту, Вайомінг або східну частину Невади,— усі ці порожні штати-пустелі або штати-пасовиська. «Ми не становимо цінності,— сказала вона собі.— Ми можемо жити своїм мізерним життям. Якщо хочемо цього. Якщо це має для нас значення».

Брязнули двері однієї з кабінок. З'явилася постать тілистої міс Девіс, яка закінчила приймати душ, одягнулася і вийшла, тримаючи сумочку під пахвою.

— О, місіс Фрінк, вам довелося чекати? Даруйте.

— Усе гаразд.

— Знаєте, місіс Фрінк, я хотіла вам сказати, що дзюдо стільки дає мені! Навіть більше, ніж дзен.

— От якби дзен робив стегна стрункішими,— сказала Джуліана,— якби можна було безболісно втрачати зайві кілограми у саторі. Даруйте, міс Девіс, я замріялася.

— Вони завдали вам сильного болю?

— Хто?

— Японоси. Перш ніж ви навчилися захищати себе.

— Це було жахливо. Ви ніколи не були там, на Узбережжі. Там, де вони.

— Я ніколи не виїжджала з Колорадо,— відповіла міс Девіс зніяковілим, тремтячим голосом.

— Це може трапитись і тут. Вони можуть вирішити окупувати і цей регіон.

— Для цього вже запізно!

— Ніколи не знаєш, які в них плани. Вони приховують свої думки.

— До чого... вони вас примушували?

Міс Девіс обома руками притиснула до себе сумочку і підійшла ближче у вечоровій темряві, щоб почути відповідь.

— До всього,— відповіла Джуліана.

— Боже мій. Я б відбивалася,— сказала міс Девіс.

Джуліана вибачилася і пішла до вільної душової кабінки — туди прямувала інша клієнтка, перекинувши через плече рушник.

Потім вона сиділа у кабінці у «Смачних гамбургерах Чарлі» й апатично проглядала меню. Музичний автомат грав щось народне — гавайська гітара і пристрасні завивання... Від запаху горілого жиру важко дихалося. І все-таки тут було тепло та світло, і це підняло їй настрій. Далекобійники за барною стійкою, офіціантка, дебелий кухар-ірландець у своєму білому халаті, який відраховував решту на касі.

Побачивши Джуліану, Чарлі сам підійшов до неї прийняти замовлення. Вишкіривши зуби, він запитав, розтягуючи слова:

— Пані бажають чаю?

— Кави,— сказала Джуліана, не звертаючи уваги на невгамовний гумор кухаря.

— Навіть так,— кивнув Чарлі.

— І гарячий сендвіч із соусом.

— А супчику із пацючих гнізд? Або козлячих мізків, підсмажених в оливковій олії?

Двоє водіїв розвернулися на своїх табуретах, шкірячись з його жарту. До того ж вона приваблювала їхні погляди. Навіть якби їхню увагу не привернули дотепи Чарлі, все одно вони б задивилися на неї. Місяці активних занять дзюдо надали її тілу надзвичайної пружності. Вона знала, яка в неї прекрасна осанка і якою стала її фігура.

«Усе це через м'язи плечей,— думала вона, поки на неї витріщалися. — У танцівниць так само. Розміри тут абсолютно ні до чого. Відправляйте своїх дружин до спортзалу, і ми навчимо їх. А ваше життя стане набагато приємнішим».

— Тримайтеся від неї подалі, а то опинитеся гузном на підлозі,— підморгнувши, застеріг кухар водіїв.

— Звідки ви? — запитала вона в молодшого.

— Міссурі,— відповіли обидва.

— Ви зі Сполучених Штатів?

— Я — так,— сказав старший,— із Філадельфії. У мене там троє дітей. Старшому одинадцять.

— Скажіть, там легко знайти хорошу роботу?

— Звісно. Якщо маєш правильний колір шкіри,— відповів молодший.

У нього самого було чорне кучеряве волосся і темне похмуре обличчя, на якому застиг вираз гіркоти.

— Він макаронник,— пояснив старший.

— А хіба Італія не виграла війну?

Джуліана посміхнулася молодшому, але він не відповів на її посмішку. Натомість іще уважніше поглянув на неї своїми похмурими очима і раптом відвернувся.

«Пробач,— подумала вона, але вголос нічого не сказала,— темна шкіра — це не те, з чим я можу допомогти тобі чи будь-кому іншому». Вона подумала про Френка. Чи він іще живий? Говорив не те, що потрібно, висловлювався вільнодумно. «Ні,— подумала вона,— йому чомусь подобаються японці». Можливо, ідентифікує себе з ними, бо вони потворні. Вона завжди казала Френку, що він потворний. Розширені пори. Великий ніс. У неї самої шкіра мала незвично досконалу текстуру. «Чи він загинув без мене?» «Фінк» — це означає «в'юрок», пташина така. А кажуть, що птахи помирають.

— Сьогодні знову в дорогу? — запитала вона молодого водія-італійця.

— Завтра.

— Якщо вам не подобається у Сполучених Штатах, чому б не перебратися сюди назавжди? Я уже довго живу у Штатах Скелястих Гір, і тут не так вже й погано. Раніше я мешкала на Узбережжі, у Сан-Франциско. Там у людей теж є проблеми через колір шкіри.

Зиркнувши на неї, молодий італієць, який зіщулено сидів на табуреті перед стійкою, відповів:

— Леді, в такому містечку навіть день перебути чи провести ніч — і то важко. Оселитися тут? Господи, якби я тільки міг знайти іншу роботу, щоб не бути постійно в дорозі та не обідати у таких місцях, як оце...

Помітивши, що кухар побуряковів, італієць замовк і почав пити свою каву.

— Джо, ти сноб,— сказав йому старший водій.

— Ви могли б оселитися у Денвері,— сказала Джуліана,— там ліпше.

«Знаю я вас, американців зі Сходу,— подумала вона.— Вам подобається гучний успіх. Ви марите грандіозними планами. А Штати Скелястих Гір для вас глухомань. Тут від довоєнних часів нічого не змінилося. Старі пенсіонери, фермери, просторіки, вайлуваті, бідні... А всі хлопці із клепкою в голові ринули на Схід, у Нью-Йорк, перетнувши кордон легально чи нелегально. Тому що там гроші. Великі промислові капітали. Простір для дій. Німці багато чого змінили своїми інвестиціями... Вони швидко змогли відбудувати Сполучені Штати».

— Хлопче,— хрипко й розгнівано сказав кухар,— я не надто люблю євреїв, але бачив декого із їхніх біженців, коли вони тікали з ваших Сполучених Штатів у 49-му. Тепер там заправляєте ви. Якщо там лишилося багато будівель і легких грошей, які просто прибрати до рук, то це тому, що вони вкрадені у євреїв, яких вигнали з Нью-Йорка через той клятий нацистський Нюрнберзький закон. Я жив у Бостоні, коли був малим, і мені до євреїв немає особливого діла, але я й подумати не міг, що расистський закон нацистів буде прийнято у США, навіть якщо ми й програли війну. Дивно, що ти досі не в армії Сполучених Штатів і не готуєшся до вторгнення в якусь маленьку південноамериканську республіку за наказом німців, щоб вони могли відтіснити японців ще трохи...

Обидва далекобійники зірвалися на ноги з рішучістю на обличчях. Старший взяв зі стійки пляшку з кетчупом і стис у руці, тримаючи за горлечко. Кухар, не повертаючись до них спиною, намацав позаду себе виделку для м'яса і виставив перед собою.

— У Денвері будують злітну смугу з термостійким покриттям,— сказала Джуліана.— Щоб там могли приземлятися ракети «Люфтганзи».

Жоден із чоловіків не поворухнувся і нічого не сказав. Інші відвідувачі сиділи мовчки.

— Одна пролітала надвечір,— сказав нарешті кухар.

— Вона летіла не в Денвер, а на захід, на Узбережжя,— відповіла Джуліана.

Двоє далекобійників повільно всілися на свої місця.

— Завжди забуваю, що вони тут трохи жовтуваті,— пробурмотів старший.

— Японоси не вбивали євреїв під час війни або й опісля,— сказав кухар.— Японоси не будували печей.

— А дарма,— відповів старший водій. Але, взявши чашку з кавою, повернувся до своєї вечері.

«Жовтуваті,— подумала Джуліана.— Так, гадаю, це правда. Ми тут любимо японців».

— Де зупинитеся? — запитала вона молодшого водія, Джо.— Цієї ночі?

— Не знаю. Я щойно з вантажівки вийшов — і одразу сюди. Не подобається мені увесь цей штат. Може, у вантажівці й спатиму.

— Мотель «Медова бджола» непоганий,— сказав кухар.

— Гаразд,— відповів молодий водій,— мабуть, там і зупинюся. Якщо вони нічого не матимуть проти того, що я італієць.

Він говорив із явним акцентом, хоча й намагався приховати його.

Спостерігаючи за ним, Джуліана подумала: «Це через ідеалізм він такий злостивий. Занадто високі вимоги до життя. Завжди невпинно рине вперед, роздратований, і не знаходить собі місця. Я сама така. Не змогла залишитися на Західному Узбережжі, і настане час, коли й тут мені стане нестерпно. Хіба не такими були переселенці давніх часів? Але тепер прикордоння пролягає не тут, а на інших планетах.

Ми з ним могли б записатися колоністами на одну з тих ракет. Але німці б відмовили йому через колір шкіри, а мені — через моє темне волосся. Ті бліді худющі нордичні феї СС у тренувальних замках Баварії... У цього хлопця — Джо, чи як там його,— навіть вираз обличчя неправильний. Потрібен холодний, але водночас сповнений запалу вигляд, наче він ні у що не вірить, але водночас сповнений абсолютної віри. Так, вони такі. Не ідеалісти, як ми з Джо. А циніки з безмежною вірою. Це якийсь дефект мозку. Як лоботомія — каліцтво, якого завдають німецькі психіатри. Жалюгідна заміна психотерапії».

«Їхня проблема полягає у сексі,— вирішила вона.— Вони змішали його з брудом тоді, у тридцятих, а потім стало ще гірше. Гітлер розпочав це зі своєю... Ким вона йому була? Сестрою? Тіткою? Племінницею? А в родині вже й до того був інцест. Батько і матір були двоюрідними братом та сестрою. Усі вони кровозмішники, які повертаються до первородного гріха, жадаючи своїх матерів. Ось чому у них, цих ельфів з верхівки СС, такі порожні херувимські усмішки, така білява дитинна невинність — вони бережуть себе для Мами. Або одне для одного.

А хто для них Мама? — замислилася Джуліана.— Вождь, гер Борман, який нібито зараз при смерті? Чи Хворий?

Старий Адольф, якого начебто тримають десь у санаторії, де він, напівпаралізований маразматик, доживає свої дні. Мозок вражений сифілісом, який він підхопив, ще коли був волоцюгою у Відні... Довге чорне пальто, брудна білизна, дешеві мотелі».

Очевидно, це була саркастична помста Господа, як у якомусь німому фільмі. Цю страшну людину вбивав її власний бруд, пошесть, що є відплатою за людські гріхи.

Найжахливішим було те, що сучасна Німецька імперія — творіння цього мозку. Спочатку політична партія, потім нація, потім половина світу. І нацисти самі встановили діагноз, ідентифікували її — цей шарлатан, лікар Гітлера, цей доктор Морелль, який напихав його патентованими ліками, що називалися «Антигазові пігулки Доктора Кьостера», взагалі-то був спеціалістом з венеричних захворювань. Увесь світ знав про це, а все ж белькотіння Вождя вважали священним, Святим Письмом. І ці погляди встигли отруїти весь цивілізований світ. Біляві сліпі королеви-нацистки, мов шкідливі спори, розповзалися з Землі на інші планети, сіючи заразу.

Ось як карається інцест: безумством, сліпотою та смертю.

Брр. Вона отямилася.

— Чарлі,— гукнула вона до кухаря,— як там моє замовлення?

Вона почувалася абсолютно самотньою. Підвелася, підійшла до стійки і сіла біла каси. Ніхто не звертав на неї уваги, окрім молодого водія-італійця. Він не відводив від неї своїх темних очей. Його звали Джо. «А прізвище?»

Опинившись ближче, вона побачила, що він не такий юний, як їй спершу здалося. Важко було сказати напевно: його похмурий вигляд не дозволяв зосередитись. Він постійно підносив руку до волосся, пригладжуючи його гачкуватими неслухняними пальцями. «Цей чоловік якийсь незвичний,— подумала вона,— він дихає... смертю». Це її засмучувало і водночас приваблювало до нього. Старший далекобійних схилив голову і щось прошепотів молодшому. А потім вони обоє уважно подивилися на неї, і в їхніх поглядах було щось більше, ніж просте чоловіче зацікавлення.

— Міс,— звернувся до неї старший. Тепер обоє чоловіків помітно напружилися.— Знаєте, що це таке?

Він показав їй пласку білу коробочку.

— Так,— відповіла Джуліана,— нейлонові панчохи. Із синтетичного волокна, яке виготовляє лише великий картель у Нью-Йорку, «І. Г. Фарбен». Їх дуже важко дістати, і вони дуже дорогі.

— Варто віддати належне німцям. Монополія — непогана річ.

Старший водій передав коробочку товаришу, а той ліктем підштовхнув її по стійці до Джуліани.

— Маєте машину? — запитав молодий італієць, сьорбаючи каву.

Із кухні вийшов Чарлі з її тарілкою.

— Могли б підкинути мене туди.

Він не відводив від неї свого важкого шаленого погляду, і це нервувало її дедалі більше, але водночас і щораз сильніше захоплювало.

— У цей мотель чи куди завгодно, де я міг би зупинитися на ніч. Можна ж?

— Так,— сказала вона,— у мене є машина. Старий студебеккер.

Кухар перевів погляд з неї на молодого далекобійника, а потім поставив перед нею тарілку.

«Achtung, meine Damen und Herren[21]»,— долинуло з гучномовця у кінці проходу. Містер Бейнс ворухнувся у своєму кріслі і розплющив очі. В ілюмінаторі справа він бачив коричневі та зелені барви землі, а далі, далеко внизу — блакить. Тихоокеанія. Він зрозумів, що ракета повільно і поступово знижується.

Спочатку німецькою, потім японською і нарешті англійською гучномовець пояснив, що не можна курити і відстібати ремені безпеки. Зниження триватиме вісім хвилин.

А потім запустилися ракети зворотної тяги, так раптово і гучно, з такою силою стрясаючи повітряним кораблем, що дехто з пасажирів перелякано зойкнув. Містер Бейнс усміхнувся, і пасажир, який сидів через прохід навпроти нього, молодий чоловік із коротко підстриженим білявим волоссям, також усміхнувся.

— Siefurchten dass[22],— почав він, але містер Бейнс одразу ж зупинив його, сказавши англійською:

— Даруйте, я не знаю німецької.

Молодий німець запитально поглянув на нього, і містер Бейнс повторив те саме німецькою.

— Не знаєте? — здивовано запитав німець англійською, з помітним акцентом.

— Я швед,— відповів Бейнс.

— Ви сіли в аеропорту «Темпельгоф».

— Так, я був у Німеччині. У справах доводиться відвідувати різні країни.

Молодий німець явно не міг повірити, що хтось у сучасному світі, а особливо бізнесмен міжнародного класу, який літав — міг собі дозволити польоти — на найновішій ракеті «Люфтганза», не хоче або не може говорити німецькою. Він запитав у Бейнса:

— У якій галузі ви працюєте, mein Herr?[23]

— Пластик. Поліестери. Резини. Штучні матеріали для промислового використання. Розумієте? Не товари широкого вжитку.

— У Швеції розвинене виробництво пластику?

Недовіра.

— Так, і то дуже добре. Якщо дозволите записати ваше ім'я, вам надішлють брошуру нашої фірми.

Містер Бейнс наготував записник і ручку.

— Не турбуйтеся. З мене вам буде мало користі. Я не пов'язаний із комерцією, я художник. Не ображайтеся. Ви, можливо, бачили мої роботи, коли були на Континенті. Алекс Лотце.

Він замовк, чекаючи відповіді.

— Боюся, мене не цікавить сучасне мистецтво,— відповів містер Бейнс,— мені подобаються старі довоєнні кубісти та абстракціоністи. Я люблю, коли картина щось означає, а не просто зображує ідеал.

Він відвернувся.

— Але в цьому і полягає місія мистецтва — підносити людську духовність над чуттєвістю. Ваше абстрактне мистецтво репрезентує період духовного занепаду і хаосу, які стали наслідком розпаду суспільства, прогнилої плутократії. Цей декаданс у мистецтві заохочували євреї та капіталісти-мільйонери, вся ця інтернаціональна кліка. Ті часи лишилися в минулому. Мистецтво повинно рухатися далі, воно не може застигнути на місці.

Бейнс кивнув, дивлячись в ілюмінатор.

— Ви уже бували в Тихоокеанії? — запитав Лотце.

— Декілька разів.

— А я не бував. У Сан-Франциско проходить виставка моїх робіт, організована департаментом доктора Геббельса у співпраці з японським урядом. Культурний обмін, щоб сприяти порозумінню й дружнім стосункам. Ми повинні зменшити напругу між Сходом і Заходом, чи не так? Нам потрібно більше спілкуватися, і мистецтво може допомогти в цьому.

Бейнс кивнув. Унизу, за вогненним колом, яке лишала по собі ракета, тепер можна було розгледіти місто Сан-Франциско та затоку.

— А де у Сан-Франциско можна поїсти? — продовжував Лотце.— У мене номер у готелі «Палас», але, наскільки я розумію, добра їжа у міжнародній частині міста, наприклад, у Чайнатауні.

— Так,— відповів Бейнс.

— А ціни у Сан-Франциско високі? Я у цій подорожі мало що можу собі дозволити. Міністерство дуже економить,— засміявся Лотце.

— Залежить від обмінного курсу, який ви знайдете. Думаю, у вас із собою чеки Райхсбанку. Раджу вам обміняти їх у Банку Токіо на Самсон-стрит.

— Danke sehr[24],— відповів Лотце,— а то я поміняв би у готелі.

Ракета от-от мала приземлитися. Бейнс уже розрізняв аеродром, ангари, місця для паркування, автобан, який тягнувся із міста, будинки... «Чудовий краєвид,— подумав він.— Гори, вода та клапті туману, що напливають від мосту „Голден Ґейт“».

— А що це за величезна споруда внизу? — запитав Лотце.— Вона незавершена, з одного боку відкрита. Це космодром? Я думав, у японців немає космічних кораблів.

Усміхаючись, Бейнс відповів:

— Це стадіон «Каліфорнійський золотий мак». Для гри в бейсбол.

Лотце засміявся.

— Так, вони люблять бейсбол. Просто неймовірно! Вони почали працювати над цією величезною спорудою, призначеною для дозвілля, для безглуздого спорту, який просто марнує час...

— Її завершено,— перебив його Бейнс,— це її остаточна форма. Споруда відкрита з одного боку. Новий архітектурний проект. Вони дуже ним пишаються.

Лотце поглянув униз.

— Схоже, її проектував єврей,— зауважив він.

Бейнс довго дивився на свого співрозмовника. На мить він ясно побачив у свідомості німця якесь відхилення, якусь ознаку психічної хвороби. Чи Лотце справді мав на увазі те, що сказав? Чи були його слова спонтанним спостереженням?

— Сподіваюся, ми ще побачимося у Сан-Франциско,— сказав Лотце, коли ракета приземлилася,— я почуватимуся некомфортно, якщо не матиму співвітчизника, з яким можна поговорити.

— Я не ваш співвітчизник.

— Так, це правда. Але расово ми доволі близькі. По суті, однакові.

Лотце заворушився, готуючись розстебнути складну систему пасків безпеки.

«Чи я й справді расово споріднений з ним? — подумав Бейнс.— І ми такі близькі родичі, що у найважливішому нас, по суті, ніщо не відрізняє? Тоді я теж ношу в собі це психічне відхилення. Ми живемо у божевільному світі. При владі шаленці. Як давно ми вже так живемо? Як давно існуємо, знаючи, що це так? І чи багато з нас і справді це розуміють? Точно не Лотце. Мабуть, якщо ти усвідомлюєш своє божевілля, то ти не божевільний. Або принаймні перебуваєш на шляху до одужання. До пробудження. Гадаю, мало хто це усвідомлює. Поодинокі люди тут і там. Але основна маса людей... що вони думають про це? Усі ці сотні тисяч людей, що живуть тут, у місті. Чи їм здається, що вони перебувають у нормальному світі? А чи вони здогадуються, починають усвідомлювати правду?..»

«Але що таке ненормальність? — думав він далі.— Юридичне визначення. Що я хочу сказати? Я відчуваю це, розпізнаю його, але що воно насправді?»

«Це їхні дії, те, чим вони є,— подумав він.— Їхнє несвідоме. Брак знання про інших. Вони погано розуміють, що вони чинять з іншими, які руйнування принесли і продовжують нести. Але ні, не так. Я не знаю. Лише відчуваю це інтуїтивно. Але... Вони навмисно жорстокі? Це воно? Ні. Господи, я не можу вловити, не можу дійти ясності. Вони хочуть бачити лише частину реальності? Так. Але це ще не все. Йдеться про їхні плани. Так, їхні плани. Підкорення інших планет. Щось несамовите й хворобливе, як їхнє завоювання Африки, а перед тим Європи та Азії.

Перспектива, з якої вони дивляться. Вона космічна. Замість окремої людини чи дитини вони бачать абстракцію: расу, землю. Volk Land. Blut. Ehre[25]. Не людей честі, а просто Ehre, честь. Для них абстракція реальна, а реальність невидима. Die Güte[26], доброту, але не добрих людей, не цю конкретну добру людину. Так вони сприймають час та простір. Вони прозирають крізь теперішнє і бачать велику глибоку чорноту, що лежить за ним, незмінність. А це фатально для життя. Бо життя врешті-решт не стане. Колись у Всесвіті були тільки частки пилу, гарячі водневі гази, і так буде знову. Це лише мить, ein Augenblick[27]. Процеси у космосі пришвидшуються, розчавлюючи життя, зводячи його знову до граніту й метану. Оберт колеса — і не стане нічого живого. Це все тимчасово. І вони, ці божевільні, відповідають на поклик граніту та пилу, на це жадання неживого. Вони хочуть допомогти Natur[28].

І я розумію причину. Вони хочуть бути суб'єктами, а не жертвами історії. Вони ототожнюють себе із Божою силою і вважають себе подібними до Бога. У цьому суть їхнього божевілля. Вони у полоні якогось архетипу. Їхні еґо психотично розширилися, і вони вже не можуть визначити, де закінчуються самі і де починається божественне. Це не зарозумілість, не гординя. Це роздутість еґо, яка сягнула апогею, коли стерлася межа між тим, хто вірить, та тим, у кого вірять. Людина не поглинула Бога — Бог поглинув людину.

Вони ніяк не можуть зрозуміти, що людина безпорадна. Я слабкий, крихітний, для Всесвіту я — ніщо. Він не помічає мене. Я живу невидимкою. Але що в цьому поганого? Хіба так не краще? Боги нищать тих, на кого звертають увагу. Будь маленьким — і ти уникнеш заздрощів великих».

Розстібаючи свій ремінь, Бейнс сказав:

— Містере Лотце, я нікому цього не казав. Я єврей. Розумієте?

Лотце витріщився на нього із жалістю.

— Ви б ніколи не здогадалися, оскільки зовнішньо я анітрохи не схожий на єврея. Мені зробили пластичну операцію на носі, звузили мої великі жирні пори, відбілили шкіру за допомогою хімічних препаратів, змінили форму черепа. Інакше кажучи, за зовнішністю мене ідентифікувати неможливо. Я маю доступ до найвищих кіл нацистського суспільства і часто буваю там. Ніхто ніколи не викриє мене. А ще...

Він помовчав, стоячи поруч із Лотце, зовсім близько, а потім сказав так тихо, що лише Лотце міг почути:

— Є й інші. Чуєте? Ми не померли. Ми ще існуємо. Ми живемо далі, невидимі для вас.

— Служба безпеки...— пробурмотів врешті Лотце.

— Служба безпеки може переглянути мою особову справу. Можете донести на мене. Але у мене зв'язки із дуже впливовими людьми. Дехто з них — арійці, а дехто — євреї, які обіймають високі посади в Берліні. Ваш донос не матиме наслідків. А потім я одразу ж викажу вас. І тоді, завдяки тим самим зв'язкам, вас заарештують.

Він усміхнувся, кивнув і рушив проходом між рядами крісел до інших пасажирів, залишаючи Лотце в себе за спиною.

Усі спустилися трапом на аеродром, де дув холодний вітер. Внизу Бейнс на мить знову опинився поруч із Лотце.

— Взагалі-то,— сказав він, проходячи повз німця,— не подобаєтеся ви мені, містере Лотце, тому, гадаю, я все одно донесу на вас.

І пішов далі, лишаючи Лотце позаду.

У дальньому кінці аеродрому, біля входу до головної зали, чекало багато людей. Друзі та родичі пасажирів, дехто махав, усміхався, уважно вдивлявся у натовп, стурбовано шукаючи знайоме обличчя. Огрядний японець середнього віку, добре вдягнений — пальто англійського крою, гостроносі оксфордські черевики, капелюх,— стояв трохи попереду у супроводі молодшого японця, який тримався у нього за спиною. Вилогу пальта прикрашав значок достойника Тихоокеанського торгового представництва уряду Імперії.

«Це він,— зрозумів Бейнс.— Містер Н. Таґомі особисто приїхав, щоб зустріти мене».

Зробивши крок назустріч, японець звернувся до нього:

— Гере Бейнс, доброго вечора!

Він невпевнено схилив голову.

— Доброго вечора, містере Таґомі,— сказав Бейнс, простягаючи руку.

Вони обмінялися потисками рук та поклонами. Молодий японець також вклонився, широко всміхаючись.

— На цьому відкритому аеродромі трохи прохолодно,— зауважив містер Таґомі.— Якщо ваша ласка, ми можемо зараз же полетіти до центру міста вертольотом Представництва. Чи ви спочатку хотіли б скористатися вбиральнею?

Він стурбовано вдивлявся в обличчя містера Бейнса.

— Можемо вирушати просто зараз,— сказав Бейнс.— Я хочу поселитися у готель. Але мій багаж...

— Про нього подбає містер Котомічі,— сказав містер Таґомі,— він потім приєднається до нас. Бачите, сер, у цьому терміналі на багаж доводиться чекати у черзі майже годину. Довше, ніж ваш переліт.

Містер Котомічі ввічливо усміхнувся.

— Гаразд,— відповів Бейнс.

— Сер, я маю вручити вам подарунок,— сказав містер Таґомі.

— Прошу?

— Щоб заручитися вашою прихильністю.

Містер Таґомі сягнув рукою у кишеню свого пальта і дістав невелику коробочку.

— Ми обрали це з-поміж найкращих витворів американського мистецтва, які вдалося знайти,— сказав він, простягаючи коробочку.

— Що ж, дякую,— відповів Бейнс, приймаючи її.

— Увесь вечір добірна група наших службовців розглядала різні варіанти. Це найбільш автентичний взірець старої вмираючої культури Сполучених Штатів, рідкісний артефакт, оповитий флером безтурботних часів минулого.

Містер Бейнс відкрив коробочку. На подушечці з чорного оксамиту лежав наручний годинник із зображенням Міккі Мауса.

Містер Таґомі вирішив із нього покепкувати? Підвівши очі, Бейнс побачив серйозне зосереджене обличчя містера Таґомі. Ні, це не жарт.

— Дуже вам дякую. Це справді неймовірно.

— У всьому світі залишилося всього кілька, можливо, з десяток, автентичних годинників 1938 року із зображенням Міккі Мауса,— сказав містер Таґомі, уважно вивчаючи його, намагаючись вловити його реакцію, відчути, чи він задоволений.— У жодного знайомого мені колекціонера таких немає, сер.

Вони увійшли в термінал і почали підніматися пандусом.

Позаду містер Котомічі сказав:

— Harusame пі nuretsutsu yane по temari капа...[29]

— Що це означає? — запитав містер Бейнс у містера Таґомі.

— Давній вірш,— відповів той,— з середньої епохи Токуґава.

— Копи падає весняний дощ, вбираючи його води, на даху лежить дитячий ганчірковий м'ячик,— сказав містер Котомічі.

4

«Дивна річ,— подумав Френк Фрінк, спостерігаючи, як його колишній роботодавець перевальцем плентається коридором, прямуючи у головний цех корпорації „В.-М.“,— з його вигляду не скажеш, що він власник фабрики. Зовнішність у нього, як у волоцюги з неблагополучних міських околиць, пияка, якого вимили, вдягнули в нове, поголили, постригли, обкололи вітамінами і випустили у світ, давши п'ять доларів на те, щоб розпочати нове життя». Старий тримався невпевнено, полохливо, нервово і навіть запопадливо, немов у кожному бачив сильнішого за себе ворога, якого потрібно улестити й заспокоїти. «Мене заганяють у глухий кут»,— ніби говорив він своєю поведінкою.

І попри це старий В.-М. насправді був дуже могутнім. Він мав контрольні пакети акцій багатьох підприємств, частки в угодах та нерухомості. І володів фабрикою корпорації «В.-М.».

Ідучи слідом за ним, Фрінк штовхнув великі металеві двері до головного цеху. Гуркіт машинерії, який він чув кожного дня впродовж такого тривалого часу, люди біля станків, спалахи, що блимали в повітрі, пил відходів, рух. А он і старий. Фрінк пришвидшив ходу.

— Гей, містере В.-М.! — гукнув він.

Той зупинився біля чоловіка із волохатими руками, який керував цехом,— Еда Маккарті. Обоє дивилися на Фрінка, поки той ішов до них.

Нервово облизавши губи, Віндем-Метсон сказав:

— Мені шкода, Френку, але я не можу взяти тебе назад. Я уже вжив заходів і найняв на твоє місце іншу людину. Я думав, ти не повернешся. Після того, що ти сказав.

Його круглі очиці бігали із майже вродженою ухильністю. У старого це було в крові.

— Я прийшов по свої інструменти,— сказав Фрінк,— більше нічого мені не потрібно.

Він з радістю помітив, що його власний голос звучить твердо і навіть різко.

— Що ж, подивимося,— пробурмотів В.-М. Очевидно, він і сам не знав, що там з інструментами Фрінка.

Еду Маккарті він сказав:

— Думаю, це твоя компетенція, Еде. Можливо, ти допоможеш Френку? У мене багато справ.

Він глянув на кишеньковий годинник.

— Послухай, Еде, обговоримо той рахунок пізніше, маю бігти.

Він поплескав Еда по плечі і задріботів уперед не озираючись.

Ед Маккарті і Фрінк залишилися удвох.

— Ти прийшов повернути своє робоче місце,— сказав через певний час Маккарті.

— Так.

— Я пишаюся тим, що ти сказав учора.

— Я теж,— відповів Фрінк,— але я не зможу більше ніде влаштуватися. Господи,— він почувався переможено та безнадійно.— Ти ж знаєш.

Раніше вони часто обговорювали свої проблеми.

— Не знаю. Ти краще від усіх на Узбережжі можеш впоратися зі станком. Я бачив, як ти за п'ять хвилин встиг не лише виточити, а й відполірувати виріб. Почавши з грубої кратексної[30] заготовки. І, за винятком зварювання...

— Я й не казав, що вмію зварювати.

— Ти ніколи не думав відкрити власну справу?

— Яку справу? — затинаючись, ошелешено мовив Фрінк.

— Ювелірну.

— О, заради Бога!

— Оригінальні речі на замовлення, не для широкого вжитку.

Маккарті відвів його у куток цеху, подалі від шуму.

— За якихось дві штуки баксів ти можеш відкрити маленьку майстерню у підвалі або гаражі. Колись я малював ескізи жіночих сережок і підвісок. Пам'ятаєш — справжній сучасний модерн?

Узявши записниковий аркуш, він почав креслити, повільно і зосереджено. Зазирнувши йому через плече, Фрінк побачив макет браслета — абстракцію з плавними лініями.

— А ринок є?

Він завжди бачив лише традиційні — навіть старожитні — предмети з минулого.

— Нікого не цікавить сучасне американське мистецтво; його й не існує з часів війни.

— А ти побудуй ринок,— гнівно скривившись, сказав Маккарті.

— Тобто мені самому продавати?

— Здавай у крамниці. Як та... Як її? На Монтґомері-стрит, отой шикарний магазин, який продає всілякі мистецькі штуки.

— «Американські художні ремесла»,— сказав Фрінк.

Він ніколи не заходив до таких модних дорогих магазинів. Як і більшість американців. Лише японці мали гроші на покупки у таких місцях.

— Ти знаєш, що продають у таких крамницях? І на чому заробляють цілі статки? Кляті срібні пряжки для поясів, виготовлені індіанцями в Нью-Мехіко. Цей клятий штампований туристичний мотлох. Видають його за аборигенське мистецтво.

Фрінк довго дивився на Маккарті.

— Я знаю, що ще вони продають,— врешті сказав він,— і ти теж це знаєш.

— Так,— сказав Маккарті.

Вони обоє знали — тому що довгий час безпосередньо брали участь у цих оборудках.

Офіційно корпорація «В.-М.» виробляла ковані сходи, бильця, каміни та металеві оздоблення для нових багатоквартирних будинків — масове виробництво за стандартними кресленнями. Для нового сорокаквартирного будинку кожну річ виготовляли в сорока екземплярах. Корпорація «В.-М.» була нібито ливарним заводом. Але на додачу до цього вона провадила інший бізнес, який приносив справжні прибутки.

Використовуючи різноманітні найвигадливіші інструменти, матеріали та станки, корпорація «В.-М.» нескінченним потоком продукувала підробки артефактів довоєнної Америки. Ці підробки обережно, але вправно постачалися на оптовий арт-ринок, де змішувалися зі справжніми об'єктами, які відшукувалися по всьому континенті. Як і у колекціонуванні марок та монет, ніхто не міг достовірно оцінити кількість підробок, які перебували в обігу. І ніхто — особливо торговці та й самі колекціонери — не хотів цього знати.

Коли Фрінк звільнився, на його робочому місці лежав наполовину готовий кольт епохи освоєння Фронтиру. Він сам створив заготовку, сам займався литтям і старанно вручну полірував окремі деталі. Для дрібної зброї часів Громадянської війни та періоду Дикого Заходу ринок був необмеженим. Корпорація «В.-М.» могла продати все, що Фрінк встигав виготовити. Він на цьому спеціалізувався.

Повільно підійшовши до свого робочого місця, Фрінк взяв усе ще трохи нерівний шорсткий шомпол револьвера. Ще три дні — і зброя була б готова. «Так,— подумав він,— хороша робота». Експерт, звісно, міг би викрити підробку... Проте японські колекціонери не були знавцями у вузькому значенні цього слова, вони не знали стандартів та не мали розроблених тестів, щоб це перевірити.

Взагалі-то, наскільки він знав, їм ніколи не спадало на думку поставити собі запитання, чи були справжніми так звані мистецькі старожитності, які продавалися у крамницях Західного Узбережжя. Можливо, колись вони дійдуть до цього... і тоді мильна бульбашка лусне, ринок обвалиться навіть для автентичних речей. Закон Ґрешема: через підробки знеціниться справжнє. І, безумовно, саме тому ніхто нічого не перевіряв: врешті-решт, усіх все влаштовувало. Фабрики у різних містах виробляли ці речі, отримуючи свій прибуток. Гуртовики постачали їх на ринок, а дилери виставляли на продаж та рекламували. Колекціонери витягали гаманці і, щасливі, несли покупки додому, щоб справити враження на компаньйонів, друзів та коханок.

Усе йшло добре, поки ніхто не ставив зайвих питань — як і у випадку фальшивих паперових грошей після війни. Нікому це не завдаватиме шкоди — аж поки не настане судний день. А тоді всі порівно зазнають краху. Але наразі ніхто про це не говорив, навіть ті, хто виготовленням підробок заробляв на життя. Вони заборонили собі думати про те, що вони роблять, зосереджуючись винятково на технічних аспектах.

— Як давно ти не створював оригінальних прикрас? — запитав Маккарті.

Фрінк знизав плечима.

— Багато років. Я можу робити збіса точні копії, але...

— Знаєш, що я думаю? Що ти заразився нацистським переконанням, нібито євреї не здатні нічого створювати. Що вони можуть лише копіювати й продавати. Що вони лише посередники.

Він безжально вдивлявся у Фрінка.

— Може, й так,— сказав той.

— Спробуй. Створи якийсь оригінальний дизайн. Або працюй безпосередньо з металом. Пограйся. Як діти граються.

— Ні,— мовив Фрінк.

— У тобі нема віри,— сказав Маккарті,— ти цілком втратив віру у себе, так? Прикро. Адже я знаю, що ти здатен на це.

Він відійшов від робочого станка.

«Прикро,— подумав Фрінк,— але це правда. Це факт. Я не можу викликати в собі захоплення або віру, відчути їх лише завдяки своєму рішенню».

«Цей Маккарті,— думав далі він,— збіса хороший начальник цеху. Він має унікальну здатність завести людину, змусити докладати максимальних зусиль, навіть якщо їй для цього потрібно переступити через себе. Природжений лідер. На мить йому майже вдалося надихнути мене. Але... Маккарті вже пішов. Його спроба не вдалася.

Шкода, що я не маю при собі оракула, я міг би його про це запитати, довірити цю справу його п'ятьом тисячоліттям мудрості». А тоді він згадав, що примірник «І цзін» є у фойє офісу корпорації «В.-М.». Відтак вийшов з цеху і поспіхом пробрався коридором через офіс у фойє.

Сівши там на одному зі стільців з хрому та пластику, Фрінк записав своє запитання на звороті конверта: «Чи варто мені спробувати відкрити свою творчу справу, як мені щойно було запропоновано?» А тоді почав підкидати монети. На початковому рівні дістав сім — так само, як на другому та третьому. Він зрозумів, що нижня триграма буде Цянь. Це вселяло надію. Цянь — це творчість. Потім на четвертому рівні — вісімка. Інь. І на п'ятому також вісімка, рівень інь. «Господи,— радісно подумав він,— ще один іньський рівень, і я дістану одинадцяту гексаграму. Тай. „Мир“. Дуже сприятливий результат. Або ж...» Його руки тремтіли, брязкаючи монетами. «Якщо дістану янський рівень, то гексаграма буде двадцять шоста. Да Чу. „Приборкуюча сила великих“». Обидві гексаграми дуже сприятливі, і утворитися мала одна або інша. Він підкинув три монети.

Інь. Шістка. Отже, «Мир».

Відкривши книгу, він прочитав віщування:

МИР. Мале відходить —

Велике наближається.

Удана. Здобуток.

«Отже, потрібно вчинити так, як радить Ед Маккарті. Відкрити власну маленьку справу. А тепер шістка зверху — це мій єдиний змінний рівень». Він перегорнув сторінку. Який там текст? Пригадати він не міг. Мабуть, сприятливий, адже вся гексаграма була сприятливою. Єдність Неба і Землі... Але початковий і верхній рівень завжди були ніби поза гексаграмою, тому, можливо, верхня шістка... Він миттю вихопив поглядом рядок і прочитав:

Стіна обвалюється у рів.

Не можна застосовувати військо.

Нехай твої накази почують у твоєму місті.

Настирливість принесе приниження.

«Ось і маєш!» — вигукнув він, охоплений жахом.

І коментар:

Зміна, на яку натякали середні рівні гексаграми, починає прояснюватися. Стіну міста поглинає рів, з землі якого її було збудовано. Наближаються лихі часи...

З усієї книги, з її понад трьох тисяч рядків, цей, безумовно, був одним із найзловісніших. І все ж гексаграма загалом давала добре віщування.

Отже, на яке з передбачень він мав покластися?

І як вони могли настільки відрізнятися? Ніколи раніше з ним не траплялося такого, щоб у пророцтві оракула були як удача, так і нещастя. Яка химерна доля — наче оракул пошкріб по дні кухля, розворушивши там усілякий темний непотріб, кістки та багно, а потім передумав і долив зверху світла, мов божевільний кухар. «Напевно, я натиснув на дві кнопки одночасно,— подумав він,— механізм заклинило, от і утворилася така недолуго перекручена версія реальності. На щастя, лише на мить. Довго вона не протрималася».

«Дідько,— подумав він,— я мав дістати одне пророцтво або інше, але не обидва — це неможливо. Не можуть удача і зла доля випасти водночас.

Чи все ж таки можуть?..

Ювелірна справа піде добре, віщування говорить саме про це. Але той рівень, той клятий рівень, він стосується чогось глибшого, можливо, якоїсь майбутньої катастрофи, навіть не пов'язаної з ювелірним бізнесом. Зла доля все одно чатує на мене...»

«Війна! — подумав він.— Третя світова війна! Ми — усі ці два мільярди, що товчуться тут,— загинемо, нашу цивілізацію буде стерто з землі. Градом падатимуть водневі бомби.

Ой ґевальт! Що ж це коїться? І я це спричинив? Чи це справа рук когось іншого, когось, кого я навіть не знаю? Чи винні ми всі? Усе це через фізиків і ту теорію синхронності — кожна частка пов'язана з усіма іншими, навіть перднути не можна, не змінивши загальний баланс у всесвіті. Це перетворює життя на смішний жарт, але поруч немає нікого, хто міг би з нього посміятися. Розгортаю книгу — і бачу віщування про майбутнє, яке навіть Бог волів би покласти у теку і забути. А я хто такий? Невідповідна людина — це я можу сказати напевне.

Я повинен взяти інструменти, забрати у Маккарті мої прилади, відкрити майстерню, розпочати свою мізерну справу, рухатися вперед, попри це жахливе віщування. Працювати, творити відповідно до свого власного бачення до самого кінця, жити так гідно, як лише зможу, так активно, наскільки в мене вистачить сил, аж поки для всіх нас, для всього людства, стіна не обвалиться у рів. Ось що оракул хоче мені сказати. Фатум так чи інакше врешті потрощить нас усіх, але до того часу я маю працювати. Я повинен користатися своїм розумом і своїми руками.

Пророцтво було лише про мене, про мою роботу. Але той рівень — він стосувався нас усіх.

Я надто мізерний,— думав він,— я можу лише прочитати написане, зиркнути вгору, а тоді опустити голову й далі гнути спину над тим, на чому зупинився, немовби нічого й не бачив; оракул не очікує, що я бігатиму по вулицях, горлаючи й завиваючи, щоб привернути увагу людей.

Чи може бодай хтось це змінити? — міркував він.— Усі ми разом... Або якась визначна особистість... Чи хтось у стратегічно вигідній позиції — хтось, хто вчасно опинився у правильному місці. Випадок. Збіг обставин. І від нього залежать наші долі, наш світ».

Згорнувши книгу, він вийшов із фойє і повернувся у цех. Знайшовши поглядом Маккарті, він помахав йому рукою, підкликаючи у тихий куток, де вони могли продовжити розмову.

— Що більше я обмірковую твою ідею, то більше вона мені подобається,— сказав Фрінк.

— Добре,— відказав Маккарті,— ось що ми маємо зробити. Потрібно добути гроші у Віндема-Метсона.

Він підморгнув і його повіка повільно й перелякано смикнулася.

— У мене є ідея, як це провернути. Я збираюся звільнитися і приєднатися до тебе. Ескізи — з мене. Чим погані мої ескізи? Я знаю, що вони хороші.

— Звісно,— сказав Фрінк, трохи оторопівши.

— Побачимося сьогодні після роботи,— сказав Маккарті,— у мене вдома. Заходь десь о сьомій, повечеряєш зі мною і Джін — якщо проти дітлахів нічого не маєш.

— Гаразд,— відповів Фрінк.

Маккарті поплескав його по плечі й пішов.

«Я подолав довгий шлях за останні десять хвилин»,— сказав собі Фрінк. Однак страху він не відчував, зараз його переповнювало захоплення.

«Так, усе трапилося швидко,— думав він, підходячи до свого станка і починаючи збирати інструменти.— Гадаю, подібні речі так і відбуваються. Вхопитися за шанс...

Усе життя я чекав на це. Коли оракул каже: „Потрібно чогось досягти“,— так воно і є. Справді, дуже сприятливий момент. Але що ж це за час? Що за ситуація? Шістка на вершині гексаграми одинадцятої перетворює все на гексаграму двадцять шосту — „Приборкуюча сила великих“. Інь перетворюється на ян, рівень рухається, і утворюється нова Ситуація. А я так збився на манівці, що навіть не помітив!

Закладаюся, тому я й отримав той жахливий рівень. Лише у такий спосіб гексаграма одинадцята може змінитися на двадцять шосту, лише через ту рухливу шістку згори. Отже, не варто мені так турбуватися за свій зад».

Але, попри захоплення й оптимізм, просто взяти й викинути з голови цей рівень не вдавалося.

«Однак я збіса добре стараюся,— іронічно подумав він.— Можливо, до сьомої мені вдасться про нього забути, наче його й не було.

Щиро на це сподіваюся. Адже наші з Едом балачки стануть початком великої справи. Одразу видно, що він задумав щось непересічне. І я не хочу лишатися осторонь.

Зараз я ніхто, але якщо я зможу це змінити, тоді, можливо, мені вдасться повернути Джуліану. Я знаю, чого вона хоче. Вона заслуговує на чоловіка, який щось важить, на того, кого шанують у спільноті. Meshuggener[31] їй ні до чого. У давнину чоловіки були чоловіками. Наприклад, до війни. Але тепер це все минуло.

Нічого дивного, що вона блукає з місця на місце, від чоловіка до чоловіка, не припиняючи пошуків. Навіть сама не знаючи, чого саме шукає, що потрібно її природі. Але я знаю, і завдяки цій великій справі з Маккарті,— хоч би що він задумав,— я досягну цього для неї».

Обідньої пори Роберт Чілден замкнув свою крамницю «Американські художні ремесла». Зазвичай він їв у кафе навпроти. У будь-якому разі він ішов не більше, ніж на півгодини, а сьогодні — усього на двадцять хвилин. Спогади про важкі випробування, які йому влаштував містер Таґомі та співробітники Торгового представництва, досі пригнічували апетит.

«Можливо, потрібно вести бізнес по-новому,— сказав він собі, повертаючись до крамниці.— Ніяких виїздів. Вирішувати всі справи тут, у магазині.

Дві години показувати товари — це надто довго. А на все загалом — чотири години. І от уже надто пізно знову відкривати крамницю. По обіді продано лише годинник із Міккі Маусом. Коштовна річ, справжній скарб, але...»

Відімкнувши двері, він підпер їх, щоб залишалися розчахнутими, а сам пішов у комірчину повісити пальто.

Повернувшись до зали, він виявив, що до нього завітав клієнт. Білий чоловік. «Гм,— подумав він,— несподівано».

— Доброго дня, сер,— привітався Чілден, злегка кланяючись.

«Імовірно, пінок. Стрункий, з доволі темною шкірою. Добре одягнений, стильний. Але почувається не у своїй тарілці. На чолі поблискує піт».

— Доброго дня,— пробурмотів чоловік, походжаючи магазином і роздивляючись виставлені товари.

Тоді він раптом наблизився до каси. Сягнувши рукою у кишеню пальта, він видобув маленьку візитницю з лискучої шкіри і показав кольорову візитівку з вигадливим шрифтом.

Емблема Імперії. Флот. Адмірал Харуша. Роберт Чілден роздивлявся візитівку. Вона справила на нього враження.

— Корабель адмірала,— пояснив відвідувач,— зараз у бухті Сан-Франциско. «Шокаку», авіаносець.

— Он як.

— Адмірал Харуша ніколи досі не був на Західному Узбережжі,— говорив далі відвідувач.— Поки він тут, хоче багато чого побачити, зокрема особисто відвідати вашу знамениту крамницю. На Рідних Островах йому неодноразово доводилось чути про «Американські художні ремесла».

Чілден із захватом вклонився.

— Однак,— продовжував чоловік,— через насичений графік адмірал не може навідати вашу знамениту крамницю особисто. Натомість він прислав мене. Я офіцер з його ескорту.

— Адмірал колекціонер? — запитав Чілден.

Його мозок працював на шалених обертах.

— Він поціновувач мистецтва. Знавець. Але не колекціонер. Йому потрібні речі для подарунків: він хоче вручити кожному офіцерові на своєму кораблі цінний історичний артефакт, особисту зброю часів героїчної Громадянської війни в Америці. Офіцерів дванадцять,— додав відвідувач після паузи.

«Дванадцять револьверів часів Громадянської війни,— подумав Чілден.— Ціна для клієнта — майже десять тисяч доларів».

Його пройняв дрож.

— Добре відомо,— продовжував чоловік,— що у вашій крамниці продаються безцінні старожитні артефакти зі сторінок американської історії, яка, на жаль, швидко зникає у лімбі часу.

Надзвичайно обережно добираючи слова — він не міг дозволити собі втратити таку нагоду, зробити бодай одну-єдину помилку,— Чілден сказав:

— Так, це правда. З-поміж усіх крамниць Тихоокеанських Штатів Америки у нас найкраща колекція зброї часів Громадянської війни, все, що лише можна собі уявити. Буду радий прислужитися адміралові Харуші. Я можу підібрати справді неперевершені взірці і принести на борт «Шокаку». Можливо, сьогодні ввечері?

— Ні, я огляну їх тут,— сказав відвідувач.

«Дванадцять,— подумки підраховував Чілден». Дванадцяти револьверів він не мав. Насправді у нього було лише три. Але, якби пощастило, він міг би зібрати дванадцять, придбати через різні канали протягом тижня. Повітряна швидкісна пошта зі Сходу, наприклад. Місцеві контакти серед оптовиків.

— Ви знаєтеся на такій зброї, сер? — запитав Чілден.

— Більш-менш. Я маю невелику колекцію особистої зброї, зокрема крихітний пістолет, подібний на пластинку доміно. Приблизно 1840 рік.

— Унікальна річ,— сказав Чілден, підходячи до сейфа, щоб дістати декілька револьверів на огляд офіцеру адмірала Харуші.

Повернувшись, він побачив, що відвідувач виписує чек. Спинившись на мить, чоловік сказав:

— Адмірал хоче заплатити наперед. П'ятнадцять тисяч доларів Тихоокеанських Штатів Америки.

У Чілдена все закрутилося перед очима. Проте йому вдалося вимовити спокійно і навіть трохи знуджено:

— Якщо бажаєте. Це не обов'язково. Проста бізнесова формальність.

Поклавши шкіряний, підбитий фетром футляр, він сказав:

— Ось винятковий екземпляр. Кольт 44-го калібру 1860 року,— він відкрив футляр.— Чорний порох і куля. Озброєння армії Сполучених Штатів. Хлопці в синій уніформі йшли з цим, наприклад, у другу битву під Булл-Ран.

Відвідувач протягом тривалого часу вивчав кольт.

— Сер, це копія,— врешті сказав він спокійним голосом, підводячи погляд.

— Як? — не розуміючи, промовив Чілден.

— Цьому виробу шість місяців, не більше. Сер, ви продаєте підробку. Мені дуже шкода. Але погляньте сюди. Ось ця деревина. Штучно зістарена кислотою. Яка прикрість!

Він поклав кольт. Чілден підібрав зброю. Він стояв, тримаючи револьвер обома руками, не знаючи, як відповісти. Крутячи кольт у руках, він врешті сказав:

— Цього не може бути.

— Це копія автентичної історичної зброї. Не більше. Боюся, вас обманули, сер. Можливо, якийсь шахрай. Ви повинні звернутися в поліцію Сан-Франциско.— Чоловік вклонився.— Мені страшенно прикро. Можливо, у вашій крамниці є й інші копії. Сер, хіба може бути, щоб ви, власник магазину, торговець такими речами, не відрізнили підробку від оригіналу?

Мовчанка.

Чоловік простягнув руку і взяв напівзаповнений чек, який почав був виписувати. Він поклав його до кишені, сховав ручку і вклонився.

— Мені шкода, сер, але, очевидно, після такого я, на жаль, не можу мати справу з «Американськими художніми ремеслами». Адмірал Харуша буде розчарований. Однак ви повинні мене зрозуміти.

Чілден опустив очі додолу і втупився у револьвер.

— На все добре, сер,— сказав покупець.— Дозвольте дати вам пораду: найміть якогось експерта, щоб перевірити ваш асортимент. Ваша репутація... Упевнений, що ви розумієте.

— Сер, чи можу я попросити вас... — пробелькотів Чілден.

— Не турбуйтеся, сер. Ніхто про це не дізнається. Адміралу я скажу, що, на жаль, ваша крамниця була сьогодні зачинена. Врешті-решт,— чоловік зупинився у дверях,— ми з вами обоє білі.

Він іще раз вклонився і вийшов.

Чілден залишився сам. Він стояв, тримаючи зброю в руках.

«Цього не може бути,— подумав він.— Але, мабуть, так воно й є. Боже милий, мені кінець. Я втратив угоду на п'ятнадцять тисяч доларів. І свою репутацію, якщо це випливе на поверхню. Якщо цей чоловік, офіцер адмірала Харуші, не дотримає слова.

Я вб'ю себе,— вирішив він.— Я втратив своє місце. Далі працювати я не можу, це факт».

«З іншого боку, можливо, цей чоловік помилився.

Можливо, він збрехав.

Його підіслали „Старожитності Сполучених Штатів“, щоб знищити мене.

Або ж „Ексклюзивні витвори мистецтва Західного Узбережжя“.

Інакше кажучи, хтось із моїх конкурентів.

Зброя, поза сумнівом, автентична.

Як це перевірити? — Чілден напружив мозок.— Ага. Я віддам кольт на аналіз у Каліфорнійський університет. У мене є знайомий на факультеті пенології. Принаймні був. Якось це вже траплялося. Намагалися довести, що старовинна, дульнозарядна зброя — несправжня».

Не втрачаючи ні хвилини, він зателефонував до однієї з кур'єрських служб і наказав негайно прислати йому людину. Потім запакував кольт і написав записку до лабораторії університету із проханням якнайшвидше провести експертизу, визначити вік зброї і одразу ж повідомити йому телефоном. Прийшов кур'єр. Чілден дав йому записку, пакунок та адресу, наказавши летіти гелікоптером. Кур'єр вирушив, а Чілден почав міряти кроками свою крамницю, чекаючи... Чекаючи.

О третій годині зателефонували з університету.

— Містере Чілден,— сказав голос у слухавці,— ви хотіли перевірити автентичність кольту 44-го калібру армійської моделі 1860 року.

Пауза. Чілден із острахом вчепився у слухавку.

— Ось звіт із лабораторії. Це копія, відлита на прес-формі, за винятком деталей із горіхового дерева. Серійні номери неправильні. Для загартування корпусу не використовувався ціанід. Коричневого та синього кольору поверхонь було досягнуто сучасним прискореним методом. Зброю було штучно зістарено, щоб здавалося, ніби вона довго перебувала у вжитку.

— Чоловік, який приніс його мені на оцінювання...— хрипким голосом мовив Чілден.

— Скажіть йому, що його обдурили,— відповів університетський спеціаліст,— і то дуже вправно. Це хороша робота. Виконував її професіонал. Бачте, справжня зброя набувала свого... Знаєте оці металеві частини, в яких синюватий відтінок? Так от, свого часу їх клали у герметичну коробку зі смужками шкіри, запускали туди аміак і нагрівали. Зараз це надто марудно. Але цей револьвер було виготовлено у доволі добре обладнаній майстерні. Ми знайшли частки кількох полірувальних компонентів, деякі доволі незвичні. Хоча ми й не можемо цього довести, але знаємо, що є ціла індустрія виготовлення таких підробок. Має бути, адже ми бачили їх дуже багато.

— Ні,— сказав Чілден,— це лише плітки. Сер, я можу абсолютно точно це стверджувати.— Він підвищив голос і зірвався на виск.— Моє становище зобов'язує мене знати такі речі. Чому, як ви думаєте, я надіслав револьвер до вас? Я одразу ж визначив, що це фальшивка, у мене роки досвіду. І такі фальшивки — це рідкість. Виняток. Це взагалі якийсь жарт. Розіграш,— він раптово вмовк, задихаючись.— Дякую, що підтвердили мої власні спостереження. Надішлете мені рахунок. Дякую.

Не чекаючи відповіді, він повісив слухавку.

Потім одразу ж дістав свою документацію, шукаючи все, що стосувалося цього револьвера. Як він до нього потрапив? Від кого?

Виявилося, що револьвер йому продав один із найбільших у Сан-Франциско гуртових постачальників. «Рей Келвін і компаньйони». На Ван-Несс-авеню. Він одразу ж зателефонував туди.

— Я хотів би поговорити з містером Келвіном,— сказав він.

Тепер голос у нього звучав трохи впевненіше.

— Так,— невдовзі заклопотано сказав той хрипким голосом.

— Це Боб Чілден. З крамниці «А. X. Р.», на Монтґомері. Рею, я до вас у делікатній справі. Я хочу зустрітися з вами. Наодинці, сьогодні. У вашому офісі чи деінде. Повірте мені, сер, краще вам дослухатися до мого прохання.

Він помітив, що кричить у слухавку.

— Гаразд,— відповів Рей Келвін.

— Нікому не кажіть. Це абсолютно конфіденційна справа.

— О четвертій підходить?

— О четвертій. У вашому офісі. На все добре.

Він так люто пожбурив слухавку, що апарат впав із прилавка на підлогу. Опустившись на коліна, Чілден підняв його і поставив на місце.

До виходу лишалося півгодини, і тепер він міг лише міряти кроками крамницю, безпорадно чекаючи. Що робити? Ідея. Він зателефонував у редакцію токійської газети «Геральд» у Сан-Франциско, на Маркет-стрит.

— Скажіть, будь ласка, чи авіаносець «Шокаку» досі в порту. І якщо так, то як довго він там пробуде. Я був би дуже вдячний вашій шанованій газеті за цю інформацію.

Нестерпне очікування. Потім дівчина знову заговорила. У її голосі бринів сміх.

— Сер, згідно з інформацією нашої довідкової служби, авіаносець «Шокаку» лежить на дні Філіппінського моря. У 1945 році його потопив американський підводний човен. Ми ще чимось можемо вам допомогти, сер?

Очевидно, вся редакція надривала животи з того, як химерно над ним покепкували.

Він повісив слухавку. Ніякого авіаносця «Шокаку» не існує уже сімнадцять років. Імовірно, адмірала Харуші також не існує. Той чоловік — самозванець. І все-таки...

Він сказав правду. Його кольт — підробка. Щось не сходилося.

Можливо, той чоловік був спекулянтом, який намагався взяти під контроль ринок персональної зброї періоду Громадянської війни. Експерт. І він розпізнав підробку. Професіонал найвищого ґатунку.

Бо лише професіонал міг визначити це. Хтось, хто довго у цьому варився. Не просто колекціонер.

Чілден трохи заспокоївся. Мало хто інший зможе здогадатися. Можливо, ніхто. Таємниця надійно прихована.

Так усе й залишити?

Він задумався. Ні. Потрібно докопатися до суті. Перш за все, повернути свої гроші — отримати відшкодування від Рея Келвіна. І віддати на експертизу в університетську лабораторію усі інші артефакти. Але що як багато з них виявляться несправжніми?

Складна справа.

«Є лише один шлях»,— вирішив він. Чілден відчував пригнічення і навіть розпач. «Піти до Рея Келвіна. Відверто все йому розповісти. Нехай простежить, звідки прийшла ця зброя. Можливо, він також ні про що не здогадується. Можливо, знає. У будь-якому разі сказати йому: віднині жодних підробок, інакше я більше ніколи в нього нічого не купуватиму.

Нехай він бере на себе збитки,— вирішив Чілден.— Не я. Якщо він не погодиться, я піду до інших роздрібних торговців і розкажу їм. Знищу його репутацію. Чому я повинен іти на дно сам? Нехай із цим розбираються ті, хто має за це відповідати. Передам гарячу картоплину далі. Але потрібно все робити цілком таємно. У жодному разі не можна допустити розголошення».

5

Телефонний дзвінок від Рея Келвіна спантеличив Віндема-Метсона. Він ніяк не міг зрозуміти, про що тому йшлося. Частково через манеру Келвіна говорити швидко, а частково через пізню годину — Келвін зателефонував о пів на дванадцяту ночі, коли Віндем-Метсон розважав гостю у своїх апартаментах в готелі «Муромачі».

— Слухайте, друже мій,— сказав Келвін,— ми повертаємо усю останню партію, що надійшла від вас. Я би відіслав назад й отримане раніше, але ми вже все оплатили, окрім останньої партії. Тієї, за яку потрібно розрахуватися до вісімнадцятого травня.

Звичайно, Віндем-Метсон запитав чому.

— Бо це жалюгідні підробки.

— Але ж ви знали про це.— Віндем-Метсон був ошелешений.— Рею, ви ж завжди були в курсі ситуації.

Він роззирнувся довкола. Дівчина кудись вийшла. Мабуть, пудрила носик.

— Я знав, що це підробки,— сказав Келвін.— Я не про це. Я про їхню жалюгідну якість. Слухайте, мені все одно, чи зброя, яку ви нам надсилаєте, справді використовувалася під час Громадянської війни. Мені лише потрібно, щоб вона була пристойної якості. Кольт 44-го калібру, такий-то номер у вашому каталозі. Усе повинно відповідати стандартам. Знаєте, хто такий Роберт Чілден?

— Так.

Виплив якийсь туманний спогад, але зараз він не міг точно пригадати, про кого йдеться. Про якусь важливу персону.

— Він сьогодні був тут. У мене в офісі. Я телефоную не з дому, а з офісу. Ми тут досі з цим розбираємося. У всякому разі, він прийшов і вивалив на мене усе це. Був злий як чорт. Геть нетямився. Схоже, що до нього навідався чи прислав свою людину важливий клієнт, якийсь японський адмірал. Чілден говорив про двадцятитисячну угоду, але, мабуть, перебільшував. Хоч там як, трапилося от що — і я не маю підстав сумніватися у цій частині розповіді,— японець прийшов, хотів дещо придбати, глянув на один із тих кольтів 44-го калібру, які виготовляють ваші люди, з першого погляду розпізнав підробку, поклав гроші назад у кишеню і пішов. Що ви на це скажете?

Віндем-Метсон не знайшов, що відповісти. Але одразу прийшла думка: «Це Фрінк і Маккарті. Вони казали, що так цього не залишать, і ось тобі й маєш. Але...» Він не міг збагнути, що саме вони зробили, не міг зрозуміти, як це пов'язано з історією, яку йому розповів Келвін.

Його охопив якийсь забобонний страх. Ці двоє... Як їм вдалося відшукати кольт із партії, виготовленої ще у лютому? Він припускав, що вони можуть піти до поліції, газет або навіть до пінокського уряду в Сакраменто, і, звісно, про все це подбав. Жах якийсь. Він не знав, що сказати Келвіну. Щось мимрив — здається, нескінченно довго,— і врешті спромігся завершити розмову.

Повісивши слухавку, він з жахом усвідомив, що Рита вийшла зі спальні і чула все від початку до кінця. Вона роздратовано походжала туди-сюди у самій лише шовковій чорній нічній сорочці. Розпущене біляве волосся вільно спадало на плечі, де-не-де всіяні веснянками.

— Зверніться до поліції,— сказала вона.

«Дешевше було б запропонувати їм кілька тисяч,— подумав Віндем-Метсон.— Вони візьмуть гроші. Мабуть, лише це їм і потрібно. Дрібні людці такого типу зазвичай мислять дріб'язково. Для них це буде величезна сума. Вони вкладуть її у свій новий бізнес і за місяць прогорять, знову все втративши».

— Ні,— відповів він.

— Чому ні? Шантаж — це злочин.

Він не знав, як їй пояснити. Він звик платити людям. Це було необхідним видатком, як оплата комунальних послуг. Якщо йшлося про не надто велику суму... Але частково вона таки мала рацію. Він обдумував ситуацію.

«Я дам їм дві тисячі, але зв'яжуся також зі знайомим з адміністративного центру, з тим інспектором поліції. Нехай перевірять Фрінка та Маккарті, подивимось, що на них є. І тоді, якщо вони знову поткнуться, я знатиму, як дати собі з ними раду.

Наприклад, мені казали, що Фрінк — жид. Змінив ім'я і ніс. Мені досить лише сповістити місцевого німецького консула. Звичайна річ. Той подасть до японосів запит про екстрадицію. І цю сволоту задушать газом, щойно вивезуть за демаркаційну лінію. Здається, у Нью-Йорку є один табір. Із тих, що з печами».

— Мені дивно, що хтось може шантажувати людину, яка займає таке високе становище, як ви,— сказала дівчина.

Вона пильно дивилася на нього.

— Знаєш, що я тобі скажу? Увесь цей клятий «історичний» бізнес — нонсенс, а японці — недоумки. Я тобі доведу.

Підвівшись, він швидко приніс із кабінету дві запальнички і поклав їх на столик.

— Поглянь. З вигляду однакові, правда? Тепер слухай: одна з них — «історична».— Він вишкірився.— Візьми їх у руки. Роздивися. Одна коштує... десь сорок-п'ятдесят тисяч доларів на колекційному ринку.

Дівчина обережно взяла дві запальнички і почала роздивлятися.

— Ну як? Відчуваєш історичність? — дражнив її він.

— Що таке історичність?

— Це коли річ містить у собі історію. Слухай. Одна з цих запальничок лежала у кишені Франкліна Делано Рузвельта, коли його вбили. А інша ні. Одна з них до біса історична. Наскільки будь-яка річ взагалі може бути історичною. А інша — ні. Відчуваєш? — він злегка підштовхнув її ліктем.— Не відчуваєш. Ти не можеш сказати, яка з них яка. Жодної «містичної плазмоподібної присутності», жодної «аури» навколо.

— Bay! — зачаровано сказала дівчина.— Це правда? Він дійсно мав одну із цих запальничок при собі того Дня?

— Звісно. І я знаю котру. Розумієш, що я хочу сказати? Усе це — просто велике шахрайство. І вони самі себе дурять. Наприклад, револьвером користуються під час відомої битви, такої як Мез-Аргонський наступ[32], але в самому револьвері нічого не змінюється, якщо ти про це не знаєш. Усе тут,— він постукав себе по голові.— Це все твоя свідомість, а не сама річ. Я колись був колекціонером. Насправді, так і потрапив у цей бізнес. Збирав марки. Раннього колоніального періоду Британської імперії.

Тепер дівчина стояла біля вікна, схрестивши руки на грудях, позираючи на освітлений вогнями центр Сан-Франциско.

— Мама і тато завжди казали, що ми б виграли війну, якби його не вбили.

— Гаразд,— продовжив Віндем-Метсон,— тепер уявімо собі, що минулого року канадський уряд або хтось інший, хто завгодно, знайшов обладнання, на якому штампували старі марки. І чорнило. І запас...

— Я не вірю, що хоч одна із цих запальничок належала Франкліну Рузвельту.

— Я про це й кажу,— захихотів Віндем-Метсон.— Мені б довелося підтвердити це якимось документом. А інакше — все підробка і масовий самообман. Цінність підтверджується документом, а не самим предметом!

— Покажіть мені документ.

— Звісно.

Зірвавшись з місця, він повернувся у кабінет і зняв зі стіни обрамлений сертифікат Смітсонівського інституту. Сертифікат і запальничка обійшлися йому страшенно дорого, але вони були того варті, адже тепер він міг довести свою правоту, довести, що слово «підробка» насправді нічого не означає, оскільки слово «оригінал» насправді теж не має сенсу.

— Кольт 44-го калібру — це завжди кольт 44-го калібру,— гукнув він до дівчини, поспішаючи назад до вітальні,— вся суть у калібрі та моделі, а не в тому, коли його виготовили. Річ у...

Вона простягнула руку. Він дав їй документ.

— Отже, вона справжня,— нарешті сказала Рита.

— Так. Оця.

Він узяв запальничку із довгою подряпиною збоку.

— Гадаю, мені вже час,— сказала дівчина,— завітаю до вас якось іншим разом.

Вона поклала сертифікат та запальничку і попрямувала до спальні, де лишився її одяг.

— Чому? — нетямлячись, крикнув він, ідучи за нею.— Ти ж знаєш, що нам зовсім немає про що турбуватися. Моєї дружини не буде ще кілька тижнів. Я тобі все пояснював. Відшарування сітківки.

— Не в тім річ.

— Тоді що таке?

— Будь ласка, викличте для мене велотаксі, поки я одягатимусь.

— Я сам відвезу тебе додому,— пробуркотів він.

Рита вдягнулася, і поки він діставав із шафи її пальто, почала мовчки блукати апартаментами. Вона здавалася замисленою, зануреною у себе і навіть трохи пригніченою. «Від минулого людям стає сумно,— збагнув він.— Прокляття! Навіщо мені було заводити про це мову? Але чорт забирай, вона така юна. Я думав, вона й імені Рузвельта не згадає».

Біля книжкової шафи вона стала на коліна.

— Ви це читали? — запитала вона, взявши до рук одну з книжок.

Він короткозоро примружився. Похмура обкладинка. Роман.

— Ні. Це дружина купила. Вона багато читає.

— Обов'язково прочитайте.

Усе ще відчуваючи розчарування, він вихопив у неї книгу, глянув на назву. «І обтяжіє сарана»[33].

— Одна з тих книжок, заборонених у Бостоні? — запитав він.

— Вона заборонена по всіх Сполучених Штатах. І, звісно ж, в Європі.

Рита підійшла до дверей і тепер стояла там, чекаючи.

— Я чув про цього Готорна Абендсена.

Але насправді ім'я було йому незнайомим. Про цю книгу він міг пригадати лише... що? Що зараз вона дуже популярна. Ще одне минуще захоплення. Масовий психоз. Він нахилився і втиснув книгу на полицю.

— Я не маю часу на белетристику. У мене забагато роботи.

«Секретарки читають цей мотлох,— уїдливо подумав він,— вдома, на самоті, лежачи в ліжку посеред ночі. Це їх розпалює. Замість зайнятися чимось справжнім. Бо воно їх лякає. Хоча, насправді, вони цього й жадають».

— Любовна історія? — запитав він, похмуро відчиняючи двері.

— Ні. Це про війну.

Дорогою до ліфта вона додала:

— Він говорить те ж саме, що і мої мама з татом.

— Хто? Цей Абботсон?

— У нього є теорія. Якби Джо Занґара не влучив у Рузвельта, той би витягнув Америку з Депресії, і так би її озброїв, що...

Рита вмовкла на півслові. Вони підійшли до ліфта, де чекали інші люди.

Потім, коли вони вже їхали нічними вулицями у мерседес-бенц Віндема-Метсона, вона повернулася до своєї розповіді:

— Теорія Абендсена полягає в тому, що Рузвельт був би дуже сильним президентом. Таким сильним, як Лінкольн. Він це показав усіма своїми нововведеннями за той рік, що пробув при владі. Ця книга — вигадка. Я маю на увазі, що художня. Рузвельта не вбили в Маямі. Він живе й далі, і його переобирають у 1936 році, тобто він лишається президентом до 1940-го, коли уже йде війна. Розумієте? Він досі президент, коли Німеччина нападає на Англію, Францію та Польщу. І він усе це бачить. Він зміцнює Америку. Ґарнер був направду жахливим президентом. Багато з того, що трапилося, на його совісті. А тоді, у 1940-му, обирають не республіканця Брикера, а демократа...

— Ну, це за тим Абельсоном,— перебив її Віндем-Метсон.

Він глянув на дівчину, яка сиділа поруч. «Господи. Прочитають книжку, а потім розводяться без кінця-краю».

— Згідно з його теорією, після Рузвельта президентом став би не прихильник політики невтручання, Брикер, а Рексфорд Таґвел.

Її гладеньке обличчя, вкрите миготливими відблисками автомобільних фар, світилося від збудження. Широко розплющивши очі, вона супроводжувала свої слова жестами.

— І він дуже активно продовжував би антинацистську політику Рузвельта. Тому у 1941-му Німеччина побоялася б прийти на допомогу Японії. Вони порушили б угоду. Розумієте?

Розвернувшись до нього, вона енергійно вчепилася йому в плече і сказала:

— І тому Німеччина та Японія програли б війну!

Він розсміявся.

Впиваючись у нього очима, намагаючись щось відшукати у виразі його обличчя — він не знав, що саме, та й узагалі треба було стежити за потоком машин, — вона сказала:

— Це не смішно. Усе так і трапилося б. Сполучені Штати могли розчавити японців. І...

— Як? — перервав він.

— У книзі якраз про це і йдеться.

Вона помовчала і продовжила:

— У художній формі. Звісно, там багато вигаданих епізодів. Ну, тобто він мав зробити книгу захопливою, інакше люди б її не читали. Там і любовна лінія є. Про одну молоду пару. Хлопець служить в американській армії. Дівчина... Ну, в будь-якому разі, президент Таґвел направду тямущий. Він розуміє, що збираються зробити японоси.

З тривогою в голосі, вона додала:

— Говорити про це не заборонено. Японоси дозволили продавати цю книгу в Тихоокеанії. У газетах пишуть, що вони й самі охоче її читають. Вона популярна і на Рідних Островах. Там вона спричинила велику дискусію.

— Слухай, а що він говорить про Перл-Гарбор?

— Президент Таґвел дуже розумний, тому наказує відвести всі кораблі у море. Таким чином флот США було врятовано.

— Ясно.

— Тобто взагалі-то не було ніякого Перл-Гарбору. Вони нападають, але їм вдається знищити лише кілька малих човників.

— А назва — «Сарана...», чи як там її?

— «І обтяжіє сарана». Це з Біблії.

— І Японія зазнає поразки, бо не було Перл-Гарбору. Послухай: Японія б усе одно перемогла. Навіть без Перл-Гарбору.

— Флот США — у цій книзі — не дає їм захопити Філіппіни й Австралію.

«Вони б усе одно їх захопили. У них був кращий флот. Я непогано знаю японців. Їм долею було призначено здобути владу у Тихоокеанському регіоні. А Сполучені Штати потроху занепадали ще від Першої світової війни. Та війна духовно й морально зламала всі країни-союзниці».

Дівчина уперто продовжувала:

— А якби німці не захопили Мальту, Черчилль лишився би при владі і повів Англію до перемоги.

— Як? Де?

— У Північній Африці. Черчилль врешті розбив би Роммеля.

Віндем-Метсон розреготався.

— І розбивши Роммеля, англійці одразу ж отримали б змогу перекинути всю свою армію через Туреччину і приєднатися до залишків російської армії, щоб зайняти оборону. За сюжетом, вони зупиняють просування німців на схід, у глибину Росії, в якомусь містечку на Волзі. Назва містечка маловідома, але воно й справді існує, я знайшла його в атласі.

— І як воно називається?

— Сталінград. І там британці переломлюють хід війни. Отже, у книзі Роммелю так і не вдається об'єднатися з німецькими силами, які просуваються згори, з Росії. З армією фон Паулюса, пам'ятаєте? Відтак німці не можуть вдертися на Близький Схід, щоб дістатися до нафти, яка їм так потрібна, а також прорватися до Індії, як трапилося насправді, щоб об'єднатися з японцями. І...

— Немає у світі такої стратегії, яка б перемогла Ервіна Роммеля,— сказав Віндем-Метсон.— І всі вигадані цим хлопцем події, і це російське містечко, героїчно охрещене Сталінградом, і затята оборона — усе це могло хіба що відтягнути розв'язку, але не змінити її. Послухай: я зустрічав Роммеля. У Нью-Йорку, коли їздив туди у справах, у 1948-му.

Насправді, він лише здаля бачив Воєнного губернатора Сполучених Штатів Америки на прийомі в Білому Домі.

— Яка людина! Яка гідність і постава! Тому я знаю, про що говорю,— підсумував він.

— Просто жах, що замість генерала Роммеля призначили цього страхітливого Ламмерса,— сказала Рита.— Ось коли насправді почалися всі ці вбивства та концентраційні табори.

— Вони існували і за правління Роммеля.

— Але... — вона махнула рукою,— не на державному рівні. Може, ці відморозки-есесівці тоді щось таке й робили... Але він не з їхньої когорти. Він більше скидався на прусаків старого Гарту. Такий суворий...

— Я скажу тобі, хто справді добре потрудився у США,— мовив Віндем-Метсон,— і на кого можна покладати надії, коли йдеться про економічне відродження. Альберт Шпеєр. Не Роммель і не Організація Тодта[34]. Шпеєр був найбільш вдалим кадровим рішенням Партії у Північній Америці. Він знову ввів у дію усі підприємства, корпорації та фабрики — усе! — і змусив їх працювати ефективно. Хотів би я, щоб у нас так було. Натомість маємо в кожній галузі по п'ять конкуруючих організацій, а це страшне марнування ресурсів. Немає нічого безглуздішого за економічну конкуренцію.

— Я не змогла б жити у цих робочих таборах, у цих бараках, там, на Сході,— сказала Рита.— Одна моя подруга мешкала там деякий час. Її пошту перевіряли. Вона не могла нічого мені розповісти, поки знову не повернулася сюди. Вони мали прокидатися о шостій тридцять під оркестрову музику.

— Ти б звикла до цього. Мала би чисте помешкання, повноцінне харчування, дозвілля, гарантований медичний догляд. Чого тобі ще? Вишеньку на торті?

Його велика німецька машина тихо котилася крізь прохолодний нічний туман Сан-Франциско.

Містер Таґомі сидів на підлозі, підігнувши під себе ноги. Він тримав у руках піалу з улуном[35], час від часу дмухаючи на нього і посміхаючись містеру Бейнсу.

— У вас тут чудово,— сказав нарешті той.— Тут, на Західному Узбережжі, панує такий спокій. Абсолютно не так, як там.

Він не став уточнювати, де саме.

— Бог говорить з людиною під знаком Пробудження,— прошепотів містер Таґомі.

— Прошу?

— Оракул. Даруйте. Випадково вирвалося, це я думкою десь у хмарах.

«Витати у хмарах,— подумав Бейнс,— ось що він хотів сказати». Він усміхнувся сам до себе.

— Ми просто сміховинні,— сказав містер Таґомі,— бо живемо за порадами книги, якій уже п'ять тисяч років. Ми досі ставимо їй питання, наче живій істоті. І вона справді жива. Так само, як християнська Біблія. Багато книг насправді живі. Не у метафоричному сенсі, їх оживлює дух. Розумієте?

Він уважно дивився на містера Бейнса, намагаючись вловити його реакцію.

Дбайливо добираючи слова, Бейнс сказав:

— Я занадто мало знаю про релігію. Це не моя сфера. Я вважаю за краще говорити про те, в чому я компетентний.

Він і справді не розумів до пуття, про що йдеться містерові Таґомі. «Напевно, це через утому. Відколи я прибув сюди, в усьому навколо відчуваю якусь карликовість. Щось таке, що не дотягує до життя, мов комічний фарс. Що це за книжка, якій п'ять тисяч років? Годинник із Міккі Маусом, сам містер Таґомі, крихка піала в його руках...» А ще, на стіні, навпроти містера Бейнса, висіла величезна голова буйвола, страхітлива і загрозлива.

— Що це за голова? — раптом запитав він.

— Це не що інше, як істота, яка підтримувала існування аборигенів за минулих часів.

— Ясно.

— Чи можу я продемонструвати вам мистецтво забиття буйволів?

Містер Таґомі поставив свою піалу на столик і звівся на ноги.

У себе вдома цієї пізньої години він був одягнений у шовковий халат, капці і білу краватку-шалик.

— Ось я їду на сталевому коні.

Він присів, імітуючи їзду верхи.

— Через коліно перекинутий мій добрий вінчестер 1866 року випуску з моєї колекції.

Він запитливо поглянув на містера Бейнса.

— Сер, здається, ви втомилися з дороги.

— Боюся, що так,— відповів Бейнс,— все це трохи тисне на мене. Багато ділових турбот...

«І не лише ділових»,— подумки додав він.

У нього боліла голова. Чи є тут якісні анальгетики «І. Г. Фарбен»? Він звик приймати їх від головного болю, що віддавав аж у носові пазухи.

— Усім нам потрібно у щось вірити,— сказав містер Таґомі,— ми не можемо знати відповіді. Не можемо зазирнути у майбутнє самостійно.

Містер Бейнс кивнув.

— У дружини має щось бути від головного болю,— сказав містер Таґомі, помітивши, як той зняв окуляри і розтирає чоло,— очні м'язи завдають болю. Даруйте.

Вклонившись, він вийшов.

«Що мені насправді потрібно, то це сон,— подумав Бейнс,— Проспати цілу ніч. Чи річ у тім, що я тікаю від ситуації? Ховаюся, бо це важко?»

Коли містер Таґомі повернувся зі склянкою води та якоюсь пігулкою, містер Бейнс сказав:

— Мені й справді час прощатися і повертатися у готель. Але спочатку маю дещо з'ясувати. Деталі ми можемо обговорити завтра, якщо вам зручно. Чи вам говорили, що до наших переговорів має приєднатися третя сторона?

По обличчю містера Таґомі промайнуло здивування, а потім зникло — і воно знову набрало безтурботного вигляду.

— Про це нічого не було сказано, однак, безумовно, це цікаво.

— Третя сторона прибуде з Рідних Островів.

— Он як.

Цього разу містер Таґомі не виявив жодного здивування. Він залишався цілковито незворушним.

— Бізнесмен поважного віку, на пенсії,— пояснив містер Бейнс.— Прибуває кораблем. Вирушив два тижні тому. Він недолюблює подорожі літаком.

— У літніх людей свої примхи,— зауважив містер Таґомі.

— З огляду на свої інтереси, він добре обізнаний із ринками Рідних Островів. Він зможе проконсультувати нас. І він усе одно їхав у Сан-Франциско на відпочинок. Це не так вже й важливо, але його інформація зробить нашу розмову більш ґрунтовною.

— Так, він зможе скоригувати помилки щодо вітчизняного ринку. Я не був на Рідних Островах уже два роки.

— Ви цю пігулку для мене принесли?

Містер Таґомі схаменувся і помітив, що й досі тримає в руках пігулку та склянку.

— Даруйте. Це сильні ліки. Називаються «Зарацен». Виготовлені фармацевтичною компанією у провінції Китай.

Простягаючи руку, він додав:

— Не викликають звикання.

— Ця літня людина,— сказав містер Бейнс, готуючись прийняти пігулку,— можливо, звернеться безпосередньо у ваше Торгове представництво. Я запишу вам його ім'я, щоб ваші люди не відмовили йому у зустрічі. Сам я з ним не бачився, але, наскільки я розумію, він дещо недочуває і трохи ексцентричний. Потрібно зробити все, щоб його не роздратувати.— Містер Таґомі, здавалося, розумів.— Він любить азалії. Ви б зробили йому приємність, якби прислали когось, хто знається на цих квітах, щоб скласти йому компанію на півгодини, поки ми підготуємо все для зустрічі. Зараз я напишу його ім'я.

Прийнявши пігулку, він дістав ручку і записав.

— Містер Шінджіро Ятабе,— прочитав містер Таґомі, беручи папірець. Він обережно вклав його у свій записник.

— Іще один момент.

Містер Таґомі слухав, повільно обертаючи в руках піалу.

— Трохи делікатний. Цей літній джентльмен... мені трохи незручно. Йому майже вісімдесят. Наприкінці його кар'єри деякі з його інвестицій були не дуже успішними. Ви розумієте?

— Він уже не такий заможний, — сказав містер Таґомі,— і, можливо, отримує пенсію.

— Саме так. А пенсія мізерна. Відтак, він трохи підзаробляє, коли трапляється така нагода.

— Порушуючи якусь дріб'язкову постанову уряду і його бюрократичної машини,— сказав містер Таґомі.— Я зрозумів ситуацію. Він отримує винагороду за надану нам консультацію і не звітує про це у пенсійну службу. Тому ми повинні тримати його відвідини у секреті. Їм відомо лише те, що він поїхав відпочивати.

— Ви дуже проникливі.

— Такі ситуації уже траплялися,— відповів містер Таґомі.— Ми в нашому суспільстві так і не вирішили проблему літніх людей, а з розвитком медицини їх стає дедалі більше. Китай справедливо навчає нас шанувати старість. Однак через німців здається, що наше недбале ставлення до них — ледь не чеснота. Наскільки я розумію, вони вбивають старих.

— Німці,— пробурмотів Бейнс, знову розтираючи чоло.

Пігулка почала діяти? Він почувався трохи сонним.

— Оскільки ви зі Скандинавії, то, поза сумнівом, не раз мали нагоду контактувати з Festung Europa[36]. Наприклад, ви летіли з аеропорту «Темпельгоф». Як вам таке ставлення? Ви — нейтральний. Було б дуже цікаво почути вашу думку.

— Не розумію, про яке ставлення ви говорите,— сказав містер Бейнс.

— До старих, хворих, слабких, божевільних, до всіх тих, хто не приносить користі. Один англосаксонський філософ якось запитав: «Яка користь від немовляти?» Це питання закарбувалося у мене в пам'яті, і я багато про це думав. Сер, немає жодної користі. Якщо говорити загально.

Містер Бейнс щось пробурмотів — цей звук радше був знаком ввічливості і не зобов'язував його ставати на чиюсь сторону.

— Жодна людина не повинна слугувати інструментом для цілей іншої — хіба ні? — запитав містер Таґомі, різко нахиляючись уперед,— будь ласка, скажіть, що думають про це у нейтральній Скандинавії.

— Я не знаю,— відказав Містер Бейнс.

— Під час війни я обіймав невелику посаду у провінції Китай. У Шанхаї. Там, у районі Гункоу, було гетто євреїв, інтернованих імперським урядом. Їхню життєдіяльність підтримувала єврейська благочинна організація «Джойнт»[37]. Нацистський міністр у Шанхаї вимагав, щоб ми вбили євреїв. Я пам'ятаю відповідь мого керівництва: «Це суперечить засадам людяності». Запит відхилили як варварський. На мене це справило враження.

— Ясно,— пробурмотів Бейнс.

«Він намагається викрити мене?» — подумав він. Тепер він був насторожі, його думки зібралися докупи.

— Нацисти,— продовжував містер Таґомі,— завжди описували євреїв як азіатів, що не належать до білої раси. Сер, впливові люди в Японії не могли не завважити цього, навіть члени Воєнного уряду. Я ніколи не говорив про це із громадянами Райху...

— Що ж, я не німець,— перервав містер Бейнс,— і не можу говорити за Німеччину.

Підвівшись, він попрямував до дверей.

— Продовжимо нашу розмову завтра. Прошу мені вибачити, я не можу зосередитися.

Але насправді зараз його думки набули абсолютної ясності. «Мені потрібно вибратися звідси,— усвідомив він,— цей чоловік веде мене на манівці».

— Пробачте глупоту фанатизму,— сказав містер Таґомі, одразу ж підводячись, щоб відчинити двері,— захоплення філософією зробило мене сліпим до потреб живої людини. Секунду.

Він щось крикнув японською, і вхідні двері відчинилися. Увійшов молодий японець, легенько вклонившись і позираючи на містера Бейнса.

«Мій водій,— подумав містер Бейнс.— Можливо, усе це через ту донкіхотську розмову в ракеті,— раптом спало йому на думку,— із цим... Як його? Лотце. Певне, якимось чином зумів повідомити про неї японцям. Через свої канали. Не треба було говорити цього Лотце. Шкодую, що так трапилось. Але вже надто пізно.

Я не придатний до цього. Абсолютно. Не для такої місії».

Але потім він подумав: «Швед сказав би Лотце те саме. Усе гаразд. Нічого не трапилося, я просто занадто уважний до дрібних деталей. Переношу старі звички у нову ситуацію, в якій опинився. Насправді зараз я маю змогу говорити досить-таки відверто. І саме до цього мені потрібно адаптуватися».

І все-таки саме його єство опиралося. Кров у жилах, кістки та органи бунтували. «Відкрий рота,— наказав він собі,— скажи що-небудь. Що завгодно. Ти повинен висловити якусь думку, якщо прагнеш завершити місію успішно».

— Можливо, їх підштовхує до цього якийсь розпачливий підсвідомий архетип. У юнгіанському сенсі.

— Я читав Юнга,— кивнув містер Таґомі.— Я розумію.

Вони потисли одне одному руки.

— Я зателефоную вам завтра вранці,— сказав містер Бейнс,— доброї ночі, сер.

Він вклонився, і містер Таґомі вклонився йому у відповідь.

Молодий усміхнений японець підійшов ближче і щось сказав містеру Бейнсу, але той не зрозумів.

— Що? — перепитав він, взявши в руку пальто і ступаючи за поріг.

— Він звертається до вас шведською, сер,— сказав містер Таґомі,— у Токійському університеті він вивчав Тридцятилітню війну і захоплюється вашим великим героєм, Ґуставом Адольфом[38].— Містер Таґомі поблажливо усміхнувся.— Однак, очевидно, що його спроби опанувати мову, настільки далеку від нашої, були безнадійними. Поза сумнівом, він вчить мову за одним із курсів, записаних на платівку. Він студент, а такі курси, з огляду на їхню невисоку вартість, популярні серед студентів.

Молодий японець, який явно не розумів англійської, вклонився й усміхнувся.

— Ясно,— пробурмотів містер Бейнс,— що ж, бажаю йому успіху.

«Здається, у мене власні лінгвістичні проблеми. І то величезні».

Господи! Цей японський студент, везучи його в готель, поза сумнівом всю дорогу намагатиметься розмовляти шведською. Мовою, яку містер Бейнс заледве розумів, та й то лише тоді, коли нею говорили винятково літературно й правильно. Явно не тоді, коли розмовляти нею намагався молодий японець, який вчив її з платівки.

«Зі мною порозумітися йому не вдасться,— подумав містер Бейнс,— а він намагатиметься знову і знову, бо це його шанс. Імовірно, він більше ніколи в житті не зустріне шведа». Містер Бейнс подумки застогнав. Попереду на них обох чекало важке випробування.

6

Рано-вранці, насолоджуючись прохолодою і яскравим сонцем, місіс Джуліана Фрінк вийшла купити продукти. Простуючи тротуаром, вона несла два коричневі паперові пакети, зупиняючись перед кожним магазином, щоб роздивитися вітрину. Вона не поспішала.

Чи потрібно їй щось в аптеці? Вирішила зазирнути. Її зміна у школі дзюдо сьогодні починалася лише по обіді, а зараз у неї був вільний час. Сівши на стілець перед прилавком і поставивши пакети, вона почала гортати журнали.

У новому номері «Лайф» було надруковано велику статтю під заголовком «Телебачення в Європі: погляд у майбутнє». Зацікавившись, вона знайшла статтю і побачила фотографію німецької родини, яка дивиться телевізор у вітальні. У статті йшлося про те, що уже зараз із Берліна передають чотири години телетрансляцій щодоби. Колись телецентри будуть в усіх основних європейських містах. А до 1970-го телецентр побудують і в Нью-Йорку.

На одній із ілюстрацій до статті було зображено інженерів-електроніків Райху на місці будівництва телецентру в Нью-Йорку, які консультували місцевих фахівців. Легко було визначити, де на фотографії німці. У них був особливо здоровий, чистий, енергійний та впевнений у собі вигляд. Американці ж на вигляд були... звичайними людьми. Вони могли бути ким завгодно.

Видно було, як один із німецьких спеціалістів на щось вказує, а американці намагаються розгледіти, на що саме. «Мабуть, у них зір кращий, ніж у нас,— вирішила Джуліана.— Протягом останніх двадцяти років вони краще харчувалися. Нам про це розповідали. Вони здатні бачити таке, що нікому іншому не відкриється. Можливо, причина у вітаміні А?

Цікаво, як воно: сидіти вдома, у своїй вітальні, і бачити весь світ у сірій скляній коробочці. Якщо ці нацисти можуть літати туди-сюди між Землею і Марсом, то чому б їм не впоратися з телебаченням? Думаю, я б саме це і обрала — дивитися комедійні шоу, побачити, які насправді на вигляд Боб Гоуп[39] і Джиммі Дуранте[40], а не блукати десь Марсом».

«Може, цим все і пояснюється,— міркувала вона,— поклавши журнал на стійку,— у нацистів немає почуття гумору, то навіщо їм телебачення? Так чи інакше, вони вбили майже всіх справді класних коміків. Тому що більшість із них були євреями. Вони фактично винищили майже всіх, хто був дотичним до індустрії розваг,— збагнула Джуліана. І як Гоупу вдається виживати з усіма його жартами? Звісно, йому доводиться працювати з Канади. Там трохи вільніше. Однак Гоуп справді говорить дуже небезпечні речі. Як отой жарт про Ґеринґа, в якому він купує Рим, наказує доставити його у свій гірський маєток і там відбудувати заново. А також відроджує християнство, щоб його домашні леви мали...»

— Міс, ви хочете купити цей журнал? — підозріло запитав власник аптеки, висохлий старий чоловічок.

Вона винувато відклала «Рідерз дайджест», який вже почала гортати.

Знову крокуючи тротуаром з пакетами в руках, Джуліана подумала: «Мабуть, Ґеринґ стане наступним фюрером, коли помре цей Борман. Здається, він дещо відрізняється від інших. Борман вибився нагору лише завдяки тому, що вчасно підібрався до Гітлера, коли той зрозумів, як мало йому лишилося. Старий Ґеринґ був далеко, у своєму гірському палаці. Після Гітлера фюрером мав стати Ґеринґ, адже саме його люфтваффе знищило англійські радіолокаційні станції, а тоді покінчило з Королівським повітряним флотом. Гітлер, натомість, розбомбив би Лондон, як це трапилось із Роттердамом».

«Однак, ймовірно, посаду отримає все-таки Ґеббельс,— вирішила вона.— Усі про це говорять. Аби лише не це чудовисько Гайдрих. Він нас усіх повбиває. Справжній псих».

«Хто мені подобається,— міркувала вона далі,— то це Бальдур фон Ширах[41]. Принаймні серед них усіх лише він з вигляду нормальний. Але в нього немає шансів».

Звернувши з вулиці, вона піднялася сходами до дверей старого дерев'яного будинку, в якому мешкала.

Відімкнувши двері квартири, вона побачила, що Джо Чіннаделла й досі лежить у такій самій позі, в якій вона його залишила: на животі посеред ліжка, розкинувши руки. Він досі спав.

«Ні,— подумала вона.— Він не може бути й досі тут. Вантажівка поїхала. Він спізнився? Очевидно, що так».

Зайшовши на кухню, вона поставила пакети з продуктами на стіл біля посуду, що лишився після сніданку.

«Але чи він спізнився навмисне? — запитала вона себе.— От що мене цікавить».

Дивний чоловік... Він був таким невтомним із нею, не міг вгамуватися майже всю ніч. І все ж здавалося, ніби він не тут, ніби усе робить несвідомо. Мабуть, думав про щось інше.

Вона почала автоматично складати продукти у старий холодильник «Дженерал електрик». А потім взялася прибирати зі столу.

«Може, це тому, що раніше він це робив дуже часто,— вирішила вона.— І це стало його другою натурою. Тіло просто рухається, як моє зараз, коли я складаю посуд і столове приладдя в мийку. Він міг би це робити, навіть якби йому видалили три п'ятих мозку, мов та жаб'яча лапка на уроці біології».

— Агов,— гукнула вона,— прокидайся!

Джо заворушився в ліжку, фиркнув.

— Слухав останнє шоу Боба Гоупа кілька днів тому? Там був дуже смішний жарт про німецького майора, який допитує марсіан. Ті не можуть надати документи на підтвердження того, що їхні предки були арійцями. І німецький майор надсилає у Берлін звіт, що Марс населений євреями.

Зайшовши до вітальні, де лежав Джо, вона додала:

— А вони близько фута заввишки і мають по дві голови... Ну, ти знаєш Боба Гоупа.

Джо розплющив очі. Він нічого не казав, лише пильно дивився на неї. Чорне від щетини підборіддя, сповнені болю очі. Під цим поглядом вона теж затихла.

— Що таке? — запитала врешті вона.— Ти боїшся?

«Ні, це Френк боїться. А тут — я не знаю, в чому річ».

— Фура поїхала без мене,— сказав Джо, сідаючи на ліжку.

— І що ти робитимеш?

Вона сіла на краєчку ліжка, витираючи руки рушником для посуду.

— Перехоплю його на зворотному шляху. Він нікому нічого не скаже. Знає, що я для нього зробив би те саме.

— З тобою таке вже траплялося?

Джо не відповів. «Ти навмисне залишився,— подумала Джуліана.— Я одразу здогадалася».

— А якщо він повертатиметься іншим шляхом?

— Він завжди їде п'ятдесятою трасою, ніколи не користується сороковою. На сороковій він якось потрапив в аварію. На дорогу вибігли коні, і він у них врізався. У Скелястих Горах.

Узявши зі стільця свої речі, він почав одягатися.

— Скільки тобі років, Джо? — запитала вона, роздивляючись його оголене тіло.

— Тридцять чотири.

«Тоді ти мав воювати». Вона не бачила явних каліцтв. Взагалі-то у нього було доволі гарне струнке тіло з довгими ногами. Помітивши її уважний погляд, він насупився і відвернувся.

— Ти не хочеш, щоб я тебе розглядала? — запитала вона, не розуміючи, чому ні.

«Цілу ніч були разом, а тут така цнотливість».

— Хіба ми блощиці? Не можемо дивитися одне на одного вдень і заповзаємо у щілини?

Щось похмуро пробурчавши, він подався до ванної в самих трусах і шкарпетках, потираючи підборіддя.

«Це мій дім,— подумала Джуліана,— я дозволила тобі залишитися, а тепер мені не можна дивитися на тебе. Тоді навіщо ти захотів лишитися?»

Вона пішла за ним до ванної. Він почав набирати в раковину гарячу воду, щоб поголитися.

На плечі в нього вона побачила татуювання, синю літеру К.

— Що це означає? Ім'я твоєї дружини? Конні? Коринна?

— Каїр,— вмиваючись, відповів Джо.

«Яке екзотичне ім'я,— заздрісно подумала Джуліана». А потім відчула, як червоніє.

— Оце я дурна,— сказала вона.

Італієць, тридцять чотири роки, з нацистської частини світу... Звісно, він воював. Але за країни Осі. І брав участь у битві за Каїр. Татуювання засвідчувало їхнє братерство — німецьких та італійських ветеранів цієї кампанії, в якій британська та австралійська армія генерала Ґотта зазнала поразки від Африканського корпусу Роммеля.

Вона вийшла з ванної, повернулася до вітальні і почала застеляти постіль. Її руки плавно рухалися.

Речі Джо були акуратно складені на стільці — одяг, валізка і різний дріб'язок. Джуліана помітила обтягнутий оксамитом футляр, трохи схожий на футляр для окулярів. Вона взяла його до рук, відкрила і зазирнула всередину.

«Ти й справді брав участь у тій битві за Каїр,— подумала вона, побачивши Залізний хрест другого ступеня із назвою міста і датою — 10 червня 1945 року,— вигравіюваними згори.— Таке не всім давали, а лише винятково мужнім. Що ж ти такого зробив?.. Тобі тоді було лише сімнадцять років».

Джо з'явився у дверях ванної, саме коли вона виймала орден із оксамитового футляра. Помітивши його, вона здригнулася, відчуваючи провину. Але він, здавалося, не злився.

— Я просто дивилася,— сказала Джуліана,— ніколи ще не бачила Залізного хреста. Його сам Роммель вручав?

— Вручав генерал Баєрляйн. Роммеля тоді вже перевели до Англії, щоб усе там завершити.

Говорив спокійно, але рука вже вкотре потягнулася до чола. Він запускав пальці у волосся, немовби пригладжуючи його, — це схоже було на хронічний нервовий тик.

— Розкажеш? — запитала Джуліана, коли він знову подався до ванної і продовжив голитися.

Голячись, а потім довго стоячи під гарячим душем, Джо Чіннаделла трохи їй розповів. Однак аж ніяк не таку історію, яку вона хотіла б почути. Двоє його старших братів служили ще під час Ефіопської кампанії, а він, тоді тринадцятирічний, був членом фашистської молодіжної організації у своєму рідному місті, Мілані. Потім його брати вступили до елітної артбатареї майора Рикардо Парді. І коли почалася Друга світова війна, Джо зміг до них приєднатися. Вони воювали під командуванням Ґраціані[42]. Техніка, особливо танки, була у жахливому стані. Англійці відстрілювали їх, навіть офіцерів найвищого рангу, мов кроликів. Під час бою люки танків доводилося підпирати мішками з піском, щоб не відчинялися. Проте майор Парді збирав стріляні артилерійські снаряди, чистив та змащував їх і знову ними стріляв. Його батарея зупинила великий відчайдушний наступ танків генерала Вейвелла у 43-му.

— Твої брати ще живі? — запитала Джуліана.

Їх убили у 44-му. Задушили колючим дротом британські диверсанти із Пустельної групи далекої розвідки. Вони діяли в тилу військ Осі і просто знавісніли під час останнього етапу війни, коли стало ясно, що союзники не переможуть.

— А як ти ставишся до англійців тепер?

Голос у Джуліани тремтів.

— Я хотів би, щоб в Англії зробили те саме, що й в Африці,— без жодних емоцій сказав Джо.

— Але минуло вже вісімнадцять років,— почала Джуліана.— Я знаю, союзники, особливо британці, чинили страшні речі, але...

— Говорять про те, що нацисти робили з євреями. Англійці чинили ще гірше. У битві за Лондон,— Джо помовчав.— Ці їхні снаряди, фосфор і нафта. Я потім бачив декілька німецьких загонів. Корабель за кораблем згорали на попіл. Підводні трубопроводи перетворювали море на вогонь. І те, що вони робили з цивільним населенням — ці масові бомбардування, коли Черчилль думав, що хід війни вдасться зламати в останню мить. Ці нещадні нальоти на Гамбург, Ессен та...

— Давай не будемо про це.

Джуліана пішла на кухню і почала смажити бекон. Вона ввімкнула маленький білий радіоприймач «Емерсон» — подарунок Фрінка на день народження.

— Я приготую тобі щось поїсти.

Вона намагалася піймати якусь радіостанцію з легкою приємною музикою.

— Поглянь,— сказав Джо.

Сидячи на ліжку у вітальні, він відкрив свою валізку і дістав рвану зім'яту книжку, яку явно часто тримали в руках. Він вишкірився до Джуліани.

— Ходи сюди. Знаєш, що дехто стверджує? Ось цей чоловік... — він вказав на книжку.— Це дуже кумедно. Сідай.

Він взяв її за руку і посадовив поруч.

— Я хочу тобі зачитати. Припустімо, вони б перемогли. Яким був би світ? Можна не напружуватися, цей чоловік усе вже за нас продумав.

Розгорнувши книгу, Джо почав неквапно гортати сторінки.

— Британська імперія контролювала б усю Європу. Усе Середземномор'я. Італії взагалі не існувало б. Як і Німеччини. Британські полісмени і ці смішні солдатики у хутряних шапках — все під владою короля аж до Волги.

— А хіба це було б так погано? — тихо запитала Джуліана.

— Ти читала книгу?

— Ні,— визнала вона, намагаючись розгледіти обкладинку.

Однак вона чула про цю книгу, багато хто її читав.

— Але ми з Френком — моїм колишнім чоловіком — часто говорили про те, яким був би світ, якби перемогли союзники.

Здавалося, Джо її не чує. Він пильно вдивлявся у примірник роману «І обтяжіє сарана».

— А тут,— продовжував він,— знаєш, як Англія перемагає? Як вона розбиває країни Осі?

Джуліана заперечно похитала головою, відчуваючи, як у чоловікові поруч із нею наростає напруга. У нього затремтіло підборіддя. Він знову і знову облизував губи, впивався пальцями у голову... Коли він заговорив, голос звучав хрипко.

— У нього Італія зраджує Вісь.

— Он як.

— Італія переходить на бік союзників. Приєднується до англосаксів і підставляє під удар те, що він називає «м'яким черевом» Європи. Але нічого дивного, що він так думає. Усі знають, що італійська армія — боягузи, які тікали, варто їм було лише побачити британців. Впивалися дешевим червоним вином. Гультіпаки, не створені для того, щоб воювати. Цей тип...

Джо згорнув книгу, перевернув її і подивився на зворот обкладинки.

— Абендсен. Я його не звинувачую. Він пише фантастику. Уявляє, яким був би світ, якби держави Осі програли. А як іще вони могли б програти, якщо не внаслідок зради Італії? — сказав він скрипучим голосом.— Дуче був клоуном, ми всі це знаємо.

— Я маю перевернути бекон.

Вона вивернулася і поспішила на кухню.

Джо пішов за нею, не випускаючи книгу з рук.

— І у війну вступають Сполучені Штати. Після того, як розбивають японосів. А після війни Сполучені Штати і Британія ділять між собою світ. Точнісінько так, як Німеччина та Японія зробили це насправді.

— Німеччина, Японія та Італія,— сказала Джуліана.

Він витріщився на неї.

— Ти пропустив Італію.

Вона спокійно зустріла його погляд.

«Чи ти й сам забув, як і всі інші? Імперійка на Близькому Сході... Оперетковий Третій Рим».

Тим часом вона поставила перед ним каву і дерев'яну тарелю з беконом, яєчнею, тостами і мармеладом. Він їв охоче.

— А у Північній Африці чим вас годували? — запитала вона, теж сівши за стіл.

— Дохлими віслюками.

— Який жах!

Криво усміхнувшись, Джо сказав:

— Asino Morte[43]. М'ясні консерви з літерами AM на бляшанці. Німці називали їх Alter Mann — «старий чоловік».

Він знову почав запихатися їжею.

«Хотіла б я прочитати її,— подумала Джуліана, простягнувши руку і взявши книгу, яка лежала біля Джо.— Чи достатньо часу він тут пробуде?»

Книга була масною, з надірваними сторінками. Уся у відбитках пальців. «Далекобійники читали її у довгих рейсах, у дешевих забігайлівках, пізніми вечорами... З тебе, безумовно, повільний читач. Не сумніваюся, що ти сидів над цієї книгою багато тижнів, якщо не місяців». Розгорнувши книгу навмання, вона прочитала:

«...тепер, у літньому віці, він пізнав спокій. Таких величезних володінь у стародавні часи лише жадали, але не могли об'єднати, а тепер кораблі пливуть з Криму до Мадрида, а навкруги — одна Імперія з однією валютою, мовою, прапором. Старий добрий Юніон Джек[44] — усюди, від сходу до заходу, нарешті це здійснилося: хоч де би світило сонце, майоріє прапор».

— Я з собою тягаю лише одну книгу,— сказала Джуліана,— і це насправді оракул, а не книга. «І цзін». Мене підсадив на неї Френк, і я завжди користуюся нею, коли треба прийняти рішення. Повсякчас маю її під рукою. Завжди.

Вона закрила «Сарану».

— Хочеш поглянути? Спитати поради?

— Ні.

Склавши руки на столі і спираючись на них підборіддям, вона запитала, скоса поглядаючи на нього:

— То ти назавжди сюди перебрався? Що плануєш робити?

Вона думала про плітки та обмови. «Я просто ціпенію від твоєї ненависті до життя. Але... У тобі щось є. Ти як тваринка. Не загрозлива, але кмітлива». Вдивляючись у його чітко окреслене розумне смагляве обличчя, вона подумала: «Як мені могло здатися, ніби ти молодший за мене? Але навіть в цьому є правда — твоя дитинність. Ти все ще молодший братик, який і досі обожнює обох своїх старших братів, свого майора Парді та генерала Роммеля, і аж обливається потом, щоб врешті дістати томмі[45]. Чи вони й справді задушили твоїх братів дротом? Про таке говорили. Після війни публікували страшні історії та фотографії...» Вона здригнулася. Але британських диверсантів давно судили й покарали.

Музика припинилася, схоже, розпочався випуск новин, невиразна радіотрансляція на коротких хвилях з Європи. Голос переривався і пропадав. Довга пауза, цілковита тиша. Потім денверський диктор заговорив дуже ясно і чітко, ніби був десь поруч. Вона потягнулася до радіо, щоб перемкнути станцію, але Джо зупинив її руку.

«...звістка про смерть канцлера Бормана стала ударом для приголомшеного німецького народу, який іще вчора запевняли, що...»

Вони з Джо зірвалися на ноги.

«...усі радіостанції Райху скасували заплановані програми, замінивши їх піднесеним гімном Партії, Horst Wessel Lied[46], в урочистому виконанні хору дивізії СС Das Reich. Пізніше, у Дрездені, де чинний Секретар Партії та керівники Sicherheitsdienst, Служби безпеки, яка прийшла на зміну гестапо в результаті...»

Джо зробив голосніше.

«...реорганізація уряду, до якої закликали колишній райхсфюрер Гіммлер, Альберт Шпеєр та інші. Було оголошено двотижневу національну жалобу, і вже повідомляється про закриття багатьох магазинів та підприємств. Поки нічого не відомо про очікуване засідання Райхстагу, який є формальним парламентом Третього Райху, чиє схвалення необхідне для...»

— Це буде Гайдрих,— сказав Джо.

— Я б хотіла, щоб це був той високий блондин, Ширах,— сказала Джуліана,— Боже, то він нарешті помер. Як гадаєш, у Шираха є шанс?

— Ні,— відрізав Джо.

— Можливо, тепер почнеться громадянська війна,— сказала вона,— але всі вони уже такі старі, ці Ґеринґ та Ґеббельс, усі ці ветхі партійні діячі.

Із радіо лунало: «...звістка долетіла до його прихистку в Альпах поблизу Бреннера...»

— Це про товстуна Германа,— докинув Джо. «...сказав лише, що спустошений горем від втрати не лише солдата, патріота й вірного лідера Партії, а й — як часто повторював раніше,— свого друга, якого, як ми пригадуємо, він підтримував у чварах періоду міжвладдя невдовзі після війни, коли протягом певного часу здавалося, що елементи, які протистояли сходженню гера Бормана до вершин влади...»

Джуліана вимкнула радіо.

— Вони просто переливають з пустого у порожнє,— сказала вона.— Для чого всі ці слова? Про страшних убивць говорять так, наче вони звичайні люди, такі, як ми.

— Вони й справді такі, як ми,— заперечив Джо. Він знову сів і повернувся до сніданку. — Усе, що вони чинили, вчинили б і ми, опинившись на їхньому місці. Вони врятували світ від комунізму. Якби не Німеччина, ми б усі жили під червоними, і нам велося б гірше.

— Ти просто повторюєш слова радіо,— сказала Джуліана,— переливання з пустого в порожнє.

— Я жив під владою нацистів,— сказав Джо,— і знаю, як воно. Хіба це лише порожні розмови — прожити так дванадцять, тринадцять — ні, довше, майже п'ятнадцять років? Я отримав робочу картку в ОТ. Працював в Організації Тодта з 1947 року. У Північній Африці та США. Слухай,— він ткнув у неї пальцем,— у мене суто італійський хист до будування. ОТ присвоїла мені високу кваліфікацію. Я не лопатив асфальт і не місив бетон для автобанів. Я допомагав проектувати. Був інженером. Одного дня прийшов доктор Тодт проінспектувати роботу нашої бригади. Він сказав мені: «У тебе хороші руки». Це грандіозна мить, Джуліано. Велич праці. Це не просто слова. Раніше, до нацистів, усі зневажали фізичну працю. Я також. Аристократія. Робітничий фронт поклав цьому край. Тоді я вперше побачив власні руки.— Він заговорив так швидко, що через акцент вона його ледь розуміла.— Ми всі жили в лісах, на півночі штату Нью-Йорк, мов брати. Співали пісень, марширували на роботу. Нами оволодів дух війни, але метою його була відбудова, а не руйнування. То були взагалі найкращі дні — відбудова після війни. Гарні, чисті, непохитні ряди будівель, повністю оновлений центр міста, у Нью-Йорку та в Балтиморі. Тепер, звісно, така праця в минулому. Усім заправляють великі картелі, як-от «Нью-Джерсі Крупп енд Зонен». Але це не нацисти, а просто старі європейські грошові мішки. Кажеш, вони гірші? Та нацисти, як Роммель і Тодт, у мільйон разів кращі за промисловців на кшталт Круппа й банкірів, за всіх цих прусаків. Усіх їх потрібно було подушити газом, усіх цих джентльменів у піджаках.

«Але цих джентльменів у піджаках ніяк не позбутися,— подумала Джуліана.— А твої ідоли, Роммель і доктор Тодт, просто прийшли після війни, щоб прибрати сміття, побудувати автобани, відновити промисловість. Вони навіть євреям дозволили жити — приємна несподіванка. Амністували їх, щоб ті могли зробити свій внесок. Принаймні до 49-го... А потім — прощавайте Тодт і Роммель, ідіть на пенсію.

Хіба я не знаю? Хіба я не чула про все це від Френка? Що ти можеш мені розповісти про життя під нацистами? Мій чоловік був — є — євреєм. Я знаю, що доктор Тодт був найскромнішою, найдобрішою людиною у світі. Я знаю, що він лише хотів дати роботу — чесну шановану роботу мільйонам зневірених і похмурих американців та американок, які сновигали посеред руїн після війни. Я знаю: він хотів, щоб всі, незалежно від раси, мали медичне обслуговування, санаторії для відпочинку і достойні умови проживання. Він був будівничим, а не мислителем... І у більшості випадків йому вдавалося втілити задумане... Справді вдавалося. Але...»

У глибині душі дещо турбувало її, а тепер піднялося з новою силою.

— Джо, ця книга, ця «Сарана», хіба вона не заборонена на Східному Узбережжі?

Він кивнув.

— Тоді як ти міг її читати? — Щось у цьому непокоїло Джуліану.— Вони ж досі розстрілюють людей за читання...

— Залежить від раси. Від старої доброї нарукавної пов'язки.

І справді. Слов'яни, поляки, пуерториканці мали найменше свободи у тому, що читати, робити і слухати. Англосаксам пощастило набагато більше: їхнім дітям була доступна середня освіта, і вони могли відвідувати бібліотеки, музеї та концерти. Але все одно... «Сарана» була не просто частково доступною, а саме забороненою. І то для всіх.

— Я читав її у туалеті. Ховав у подушці. Власне, я й прочитав її саме тому, що вона була заборонена.

— Ти дуже сміливий.

— Це сарказм? — недовірливо запитав він.

— Ні.

Він трохи розслабився.

— Вам тут легко. Ви живете безпечно, не маєте жодної мети. Вам нема що робити. Нема про що хвилюватися. Вас несе течія подій, ви залишки минулого, хіба не так?

Він глузливо дивився на неї.

— Ти сам себе вбиваєш своїм цинізмом,— сказала вона.— Твоїх ідолів відібрали у тебе одного за одним, і тепер тобі нема куди спрямувати свою любов.

Вона подала йому виделку, він узяв. «їж,— подумала вона,— або ж відмовся і від біологічних процесів».

Пережовуючи їжу, він кивнув на книгу і сказав:

— Якщо обкладинка не бреше, цей Абендсен живе десь неподалік. У Шаєнні. Озирає цілий світ із такої безпечної місцинки, уявляєш? От прочитай, що там пишуть, прочитай уголос.

Узявши книгу, вона прочитала текст, уміщений на звороті обкладинки:

— Він — колишній військовий. Під час Другої світової війни служив у морській піхоті, поранений нацистським танком «Тигр» в Англії. Сержант. Тут сказано, що він перетворив місце, в якому пише, мало не на фортецю, усюди кулемети і таке інше.

Відклавши книгу, вона сказала:

— Тут про це не написано, але я чула, що він мало не параноїк. Огородив свій будинок колючим дротом і живе у горах. До нього важко дістатися.

— Мабуть, воно й правильно, якщо він написав таку книгу,— сказав Джо,— німецькі високі чини просто шаленіють, прочитавши її.

— Він і раніше так жив. Спочатку облаштував усе це, а вже потім написав книгу. Своє помешкання він називає,— вона поглянула на обкладинку,— «Високий Замок». Так він його охрестив.

— Їм не дістати його,— сказав Джо, швидко пережовуючи їжу,— він насторожі. Розумний.

— Я вважаю, що він дуже сміливий, якщо написав цю книгу,— сказала Джуліана.— Якби країни Осі програли війну, ми могли б говорити і писати що завгодно, як колись. Жили б в одній країні і мали б чесну систему правосуддя, однакову для всіх.

На її подив, він розважливо кивнув.

— Не розумію я тебе. У що ти віриш? Чого прагнеш? Захищаєш цих монстрів, цих потвор, які винищили євреїв, а потім...

Вона у відчаї схопила його за вуха. Він кліпав очима від подиву й болю, поки вона підводилась, тягнучи його доверху.

Важко дихаючи, вони дивилися одне на одного. Обоє не могли мовити й слова.

— Можна я доїм сніданок, який ти для мене приготувала? — вимовив нарешті Джо.

— Ти не скажеш? Не скажеш мені? Ти знаєш, про що я, ти розумієш і просто продовжуєш собі їсти, вдаючи, що й гадки не маєш, про що мені йдеться.

Джуліана відпустила його вуха. Вона так їх нам'яла, що тепер вони побуряковіли.

— Пусті балачки,— сказав Джо,— це не має значення. Те саме, що ти сказала про новини по радіо. Знаєш старе словечко, яким коричневі сорочки називали тих, хто надмірно вдавався в філософію? Eierkopf. Яйцеголові. Тому що великі високочолі порожні голови так легко розбивати... У вуличних бійках.

— Якщо я викликаю в тебе таке відчуття, чому б тобі не піти? Навіщо ти лишився тут?

Від його загадкової гримаси в неї мороз пішов по шкірі.

«Даремно я привела його до себе,— подумала вона,— а тепер вже запізно. Я не зможу позбутися його, він надто сильний. Відбувається щось страшне. Воно лізе з нього. А я, здається, допомагаю цьому».

— Що з тобою?

Він простягнув руку, провів пальцями по її підборіддю та шиї, запустив руку під блузку і лагідно натиснув на плечі.

— Зміна настрою. Твоя проблема полягає у... Я можу безкоштовно тебе проаналізувати.

— Тебе б назвали єврейським психоаналітиком,— мляво усміхнулася вона,— хочеш закінчити своє життя у печі?

— Ти боїшся чоловіків, правильно?

— Не знаю.

— Минулої ночі легко було здогадатися. Просто через те, що я...— він урвав себе на півслові.— Через те, що я завдав собі клопоту звернути увагу на твої бажання.

— Через те, що ти переспав із дуже багатьма дівчатами,— ось що ти хотів сказати.

— Але я знаю, що маю рацію. Послухай, Джуліано, я ніколи не скривджу тебе. Клянуся пам'яттю моєї матері. Даю тобі слово. Я буду вкрай обережним, і якщо ти хочеш роздути проблему з моїх попередніх зв'язків, то я не заперечуватиму. Так ти позбудешся своєї нервовості. Зі мною ти розслабишся і станеш досконалішою. І це не забере багато часу. Тобі просто колись не пощастило.

Вона кивнула, трохи збадьорившись, але їй все ще було холодно та сумно, і вона й досі не зовсім розуміла чому.

На початку робочого дня містер Нобусуке Таґомі виділив трохи часу на те, щоб побути на самоті. Він сидів у своєму офісі у «Ніппон-таймс», поринувши у роздуми.

Він іще не встиг виїхати з дому, а вже отримав повідомлення Іто про містера Бейнса. Молодий студент не мав жодного сумніву в тому, що містер Бейнс не швед, а, швидше за все, громадянин Німеччини.

Однак навички Іто у царині германських мов ніколи не справляли особливого враження ані на Торгові представництва, ані на токкока, японську таємну поліцію. «Можливо, цей дурень так нічого й не рознюхав»,— подумав містер Таґомі. Незграбний ентузіазм, підкріплений романтичними доктринами. Постійні підозри і бажання викривати.

У будь-якому разі переговори за участі містера Бейнса та літньої особи з Рідних Островів мали розпочатися вже незабаром, хоч би якої національності був містер Бейнс. До того ж він сподобався містеру Таґомі. Він вирішив, що це, можливо, найнеобхідніший талант для людей на таких високих посадах, як у нього: вміння визначити хорошу людину при знайомстві. Інтуїція щодо людей. Здатність прозирати крізь церемонії та зовнішню форму. Проникати у самісіньке серце.

Серце, замкнене темною пристрастю Інь. Інколи задушене, і все-таки навіть тоді — спалах світла Ян, мерехтіння в самому центрі. «Німець він чи швед, але він мені подобається,— вирішив містер Таґомі.— Сподіваюся, „Зарацен“ допоміг йому. Маю запитати, щойно зустрінемося».

На столі загудів переговорний пристрій.

— Ні,— різко сказав він.— Ніяких обговорень. Зараз час для внутрішньої істини. Самозаглиблення.

Із крихітного динаміка долинув голос містера Ремзі:

— Сер, щойно повідомили з прес-служби. Райхсканцлер помер. Мартін Борман.

Голос Ремзі завмер. Тиша.

«Потрібно скасувати усі сьогоднішні справи»,— подумав містер Таґомі. Він підвівся з-за столу і почав міряти кроками кабінет, стиснувши руки. «Так, негайно відправити офіційне повідомлення консулу Райху. Не надто важливо, це можна доручити підлеглим. Щиро співчуваємо і т.д. Уся Японія разом з німецьким народом цієї скорботної години. А далі? Дуже важливо бути напоготові. Щоб мати змогу без найменшої затримки отримати розпорядження з Токіо».

Натиснувши кнопку, він сказав:

— Містере Ремзі, простежте, щоб ми були на зв'язку з Токіо. Скажіть телефоністкам, щоб були особливо уважними. Ми не повинні пропустити повідомлення.

— Так, сер.

— Я буду у своєму офісі. Скасуйте усі рутинні справи. Завертайте усіх, хто телефонує із поточними питаннями.

— Сер?

— У мене мають бути вільні руки, якщо знадобиться діяти терміново.

— Так, сер.

За півгодини, о дев'ятій, прийшло повідомлення від найвищого достойника імперського уряду на Західному Узбережжі, японського посла у Тихоокеанських Штатах Америки, високоповажного барона Л. Б. Келемакуле. Міністерство закордонних справ скликало позачергове зібрання у будівлі посольства на Саттер-стрит, і кожне Торгове представництво мало направити туди посадовця високого рангу. Тобто у цій ситуації — самого містера Таґомі.

Не було часу перевдягатися. Містер Таґомі поспішив до швидкісного ліфта, спустився і за мить уже був у службовому лімузині, чорному кадилаку 1940 року, за кермом якого сидів досвідчений водій-китаєць в уніформі.

Біля будівлі посольства містер Таґомі побачив припарковані автомобілі інших достойників, усього дванадцять. Важливі персони — декого він знав, декого ні — піднімалися широкими сходами до будівлі посольства і заходили всередину. Водій містера Таґомі широко відчинив дверцята, і той швидко вийшов із машини, затиснувши в руках дипломат — порожній, бо в містера Таґомі не було з собою жодних документів, але важливо було мати діловий вигляд. Він піднявся сходами так впевнено, ніби мав відіграти ключову роль у тому, що тут відбувалося, хоча насправді йому навіть не повідомили, що будуть обговорювати на зустрічі.

Учасники зібралися групками у вестибюлі, тихо перемовляючись. Містер Таґомі приєднався до кількох знайомих, киваючи і намагаючись прибрати поважного вигляду, як і всі довкола.

Невдовзі прийшов співробітник посольства і провів їх до великої зали. Там стояли складані стільці. Усі зайшли і сіли. Лише покашлювання і шарудіння порушувало тишу — розмови припинилися.

Якийсь чоловік зі стосом паперів попрямував до столу, що стояв на невеличкому помості. Смугасті брюки: представник Міністерства закордонних справ.

Невеличке сум'яття. Інші впівголоса щось обговорювали, схиливши одне до одного голови.

— Шановне товариство,— сказав співробітник міністерства гучним і владним голосом. Тепер усі уважно дивилися на нього.— Як ви знаєте, уже достеменно відомо, що райхсканцлер помер. Офіційна заява з Берліна. На цій зустрічі — вона триватиме недовго, і незабаром ви зможете повернутися до своїх офісів,— вас буде поінформовано про те, як ми оцінюємо декілька ворогуючих між собою фракцій у політичному житті Німеччини, які, як можна очікувати, тепер активізуються і вступлять у безкомпромісну боротьбу за місце, звільнене гером Борманом.

Коротко про найважливіших. Перш за все, Герман Ґеринґ. Декілька загальновідомих фактів.

Його називають Товстуном через комплекцію. Проявив себе як відважний повітряний ас у Першій світовій війні, заснував гестапо, був наділений великими повноваженнями у прусському уряді. Один із найбезжальніших нацистів старого гарту, хоча пізніше сибаритське потурання власним слабкостям створило оманливий образ добродушного винолюба, до якого уряд закликає вас ставитися з крайньою недовірою. Хоча й говорять, що в нього нездоровий, навіть патологічно хворобливий апетит, цей чоловік схожий радше на самовдоволених древньоримських імператорів, які з віком ставали лише могутнішими. Немає сумнівів, що моторошне уявлення про нього, як про вбраного в тогу, оточеного домашніми левами господаря величезного замку, напакованого трофеями та витворами мистецтва, є правдивим. За часів війни він перш за все дбав про відправлення до свого маєтку вантажних поїздів, переповнених награбованими коштовностями, а лише потім — про воєнні потреби. За нашою оцінкою, ця людина жадає необмеженої влади і здатна її досягти. З-поміж усіх нацистів Ґеринґ найбільше потурає своїм бажанням і цим дуже відрізняється від покійного Гімлера, який жив бідно, зі скромної зарплатні. Гер Ґеринґ — представник збоченої ментальності. Він використовує владу для особистого збагачення. Ментальність примітивна і навіть вульгарна, але він доволі розумний. Можливо, найрозумніший з усіх нацистських лідерів. Його метою є самозвеличення у стилі Древнього Риму.

Наступний. Гер Йозеф Ґеббельс. У дитинстві перехворів поліомієлітом. За походженням католик. Блискучий оратор, письменник. Спритний фанатичний розум. Дотепний, вишукані манери, космополіт. Дуже цікавиться жінками. Елегантний. Освічений. Винятково здібний. Багато працює. Майже гарячкова пристрасть до управління. Кажуть, що він ніколи не відпочиває. Дуже шанована персона. Може бути чарівним, але, як кажуть, несамовитіший за всіх інших нацистів. В ідеологічній орієнтації простежується вплив середньовічного єзуїтського світогляду, підживленого постромантичним германським нігілізмом. Вважається єдиним справжнім інтелектуалом у Партії. Замолоду плекав амбіції стати драматургом. Друзів мало. Його не люблять підлеглі, але все-таки він є рафінованим продуктом поєднання багатьох найкращих елементів європейської культури. Ним керує не прагнення возвеличити себе, а влада заради самої влади. Організаційні навички у класичному стилі прусського державництва.

Гер Р. Гайдрих.

Представник Міністерства помовчав, обвів поглядом аудиторію, а потім продовжив:

— Набагато молодший за названих вище, брав участь у першій Революції 1932-го. Кадровий офіцер елітного підрозділу СС. Підлеглий Г. Гімлера. Міг бути причетним до смерті Гімлера у 1948-му, обставини якої досі остаточно не з'ясовано. Офіційно усунув із апарату поліції суперників, як-от Адольф Айхман, Вальтер Шелленберґ, та інших. Кажуть, що багато хто з партійців його боїться. Відповідальний за контроль над вермахтом після завершення протистояння у відомому конфлікті поліції та армії, який призвів до реорганізації державного апарату і в якому врешті-решт перемогла НСРПН[47]. Завжди і скрізь підтримував Бормана. Продукт елітної підготовки, однак, ще до запровадження так званої Замкової системи СС[48]. Кажуть, що він позбавлений емоцій у традиційному сенсі цього слова. Важко визначити, що ним керує. Гіпотетично може займати позицію, згідно з якою боротьба між людьми зводиться до низки ігор. Йому притаманна певна квазінаукова відстороненість, яку спостерігаємо також у певних технократичних колах. Не бере участі в ідеологічних дискусіях. Підсумок: його спосіб мислення можна назвати цілком сучасним. Постпросвітницький тип, позбавлений так званих необхідних ілюзій, як-от віра у Бога і т.д. Наші соціологи у Токіо не можуть до кінця осягнути значення цієї так званої реалістичної ментальності, тому біля Гайдриха доводиться поставити знак питання. Однак варто звернути увагу на схожість із виродженням афективної сфери, що характерна для шизофренії.

Під час цієї доповіді Містеру Таґомі стало погано.

— Бальдур фон Ширах. Колишній керівник Гітлерюґенду. Вважається ідеалістом. Зовнішньо привабливий, але не визнається ані досвідченим, ані кваліфікованим. Щиро вірить у цілі Партії. Відповідав за осушення Середземного моря і створення величезних площ для сільського господарства. Також сприяв пом'якшенню страшної політики расового знищення у слов'янських землях на початку п'ятдесятих. Звертався безпосередньо до німецького народу, щоб залишкам слов'ян дозволили жити в ізольованих, подібних до резервацій ділянках у глибині країни. Намагався домогтися скасування деяких видів евтаназії та медичних експериментів, але безуспішно.

Доктор Зейс-Інкварт. Колишній австрійський нацист, зараз відповідальний за колонії Райху та колоніальну політику. Мабуть, у землях Райху з-поміж усіх нацистів його ненавидять найбільше. Кажуть, що саме він ініціював усі або майже всі репресії проти переможених народів. Разом із Розенберґом працював над втіленням найтривожніших за своїм грандіозним розмахом проектів задля ідеологічного тріумфу, як-от спроба стерилізувати усе російське населення, що лишилося після завершення бойових дій. Достеменної інформації про це немає, але саме його вважають одним із відповідальних за рішення про голокост на африканському континенті, а отже, і за створення умов для геноциду негритянського населення. За темпераментом доктор Зейс-Інкварт, мабуть, найбільш схожий на першого фюрера, Адольфа Гітлера.

Доповідач Міністерства закордонних справ завершив свою суху повільну доповідь.

«Здається, я божеволію,— подумав містер Таґомі,— потрібно вибратися звідси, у мене починається напад. Моє тіло не приймає ці речі і вивергає їх із себе — я вмираю».

Він важко звівся на ноги і почав пробиратися своїм рядом повз інші стільці та людей. Майже нічого не бачив. «Дістатися туалету». Він побіг проходом.

Декілька людей повернули голови. Побачили його. Приниження. Зробилося недобре під час важливої зустрічі. Втратив місце. Він біг далі, до відчинених дверей, які притримував для нього співробітник посольства.

Паніка одразу ж припинилася. Погляд уже не блукав. Таґомі знову виразно побачив речі довкола. Підлога і стіни перестали колихатися.

Запаморочення. «Поза сумнівом, щось негаразд із середнім вухом. Проміжний мозок. Чомусь активізувався древній стовбур головного мозку. Якийсь минущий органічний розлад. Потрібно думати про щось заспокійливе. Пригадати порядок світу. За що зачепитися? Релігія?»

На думку спало:

Спокійно зазвучав гавот.

Чудово, як чудово!

Ступаєте ви в такт.

Потрібно танцювати саме так.

Шматочок знайомого світу. «Гондольєри», опера Ґілберта і Саллівана[49]. Він заплющив очі, намагаючись пригадати трупу Карта Д'Ойлі — він бачив їхню виставу, коли вони гастролювали після війни. Минущий, такий минущий світ...

— Чи можу я допомогти вам, сер? — запитав співробітник посольства, притримуючи його за лікоть.

— Мені вже краще,— вклонився містер Таґомі. Обличчя співробітника посольства — спокійне, уважне. Без насмішки. «Може, там усі з мене сміються? — подумав містер Таґомі.— Нишком?

Зло справді існує! Воно затягує, як цемент.

Не можу повірити. Не можу витерпіти. Зло не залежить від нашого погляду на речі».

Він безцільно крокував вестибюлем. Із Саттер-стрит долинав вуличний шум, у залі представник посольства щось говорив аудиторії. «Уся наша релігія хибна. Що мені робити?» — запитав він себе. Він підійшов до вхідних дверей посольства, співробітник прочинив їх, і містер Таґомі спустився сходами. Припарковані автомобілі, а серед них і його. Водії стоять, очікуючи.

«Воно є частиною нас. Частиною світу. Воно прокрадається у нас, просотує нашу плоть, розум, серце, землю під ногами.

Чому?

Ми сліпі кроти. Продираємося крізь землю, шукаючи шлях навпомацки своїми писками. Нічого не знаємо. Я відчув це... Тепер я не знаю, куди йти. Можу хіба вищати від страху. Тікати.

Це жалюгідно.

Смійтеся з мене,— думав він, помітивши, як дивилися на нього водії, поки він крокував до свого автомобіля.— Забув дипломат. Він лишився там, біля мого стільця». Усі погляди були звернені на нього. Він кивнув водієві. Той відчинив дверцята, і містер Таґомі заліз усередину.

«Мені потрібно в лікарню,— подумав він.— Ні, повертаймося в офіс».

— «Ніппон-таймс»,— сказав він уголос.— Їдьте повільно.

Він дивився на місто, автомобілі, великі магазини, будівлі, високі і дуже сучасні. На людей. Чоловіків та жінок, які йшли кудись у своїх справах.

Діставшись офісу, він наказав містерові Ремзі зв'язатися з одним із Торгових представництв, відповідальним за кольорові метали, і попросити, щоб їхній представник, відряджений на зустріч у Міністерстві закордонних справ, вийшов із ним на зв'язок, коли повернеться.

Під обід містеру Таґомі зателефонували.

— Напевно, ви помітили, що на зустрічі мені стало зле,— сказав містер Таґомі.— Не сумніваюся, що для всіх це було очевидно, особливо моя швидка втеча.

— Я нічого не помітив,— сказав представник місії, відповідальної за кольорові метали,— але після зібрання я вас не побачив і думав, куди ви поділися.

— Ви дуже тактовні,— безрадісно сказав містер Таґомі.

— Аж ніяк. Я впевнений, що всі так уважно слухали доповідь представника міністерства, що не звертали уваги ні на що інше. Що ж до того, що трапилося, коли ви вже пішли... Ви чули перелік учасників боротьби за владу? Це було на початку.

— Я ще чув частину, присвячену доктору Зейсу-Інкварту.

— Після цього доповідач перейшов до огляду тамтешньої економічної ситуації. На Рідних Островах вважають, що задум Німеччини перетворити населення Європи та Північної Азії на рабів,— а також винищення усіх інтелектуалів, буржуазних елементів, патріотичної молоді і так далі,— це економічна катастрофа. Лише надзвичайні технологічні досягнення німецької науки та промисловості змогли їх врятувати. Чудесна зброя, так би мовити.

— Так,— сказав містер Таґомі. Сидячи за столом і тримаючи слухавку однією рукою, він налив собі чашку гарячого чаю.— Як і інша їхня чудесна зброя — Фау-1, Фау-2 та винищувачі під час війни.

— Це брудна гра,— сказав представник місії, відповідальної за кольорові метали,— усе це тримається переважно на їхньому застосуванні атомної енергії. А також на вмінні відвертати увагу цими їхніми видовищними, мов циркові вистави, подорожами на Марс та Венеру. Доповідач вказував на те, що, попри свою захопливість, всі ці подорожі не принесли жодної економічної вигоди.

— Але вони видовищні,— сказав містер Таґомі.

— Його прогнози похмурі. Він вважає, що нацистські достойники найвищого рангу відмовляються визнавати жалюгідний стан їхньої економіки. Отже, вони сприяють подальшим випадкам авантюрного застосування сили, зменшенню загальної прогнозованості та стабільності. Заворожене коло маніакального ентузіазму, потім страху, тоді продиктованих відчаєм рішень партії... Загалом йому йшлося про те, що усе це, як правило, виводить на чільні місця найбезвідповідальніших і найвідчайдушніших претендентів.

Містер Таґомі кивнув.

— А отже, ми маємо виходити з того, що вибір буде радше найгіршим, ніж найкращим. Помірковані й відповідальні елементи зазнають поразки у цій боротьбі.

— І кого він назвав із найгірших?

— Гайдриха, доктора Зейса-Інкварта, Ґеринґа. Це на думку імперського уряду.

— А хто найкращий?

— Можливо, фон Ширах та доктор Ґеббельс. Але щодо цього він говорив більш туманно.

— Щось іще?

— Він сказав нам, що у такий час ми повинні вірити в імператора та уряд навіть більше, аніж будь-коли. Що ми повинні довіряти Палацу.

— Чи була урочиста хвилина мовчання?

— Так.

Містер Таґомі подякував представнику місії, відповідальної за кольорові метали, і поклав слухавку.

Він пив чай, коли задзвонив переговорний пристрій внутрішнього зв'язку.

— Сер, ви хотіли надіслати повідомлення німецькому консулу,— сказала міс Ефрайкян. Пауза.— Чи хотіли б ви продиктувати його мені зараз?

«Так,— згадав містер Таґомі,— я й забув».

— Зайдіть до мене,— сказав він.

Вона одразу ж зайшла, підбадьорливо всміхаючись йому.

— Вам краще, сер?

— Так. Ін'єкція вітамінів допомогла.— Він замислився.— Нагадайте мені ім'я німецького консула.

— У мене записано, сер. Фрайгер Г'юґо Райс.

— Майн гер,— розпочав містер Таґомі,— я був пригнічений новиною про те, що ваш фюрер, гер Мартін Борман, відійшов. Сльози підступають до моїх очей, коли я пишу ці слова. Коли я пригадую мужні вчинки гера Бормана для порятунку німецького народу від ворогів як зовнішніх, так і внутрішніх, а також приголомшливо суворі заходи, які він застосував до саботажників та зрадників, ладних відступитися від загальнолюдської мрії про космос, в глибини якого після цілої вічності поринули біляві блакитноокі нордичні раси у своєму...

Він урвав, не знаючи, як завершити це речення. Міс Ефрайкян зупинила диктофон, чекаючи.

— Це великі часи,— сказав він.

— Мені це записати, сер? Це частина повідомлення?

Вона невпевнено ввімкнула диктофон.

— Я звертався до вас.

Вона усміхнулася.

— Прокрутіть, що я надиктував,— сказав містер Таґомі.

Диктофон загудів. А потім він почув, як із дводюймового динаміка долинає його тихесенький металічний голос: «...мужні вчинки гера Бормана для порятунку...» Він слухав це комашине пищання, яке й далі долинало з диктофона. «Коливання і тертя голосових зв'язок»,— подумав він.

— Я придумав, як завершити,— сказав він, коли запис закінчився.— ...рішучому намірі возвеличити й принести себе в жертву, і в такий спосіб забезпечити собі таке місце в історії, яке не зможе заперечити жодна інша життєва форма, хоч що б трапилося.— Він помовчав.— Усі ми — комахи, які навпомацки деруться до чогось,— сказав він міс Ефрайкян.— До чогось страшного чи божественного. Ви згодні?

Він вклонився. Міс Ефрайкян, яка сиділа з диктофоном, легенько вклонилася у відповідь.

— Надсилайте,— сказав він.— Підпишіть. Щиро ваш і так далі. Якщо хочете, попрацюйте над реченнями, щоб вони набули якогось сенсу.

Коли вона рушила до дверей, містер Таґомі додав:

— Або так, щоб вони нічого не означали. Як забажаєте.

Прочиняючи двері, вона з подивом озирнулася на нього. Коли вона пішла, він повернувся до своїх рутинних денних справ. Але майже одразу через внутрішній переговорний пристрій зателефонував містер Ремзі:

— Сер, на зв'язку містер Бейнс.

«Добре,— подумав містер Таґомі,— тепер ми зможемо поговорити про важливе».

— З'єднайте,— сказав він, піднімаючи слухавку.

— Містере Таґомі,— почувся голос містера Бейнса.

— Доброго дня. Через звістку про смерть канцлера Бормана мені вранці довелося терміново залишити офіс. Однак...

— Містер Ятабе ще не виходив на зв'язок із вами?

— Ще ні.

— А ви наказали своїм співробітникам очікувати на нього?

Здавалося, містер Бейнс хвилюється.

— Так. Щойно він прибуде, його проведуть до мене.

Він подумки занотував: треба сказати містеру Ремзі.

Він досі не знайшов на це часу. «Отже, ми не розпочнемо переговори, поки не з'явиться цей літній джентльмен?» Він відчув розчарування.

— Сер,— почав він,— мені б хотілося почати якнайшвидше. Чи ви готові показати нам ваші форми для лиття? Попри сьогоднішнє сум'яття...

— Дещо змінилося,— сказав містер Бейнс.— Ми почекаємо містера Ятабе. Ви точно впевнені, що він іще не прибув? Я хочу, щоб ви пообіцяли попередити мене одразу, щойно він з'явиться у вас. Будь ласка, зробіть усе можливе, містере Таґомі.

Голос містера Бейнса звучав напружено, нервово.

— Даю вам слово.

Тепер і містер Таґомі відчував занепокоєння.

«Смерть Бормана — ось що спричинило зміни».

— А поки що,— швидко мовив він,— я б охоче насолодився вашим товариством. Може, сьогодні за обідом? Я поки ще не мав нагоди пообідати.

Імпровізуючи, він вів далі:

— Проте нам доведеться почекати, перш ніж ми матимемо змогу перейти до конкретики, можливо, у нас буде нагода поспілкуватись про стан світу загалом, зокрема про...

— Ні.

«Ні?» — подумав містер Таґомі.

— Сер,— сказав містер Таґомі,— я сьогодні почуваюся доволі кепсько. Зі мною трапився прикрий випадок, і я сподівався поділитися з вами...

— Мені шкода,— сказав містер Бейнс,— я зателефоную вам пізніше.

Клац. Слухавку різко поклали.

«Я завдав йому образи,— подумав містер Таґомі.— Він напевне здогадався, що я ще не попередив своїх людей про цього старого джентльмена. Але це дрібниця».

Натиснувши кнопку на апараті внутрішнього зв'язку, він сказав:

— Зайдіть до мене, будь ласка, містере Ремзі.

«Я можу миттю це виправити. Тут ідеться про щось більше,— вирішив він.— Його потрясла смерть Бормана. Дрібниця — але все-таки свідчення моєї глупоти і безвідповідальності,— містер Таґомі відчував провину.— Поганий сьогодні день. Варто було порадитися з оракулом, визначити, яка зараз Ситуація. Я дуже віддалився від Дао, це очевидно.

Яка із шістдесяти чотирьох гексаграм визначає моє життя саме зараз?»

Із шухляди стола він дістав «І цзін» і поклав обидва томи на стіл. «Стільки всього треба запитати у мудреців. У мені стільки питань, які я заледве можу сформулювати...»

Коли містер Ремзі зайшов у кабінет, гексаграма уже склалася.

— Дивіться, містере Ремзі,— показав він йому.

Гексаграма сорок сім. «Гноблення — Виснаження».

— Загалом поганий знак,— сказав містер Ремзі.— А про що ви запитували, сер? Якщо я можу поцікавитися.

— Про те, яка зараз Ситуація. Для нас усіх. Пересувних рівнів немає. Статична гексаграма.

Він згорнув книгу.

О третій годині того дня Френк Фрінк, досі чекаючи разом зі своїм партнером на відповідь Віндема-Метсона щодо грошей, вирішив звернутися до оракула. «Чим усе завершиться?» — запитав він і підкинув монети.

Він отримав сорок сьому гексаграму із одним змінним рівнем. Дев'ятка на п'ятому рівні.

Ніс і ноги його відрізано.

Гноблення від рук чоловіка з пурпуровими

Наколінниками.

Радість приходить тихо.

Користь принесуть жертвоприношення

та узливання.

Тривалий час — як мінімум півгодини — він вивчав рівень і все з ним пов'язане, намагаючись розібратися, що це може означати. Гексаграма, а особливо її змінний рівень, не давала йому спокою. Врешті він неохоче дійшов висновку, що грошей не буде.

— Занадто ти покладаєшся на цю штуку,— сказав Ед Маккарті.

О четвертій годині прийшов посильний корпорації «В.-М.» і вручив Фрінку й Маккарті конверт із манільського паперу. Всередині був підтверджений чек на дві тисячі доларів.

— Отже, ти помилився,— сказав Маккарті.

«Тоді оракул мав на увазі якісь майбутні наслідки цієї справи,— подумав Фрінк.— У цьому й проблема. Пізніше, коли все вже відбудеться, можна озирнутися назад і сказати, про що саме йшлося у віщуванні. Але тепер...»

— Ми можемо облаштовувати майстерню,— сказав Маккарті.

— Сьогодні? Зараз?

Фрінк почувався виснаженим.

— Чому б ні? Ми вже знаємо, що потрібно замовити, лишається тільки надіслати списки поштою. Що швидше — то краще. А що можна дістати тут — ми купимо самі.

Одягаючи піджак, Ед попрямував до дверей Фрінкової кімнати.

Вони вмовили власника будинку, в якому Фрінк знімав квартиру, здати їм підвал. Зараз його використовували як склад. Винісши звідти картонні коробки, вони змогли встановити станок, підвести електрику, підключити освітлення і почали монтувати ремені й мотори. У них вже були ескізи, технічні специфікації та списки необхідних матеріалів. Отже, насправді вони вже розпочали.

«Тепер все по-справжньому,— усвідомив Френк Фрінк».

Вони навіть вибрали назву:

«ЕДФРЕНК —

ЮВЕЛІРНІ ВИРОБИ НА ЗАМОВЛЕННЯ».

— Як на мене, максимум, що ми можемо сьогодні зробити, це купити деревину для станка і, можливо, електричні деталі. Але не матеріали для ювелірних виробів.

Відтак вони подалися на склад деревини на півдні Сан-Франциско і за годину вже мали все на руках.

— Що тебе тривожить? — запитав Ед Маккарті, коли вони входили до гуртівні, що продавала побутову техніку.

— Гроші. Це мене пригнічує. Фінансувати цю справу у такий спосіб...

— Старий В.-М. усе розуміє,— сказав Маккарті.

«Я знаю,— подумав Фрінк,— це мене й гнітить. Ми увійшли у цей світ. Стали такими, як В.-М. Хіба це приємна думка?»

— Не озирайся.— мовив Маккарті — Дивися вперед. У майбутнє.

«Я й дивлюся вперед,— подумав Фрінк. Він згадав гексаграму.— Які жертвоприношення та узливання мені зробити? І кому?»

7

Милі молоді японці, які заходили до магазину Роберта Чілдена — подружжя Касоура — зателефонували наприкінці тижня і запросили його до себе на вечерю. Він був дуже радий, оскільки саме чекав звістки від них.

Він замкнув крамницю «Американські художні ремесла» трохи раніше, аніж зазвичай, і, узявши велотаксі, приїхав в елітний район, де мешкали Касоура. Він знав ці місця, хоча білі тут не жили. Поки таксі везло його вуличками, що звивалися поміж газонів та верб, Чілден роздивлявся сучасні багатоквартирні будинки і милувався вишуканою архітектурою. Ковані бильця балконів, височенні, але сучасного стилю колони, пастельні кольори, різноманітні текстури фасадів... Справжні витвори мистецтва. Він пам'ятав часи, коли на цьому місці не було нічого, крім повоєнних руїн.

Японські дітлахи мовчки дивилися на нього, а потім знову поверталися до свого футболу чи бейсболу. «Але з дорослими все по-іншому»,— подумав він. Елегантно одягнені молоді японці, які паркували машини або виходили з багатоквартирних будинків, позирали на нього із більшим зацікавленням. Вони, мабуть, міркували про те, чи він тут живе. Молоді японські бізнесмени, які поверталися додому зі своїх офісів... Тут жили навіть керівники Торгових представництв. Він помітив припарковані кадилаки. Що ближче його велотаксі під'їжджало до місця призначення, то більше він нервувався.

За мить, коли він вже піднімався сходами до квартири подружжя Касоура, промайнула думка: «Ну, от я й тут. Запрошений не у справах, а як гість на вечерю». Звичайно, він подбав про те, щоб мати якомога кращий вигляд. Принаймні своєї зовнішності він міг не соромитися. «Моя зовнішність,— подумав він.— Так. То який я маю вигляд? Не треба нікого дурити, мені тут не місце. На цій землі, яку розчистили білі люди і на якій побудували одне з найпрекрасніших своїх міст. Я чужинець у власній країні».

По застеленому килимом коридорі він підійшов до дверей і натиснув на кнопку дзвінка. Йому одразу ж відчинили. Перед ним, привітно усміхаючись, стояла молода місіс Касоура у шовковому кімоно й обі. Її чорне, зібране у вузол волосся спадало на шию. У вітальні вже чекав її чоловік зі склянкою в руках, киваючи йому.

— Містере Чілден, заходьте.

Він вклонився і зайшов.

Напрочуд вишукане помешкання. І дуже аскетичне. Мало речей. Лампа, столик, книжкова шафа, гравюра на стіні. Незрівнянне японське відчуття вабі[50]. Англійською це важко сформулювати. Здатність знаходити у простих речах красу, яка перевершує вишукані оздоби. Це якось пов'язано із розміщенням предметів інтер'єру.

— Щось будете пити? — запитав містер Касоура.— Віскі з содовою?

— Містере Касоура...— почав Чілден.

— Пол,— сказав молодий японець.— Бетті,— він вказав на дружину.— А ви...

— Роберт,— пробурмотів містер Чілден.

Влаштувавшись зі своїми напоями на м'якому килимі, вони слухали кото — тринадцятиструнну японську арфу. Це була нова, доволі популярна платівка, яку нещодавно випустила японська студія звукозапису. Чілден ніде не бачив жодної частини програвача, навіть динаміків. Він не міг визначити, звідки долинає звук.

— Ми не знали, які ваші улюблені страви,— сказала Бетті,— тому обрали безпрограшний варіант. В електричній печі на кухні смажиться біфштекс із кісточкою. А також печена картопля зі сметанним соусом та зеленою цибулею. Принцип такий: ніколи не помилишся, подаючи біфштекс гостю, який приходить до вас уперше.

— Це чудово. Я дуже люблю біфштекс.

І Чілден не збрехав. Він рідко його їв. З великих господарств на Середньому Заході тепер надсилали мало м'яса на Західне Узбережжя. Він навіть не міг пригадати, коли востаннє їв смачний біфштекс.

Настав час вручити господарям подарунок.

Він дістав із кишені піджака невеличку, упаковану у тонкий обгортковий папір річ і скромно поклав на столик. Касоура одразу це помітили, і йому довелося сказати:

— Дрібничка. Щоб бодай трохи віддячити за радість і спокій, які я відчуваю, перебуваючи тут.

Він розгорнув папір, демонструючи їм подарунок — шматок слонової кістки, який сто років тому вкрили різьбою китобої з Нової Англії. Крихітний вигадливий витвір мистецтва, який називають кримшо[51]. Їхні обличчя засяяли — вони впізнали різьбу, яку старі моряки робили на дозвіллі. У жодній іншій речі стара культура Сполучених Штатів не могла втілитися повніше.

Мовчання.

— Спасибі,— сказав Пол.

Роберт Чілден вклонився.

Тоді його душу на мить огорнув спокій. Цей подарунок — «узливання», як було сказано в «І цзін». Воно виконало свою місію. Тривога та пригнічення, які він відчував останнім часом, почали поступово відходити.

Він отримав від Рея Келвіна компенсацію за кольт 44-го калібру і багато письмових запевнень, що таке більше не трапиться. Але тоді йому не полегшало. Лише зараз, у цій ситуації, яка не мала нічого спільного з тими справами, він на мить перестав відчувати, ніби все йде шкереберть. Вабі навколо, промені гармонії. «Так, це воно,— вирішив він.— Пропорції. Рівновага. Ці двоє молодих японців такі близькі до Дао. Ось чому вони одразу привернули мою увагу. Я відчув у них Дао. На власні очі побачив його проблиск».

«Що відчуваєш, коли насправді пізнаєш Дао? — міркував він.— Дао — це те, що спочатку впускає світло, потім темряву. Уможливлює взаємодію двох первинних сил для постійного оновлення. Ось що не дає нам зійти нанівець. Всесвіт ніколи не згасне, бо саме тоді, коли здається, що темрява поглинула все і стала всеохопною, у найглибших її надрах народжуються проблиски світла. Це і є Шлях. Коли зерно падає, воно падає у землю, у ґрунт. І там, невидиме, воно пробуджується до життя».

— Закуска,— сказала Бетті.

Опустившись на коліна, вона простягнула йому тарелю, на якій лежали маленькі сирні крекери. Він вдячно взяв дві штуки.

— Останнім часом дуже багато важливих міжнародних новин,— сказав Пол, відпиваючи зі своєї склянки.— Сьогодні дорогою додому я слухав пряму трансляцію масштабної вистави — державної церемонії похорону у Мюнхені. П'ятдесятитисячний мітинг, прапори і таке інше. Масові співи Ich hatte einen Kamerad[52]. Тіло можуть побачити усі віддані.

— Так,— сказав Роберт Чілден,— ця прикра звістка на початку тижня.

— Вечірня японська «Таймс» пише, що, згідно з інформацією з надійних джерел, Бальдур фон Ширах під домашнім арештом,— сказала Бетті,— за наказом Служби безпеки.

— Недобре,— похитав головою Пол.

— Поза сумнівом, уряд намагається зберегти порядок,— сказав Чілден.— Фон Ширах відомий своїми поспішними, впертими і безрозсудними діями. Дуже схожий на Рудольфа Гесса. Пригадайте його безумний політ до Англії.

— Що там іще у японській «Таймс»? — запитав Пол дружину.

— Сильне сум'яття й непевність. Армійські підрозділи перекидають туди-сюди. Відпустки військовим скасовано. Кордони закриті. Засідає Райхстаг. Безліч виступів.

— Пригадую один прекрасний виступ доктора Ґеббельса,— сказав Роберт Чілден,— я чув його по радіо, десь рік тому. Дуже гостра інвектива. Аудиторія готова була їсти у нього з рук, як завжди. Він провів її через увесь діапазон емоцій. Поза сумнівом, тепер, коли Адольф Гітлер вийшов із гри, доктор Ґеббельс — нацистський оратор номер один.

— Так,— закивали Пол і Бетті.

— У доктора Ґеббельса також прекрасні діти і дружина,— продовжував Чілден.— Справжня еліта.

— Справді,— погодилися Пол і Бетті.

— Він сім'янин, на противагу багатьом їхнім великим цабе у партії,— додав Пол,— в яких неоднозначні сексуальні вподобання.

— Я б не звертав увагу на чутки,— сказав Чілден.— Ви про такого собі Ернста Рема? Це стара, давно забута історія.

— Я радше про Германа Ґеринґа,— сказав Пол, відпиваючи зі склянки маленькими ковтками і уважно вдивляючись у неї.— Кажуть, він влаштовує оргії, подібні до римських, фантастично збочені і вигадливі. Мороз йде по шкірі від самих лише описів.

— Брехня,— сказав Чілден.

— Ця тема не варта розмови,— тактовно втрутилася Бетті, поглянувши на обох чоловіків.

Вони допили віскі, і Бетті вийшла, щоб знову наповнити склянки.

— Від політичних дискусій закипає кров,— сказав Пол.— Хоч куди б ви пішли. Важливо зберігати ясність розуму.

— Так,— погодився Чілден.— Спокій і порядок. І тоді все повернеться до звичної стабільності.

— Для тоталітарного суспільства період після смерті вождя дуже складний,— сказав Пол,— брак традицій та інституцій середнього класу, поєднаний із...— він раптово замовк.— Напевно, досить політики,— усміхнувся він,— бо це вже схоже на старі студентські часи...

Роберт Чілден відчув, що червоніє. Він схилився над знову наповненою склянкою, щоб приховати обличчя від господарів. Який жахливий початок! Так галасливо і безглуздо сперечатися про політику. Виказати неввічливість своєю незгодою. І лише вправність і тактовність господарів врятувала вечір.

«Як багато я ще маю засвоїти,— подумав Чілден.— Вони такі вишукані і ввічливі. А я... Я білий варвар. Так воно і є».

Протягом певного часу він лише мовчки пив, вдаючи насолоду. «Я повинен у всьому наслідувати їх,— говорив він собі.— Завжди погоджуватися».

Але одразу ж запанікував, думаючи: «У мене в голові все плутається від алкоголю. А ще через утому й нерви. Чи мені це вдасться? Мене ніколи не запросять знову, вже запізно цьому зарадити». Його охопив відчай.

Повернувшись із кухні, Бетті знову сіла на килим. «Яка вона приваблива,— вкотре подумав Роберт Чілден.— Струнке тіло. У них набагато досконаліші тіла — не гладкі, не мішкуваті. Їм не потрібні ліфи чи корсети. Я повинен приховати своє бажання — за всяку ціну». І все ж подеколи він дозволяв собі крадькома поглянути на неї. «Такий прекрасний смаглявий відтінок шкіри, темні очі та волосся. Ми порівняно з ними якісь недороблені. Нас витягнули з печі ще напівсирими. Старий міф аборигенів. У цьому є своя правда.

Треба відволіктися. Знайти якусь світську тему для розмови, що завгодно». Його погляд блукав, шукаючи, за що зачепитись. Повисла важка тиша, від якої його напруга ставала пекучою. Нестерпною. «Що, в біса, сказати?» Щось безпечне. Він вихопив поглядом книгу, яка стояла у низькій чорній шафці із тикового дерева.

— Бачу, ви читаєте «І обтяжіє сарана». Цей роман у всіх на вустах, але справи ніяк не дають мені з ним ознайомитися.

Підвівшись, він підійшов до шафи і взяв книгу, уважно спостерігаючи за їхніми виразами облич. Здавалося, вони схвально сприйняли цю його спробу розпочати розмову, і він продовжив:

— Це детектив? Даруйте мою страшну необізнаність.

Він перегорнув декілька сторінок.

— Аж ніяк не детектив,— сказав Пол.— Це цікава художня проза, яку можна визначити як наукову фантастику.

— Ні,— не погодилася Бетті,— там немає наукової складової. Дія відбувається не в майбутньому. У науковій фантастиці йдеться про майбутнє, особливо таке, де наука просунулася далі, ніж зараз. А у книжці нічого такого немає.

— Але там ідеться про альтернативне теперішнє,— сказав Пол.— Є багато відомих науково-фантастичних романів такого типу. Даруйте, що наполягаю на цьому,— пояснив він Роберту,— але, як відомо дружині, я довго був шанувальником наукової фантастики. Я захопився нею давно, ще коли мені ледь виповнилося дванадцять. Це було на самому початку війни.

— Розумію,— ввічливо сказав Роберт Чілден.

— Хочете взяти почитати «Сарану»? — запитав Пол.— Ми скоро закінчимо, за день-два, не більше. У мене офіс у центрі, неподалік від вашої шанованої крамниці, я залюбки заніс би вам книжку під час обідньої перерви.— Він помовчав, а тоді Бетті подала йому якийсь знак,— принаймні так здалося Чілдену — і він продовжив: — Роберте, ми з вами, ви і я, могли б пообідати разом з цієї нагоди.

— Дякую,— відповів Роберт.

Сказати більше він був не спроможний. Обід. У центрі міста, в одному із фешенебельних ресторанів для бізнесменів. Він і цей стильний молодий японець із сучасної еліти. Це було занадто. Він відчув, як все пливе перед очима, однак продовжив роздивлятися книгу і кивати.

— Так,— сказав він,— здається, і справді цікаво. Мені б дуже хотілося прочитати її. Я намагаюся стежити за тим, про що говорять люди.

Чи правильно було так говорити? Він визнав, що книга цікавить його лише як модна новинка. Можливо, це було по-плебейськи. Він точно не знав, але відчував, що так воно і є.

— Не можна судити про книгу за тим, бестселер вона чи ні,— продовжив він.— Ми всі це розуміємо. Багато бестселерів — просто сміття. Однак ця книга...

Він запнувся.

— Справді,— сказала Бетті.— Смак у більшості направду жахливий.

— Як у музиці,— підхопив Пол.— Наприклад, ніхто не цікавиться автентичним американським народним джазом. Роберте, вам подобаються, скажімо, Банк Джонсон, Кід Орі та подібні виконавці?[53] Старий джаз Діксіленду?[54] Я маю колекцію таких платівок, оригінальні записи Genet[55].

— Боюся, що не тямлю в негритянській музиці,— відповів Роберт.

Здавалося, їм не дуже сподобалися ці слова.

— Я надаю перевагу класиці. Баху та Бетховену.

Безумовно, це було прийнятно. Зараз він відчував гіркоту. Невже він мав відмовитися від великих європейських майстрів заради новоорлеанського джазу із дешевих барів та бістро у чорних кварталах?

— Можливо, якщо я поставлю збірку мелодій джаз-бенду New Orleans Rhythm Kings — почав Пол, прямуючи до виходу з кімнати, але Бетті поглядом застерегла його.

Він завагався, потім знизав плечима.

— Вечеря майже готова,— сказала вона.

Повернувшись до кімнати, Пол знову сів. Дещо похмуро, як здалося Роберту, він пробурмотів:

— Джаз із Нового Орлеана — це найбільш автентична американська музика. Вона народилася на цьому континенті. Усе інше прийшло з Європи, як, наприклад, старомодні балади в англійському стилі.

— Це у нас постійний привід для суперечок,— сказала Бетті, усміхаючись Роберту,— я не поділяю його любові до оригінального джазу.

Досі тримаючи в руках примірник роману «І обтяжіє сарана», Роберт запитав:

— А про яку альтернативну версію теперішнього йдеться у цій книзі?

Бетті, трохи помовчавши, відповіла:

— Про ту, в якій Німеччина і Японія програли війну.

Усі мовчали.

— Час вечеряти,— сказала Бетті, легко зводячись на ноги,— будь ласка, за мною, двоє голодних джентльменів-бізнесменів.

Вона привітно запросила Роберта та Пола за стіл, уже вкритий білою скатертиною, заставлений срібним столовим приладдям та порцеляною. На величезні шорсткі серветки були нанизані кільця, які Роберт визначив як староамериканські вироби зі слонової кістки. І столове приладдя було виготовлене із чистого американського срібла. Чашки та блюдечка «Роял Альберт», темно-сині та жовті. Виняткові речі. Він не міг стримати професійного захоплення.

Лише тарілки не були американськими. Можливо, японські. Точно сказати він не міг, це виходило за межі його компетенції.

— Це порцеляна імарі,— сказав Пол, зауваживши його цікавість,— з Аріти[56]. Вважається першокласним посудом. Японія.

Вони сіли за стіл.

— Кави? — запитала Бетті Роберта.

— Так, спасибі,— відповів він.

— Наприкінці вечері,— сказала вона, виходячи по візок для сервірування.

Невдовзі вони вже їли. Вечеря здалася Роберту дуже смачною. Бетті надзвичайно добре готувала. Особливо йому сподобався салат. Авокадо, серцевини артишоків, якийсь соус із блакитним сиром... Дякувати Богу, вони не пригостили його японською стравою, сумішшю овочів та м'яса, якою він так часто харчувався після війни.

І нескінченні морепродукти. Він дійшов до того, що уже не міг дивитися на креветки чи на будь-яких інших ракоподібних і молюсків.

— Хотів би я знати, яким, на думку автора, став би світ, якби Німеччина та Японія зазнали поразки у війні,— сказав Роберт.

Пол і Бетті довго мовчали. Нарешті Пол відповів:

— Було б багато складних відмінностей. Краще прочитати книгу. Бо я своїм викладом можу все зіпсувати.

— Я маю усталені переконання щодо цього,— сказав Роберт.— Я часто думав про це. Світ був би набагато гіршим.— До нього долинув його власний голос — рішучий, майже жорсткий.— Набагато гіршим.

Здавалося, це їх здивувало. Можливо, його тон.

— Скрізь панував би комунізм,— продовжив Роберт.

— Автор, містер Готорн Абендсен, розглядає можливість безконтрольного розростання радянської Росії,— кивнув Пол,— але, як і у Першій світовій війні, відстала, майже повністю селянська Росія, навіть опинившись на боці переможців, звичайно ж, сходить на пси. Сміх та й годі, пригадати лише їхню війну проти Японії, коли...

— Нам довелося зазнати страждань, заплатити велику ціну,— сказав Роберт,— але заради доброї справи. Щоб зупинити захоплення світу слов'янами.

— Особисто я не вірю у всю цю істерію щодо захоплення світу хоч би ким,— тихо сказала Бетті.— Слов'янами, китайцями або японцями.

Вона спокійно дивилася на Роберта. Повністю володіла собою, жодних зайвих емоцій, просто хотіла висловити свої почуття. На її щоках проступили темно-червоні плями.

Протягом якогось часу всі їли мовчки.

«Знову я туди поліз,— відзначив подумки Чілден.— Неможливо уникнути цієї теми. Бо вона скрізь — у книзі, яку я випадково взяв до рук, у колекції музичних записів, у цих серветкових кільцях зі слонової кістки — у здобичі, захопленій завойовниками. Награбованій у мого народу.

Потрібно визнати. Я намагаюся удавати, ніби ми з цими японцями схожі. Але зауважмо: навіть коли я починаю гаряче вихваляти їхню перемогу у війні, в якій мій народ програв,— усе одно ми не знаходимо спільної мови. Значення слів для мене і для них кардинально відмінне. Їхній мозок працює інакше. І душі також. Он вони п'ють із англійської порцеляни, їдять американськими срібними приборами, слухають негритянську музику. Але це все лише на поверхні. Привілеї багатства та влади роблять ці речі доступними для них, однак вони — лише фальшивка, у цьому немає сумніву.

Навіть „І цзін“, яку вони запихають нам у горлянки,— китайська. Запозичена ще бозна-коли. Кого вони дурять? Себе? Скрізь крадуть звичаї, одяг, їжу, мову, ходу. Як-от із цією печеною картоплею зі сметаною та цибулею, яку вони споживають з таким апетитом. Старомодна американська страва також серед їхньої здобичі. Але скажу вам от що: нікого це не обдурить, і тим паче мене.

Лише біла раса наділена здатністю до творчості,— міркував він.— І все-таки мені, білій людині, доводиться ударяти чолом об підлогу перед цими двома. Лише подумати, як усе було б, якби ми перемогли! Стерли б їх на порох. Не було б зараз ніякої Японії, і в усьому світі сяяла б лише непорушна міць США.

Я маю прочитати „Сарану“. Якщо я правильно зрозумів, про що там ідеться, то це мій патріотичний обов'язок».

— Роберте, ви не їсте. Щось не так зі стравами? — тихо запитала Бетті.

Він одразу ж зачерпнув салату.

— Ні, це найсмачніша вечеря, яку мені доводилося куштувати за останні кілька років.

— Дякую,— сказала вона, явно втішена.— Я дуже старалася, щоб страва смакувала автентично... Наприклад, ретельно добирала продукти на крихітних американських риночках вздовж Мішн-стрит. Наскільки я розумію, там усе справжнє.

«Ви досконало готуєте місцеву їжу,— подумав Роберт Чілден.— Правду кажуть: ваша здатність імітувати — безмежна. Яблучний пиріг, кока-кола, прогулянка після кіно, Ґленн Міллер...[57] З бляшанок та рисового паперу ви могли б змайструвати довершену копію Америки. Мама з рисового паперу на кухні, тато з рисового паперу — читає газету. Щеня з рисового паперу біля його ніг. Геть усе».

Пол мовчки дивився на нього. Раптом помітивши це, Роберт Чілден обірвав свої міркування і взявся до їжі. «Чи може він читати мої думки? Бачити, про що я думаю насправді? Я знаю, що ніяк цього не виказав. У мене був пристойний вираз обличчя. Він не міг здогадатися».

— Роберте,— сказав Пол,— оскільки ви народилися та виросли тут і добре володієте місцевою говіркою США, можливо, ви допомогли б мені з книгою, з якою я ніяк не можу дати собі ради. Це роман тридцятих років, американського автора...

Роберт злегка вклонився.

— Доволі рідкісна книга,— сказав Пол,— однак я маю примірник. Називається «Міс Самотнє Серце». Автор Натаніель Вест[58]. Я залюбки прочитав її, але не зовсім розумію, що хотів сказати автор.

Він із надією подивився на Роберта.

— Боюся, я не читав цієї книги,— визнав той.

«І навіть ніколи не чув про неї»,— подумав він.

На обличчі Пола проступило розчарування.

— Шкода. Це тоненька книжечка. Про чоловіка, який веде колонку у щоденній газеті і постійно отримує від читачів листи про їхні душевні страждання, поки врешті не божеволіє від болю і починає вважати, що він — Ісус Христос. Не пригадуєте? Може, колись давно читали?

— Ні.

— Там викладений дивний погляд на страждання. Надзвичайно оригінальний підхід до сенсу безпричинного болю. До цієї проблеми звертаються усі релігії. Такі релігії, як християнство, часто стверджують, що причиною страждання є гріх. Мені здається, Натаніель Вест пропонує своє власне бачення, значно переконливіше за ці старі твердження. Він побачив, що страждання може існувати й без причини — можливо, тому, що сам він був євреєм.

— Якби Німеччина та Японія програли війну, світом би зараз правили євреї,— сказав Роберт.— З Москви та Волл-стрит.

Обоє японців, чоловік та дружина, немовби зіщулилися. Вони наче зблякли, стали холодними, замкнулися у собі. У кімнаті також війнуло прохолодою. Чілден почувався самотнім. Так, немовби їв сам-один, і їх не стало поруч. Де він схибив цього разу? Що вони не так зрозуміли? Їхня дурна нездатність вловлювати сенс іноземної мови, західної ментальності. Це змушувало їх борсатися у значеннях і ображатися. «Яка трагедія,— подумав він, продовжуючи їсти.— І водночас: що тут вдієш?»

Потрібно було за всяку ціну повернути ясність — ту, що була ще мить тому, хоча він так і не зумів відчути її вповні аж до цього моменту. Однак Роберту Чілдену не було аж так погано, як раніше, бо безглузді мрії почали вивітрюватися з його голови. «Я йшов сюди з такими очікуваннями,— пригадав він,— піднімався сходами, наче в романтичному дурмані, як у підліткові роки. Однак не можна заперечувати реальність, потрібно врешті вирости.

Ось чиста правда. Ці люди — не люди у повному сенсі цього слова. Міряють на себе одяг, а самі — мов мавпи у цирку. Вони кмітливі і можуть навчатися, але оце і все.

Чому я їм прислужую? Лише тому, що вони перемогли?

Ця зустріч виявила велику хибу мого характеру. Але так уже воно є. У мене жалюгідна схильність... Як би це сказати? Незмінно обирати те із двох лих, яке вимагає менше зусиль. Мов корова, яка помітила корито, я кидаюся до нього, не роздумуючи.

Що я роблю? Просто пливу за течією, бо так безпечніше. Врешті-решт, це переможці... Вони віддають накази. Гадаю, я чинитиму так і надалі. Бо навіщо ставати ковалем свого власного нещастя? Вони прочитали американську книгу і хочуть, щоб я їм її пояснив. Сподіваються, що я, біла людина, зможу дати їм відповідь. І я намагаюся! Але тут я не можу цього зробити, хоча, якби прочитав, то, поза сумнівом, зміг би».

— Мабуть, я якось прогляну цей роман, «Міс Самотнє Серце»,— сказав він Полу,— і тоді я зможу пояснити вам його значення.

Пол кивнув.

— Однак зараз я маю надто багато справ,— сказав Роберт.— Можливо, пізніше... Я впевнений, що це не забере в мене багато часу.

— Ні,— пробурмотів Пол,— книга зовсім маленька.

Роберту Чілдену здалося, що вони з Бетті посумнішали. «Цікаво, чи вони теж відчули неподоланну прірву поміж ними та мною? Сподіваюся, що так. Вони на це заслуговують. Шкода — їм доведеться докопуватися до значення книжки самотужки».

Тепер він їв веселіше.

Жодні незгоди уже не псували вечір. Залишивши о десятій помешкання Касоура, Роберт Чілден досі відчував упевненість, яка охопила його під час вечері.

Він неквапно спустився сходами, що вели від помешкання, особливо не переймаючись випадковими японськими перехожими, які могли побачити його дорогою до комунальних лазень і витріщатися на нього. Вийти на темний вечірній тротуар, потім зупинити велотаксі. І от він уже їхав додому.

«Мені завжди було цікаво — як воно, зустрітися з певними клієнтами неофіційно. Не так уже й погано, врешті-решт. А ще,— думав він,— цей досвід може допомогти мені у справах.

Така собі терапія: зустрітися з людьми, перед якими звик лякливо схилятися. І побачити, які вони насправді. Тоді лякливість зникає».

Отак розмірковуючи, він дістався до свого району і врешті до дверей своєї квартири. Він заплатив китайозі-таксисту і піднявся знайомими сходами.

У вітальні на нього чекав якийсь незнайомець. Білий чоловік у плащі сидів на дивані і читав газету. Ошелешений Роберт Чілден застиг у дверях, а чоловік відклав газету, неквапливо підвівся і потягнувся рукою до нагрудної кишені. Вийнявши звідти гаманець із посвідченням, він показав його Чілдену.

— Кемпейтай.

Пінок. Співробітник уряду в Сакраменто та його державної поліції, запровадженої японською окупаційною владою. Який жах!

— Ви Роберт Чілден?

— Так, сер.

У нього калатало серце.

— Нещодавно,— почав поліцейський, проглядаючи папери, які він видобув із теки на дивані,— вас відвідав чоловік. Білий, який назвався представником офіцера імператорського флоту. Подальше розслідування виявило, що це неправда. Такого офіцера не існувало. І такого судна теж.— Він подивився на Чілдена.

— Саме так,— сказав Чілден.

— Ми отримали інформацію щодо шахрайства в районі затоки. Очевидно, цей чоловік — один із учасників. Ви могли б його описати?

— Низенький, доволі смаглявий,— почав Чілден.

— Єврей?

— Так! Зараз я це розумію, хоча тоді мені це якось не спало на думку.

— Ось фото.

Поліцейський передав йому фотографію.

— Це він,— сказав Чілден.

Поза сумнівом, він його упізнав. Його трохи налякали пошукові можливості кемпейтаю.

— Як ви його знайшли? Я на нього не заявляв, хоча зателефонував своєму оптовому постачальнику, Рею Келвіну, і сказав йому...

Поліцейський помахом руки наказав йому замовкнути.

— Ви маєте підписати один документ і все. Вам не доведеться з'являтися у суді. Це формальність, на якій ваша участь у справі завершується.

Він простягнув Чілдену документ і ручку.

— Тут зазначено, що до вас прийшов цей чоловік і намагався ввести вас в оману, подаючи неправдиву інформацію про себе, і так далі. Прочитайте.

Поліцейський закатав рукав і поглянув на годинник, поки Роберт Чілден читав документ.

— Загалом правильно?

Загалом все було правильно. Роберт Чілден не мав часу вивчити документ ретельно та й у будь-якому разі він пам'ятав події того дня не зовсім чітко. Однак він знав, що той чоловік видавав себе за іншого, що це було якось пов'язано з шахрайством і що, як сказав співробітник кемпейтаю, той чоловік був євреєм. Роберт Чілден поглянув на ім'я під фото. Френк Фрінк. Уроджений Френк Фінк. Так, явно єврей. Це одразу видно з прізвища Фінк. І тому він його змінив.

Чілден підписав документ.

— Дякую,— сказав поліцейський.

Він зібрав свої речі, торкнувся кашкета, побажав Чілдену доброї ночі і пішов. Усе відбулося дуже швидко.

«Гадаю, його піймали,— подумав Чілден,— що б він затівав».

Величезне полегшення. Вони працюють швидко, цього не заперечиш.

«Ми живемо у суспільстві, де панує закон і порядок, і де євреї не можуть дурити невинних своїми хитрощами. Ми в безпеці.

Не розумію, чому я не помітив расові характеристики, побачивши його. Очевидно, мене легко обдурити.

Я просто не здатний обманювати і через це безпомічний,— вирішив він.— Якби не закон, я був би у них в руках. Він переконав би мене в чому завгодно. Це різновид гіпнозу. Вони можуть контролювати ціле суспільство».

«Завтра треба піти і купити цю „Сарану“. Цікаво, як автор описує світ, в якому заправляють євреї та комуністи, де Райх лежить в руїнах, а Японія, поза сумнівом, стала провінцією Росії. Ще б пак — Росія б розкинулася від Атлантичного до Тихого океану. Цікаво, чи описує він — як там його? — війну між Росією та США? Цікава книжка,— подумав він.— Дивно, що ніхто не здогадався написати щось таке раніше.

Вона допоможе нам зрозуміти, як нам поталанило. Попри всі очевидні труднощі... Могло б бути набагато гірше. У цій книзі великий моральний урок. Так, тут при владі японці, і ми маємо все відбудувати. Це шлях до великих звершень, як-от колонізація інших планет.

Зараз має розпочатися трансляція новин»,— згадав він.

Сівши, він увімкнув радіо. Можливо, вже обрали нового райхсканцлера. Чілдена охопило збудження та нетерпляче очікування. «Мені найперспективнішим видається отой Зейс-Інкварт. Він найбільше здатний втілювати сміливі плани».

«От би мені бути там,— подумав він.— Можливо, колись я матиму достатньо грошей, щоб поїхати до Європи і на власні очі побачити всі тамтешні досягнення. Просто сором усе пропустити. Застрягнути тут, на Західному Узбережжі, де нічого не відбувається. Історія проходить повз нас».

8

О восьмій ранку фрайгер Г'юґо Райс, консул Райху у Сан-Франциско, вийшов зі свого авто «Мерседес-Бенц 220-Е» і швидко піднявся сходами консульства. За ним ішли двоє молодих співробітників Міністерства закордонних справ. Підлеглі Райса відчинили перед ним двері, і він зайшов усередину, піднятою рукою вітаючи двох телефоністок, віце-консула — гера Франка,— а потім, вже у кабінеті, свого секретаря, гера Пфердегуфа.

— Фрайгере,— мовив Пфердегуф,— щойно ми отримали зашифровану радіограму з Берліна. На початку цифра 1.

Це означало, що справа термінова: потрібно зняти пальто і віддати Пфердегуфу, щоб він його повісив.

— Десять хвилин тому телефонував гер Кройц фон Мере. Він попросив, щоб ви передзвонили.

— Дякую,— сказав Райс.

Він сів за столик біля вікна і підняв кришку з тарілки зі своїм сніданком — булочка, яєчня та ковбаса. Налив собі гарячої чорної кави зі срібного кавника і розгорнув ранкову газету.

Кройц фон Мере, який телефонував, був головою Служби безпеки у регіоні Тихоокеанських Штатів Америки. Його таємна штаб-квартира розмістилася у терміналі аеропорту. Стосунки між Райсом та Кройцем фон Мере були доволі напруженими. Їхні сфери діяльності перетиналися у незліченних питаннях — поза сумнівом, це була свідома політика достойників у Берліні. Райс мав почесне офіцерське звання в СС, був майором, і тому формально вважався підлеглим Кройца фон Мере. Звання йому присвоїли кілька років тому, і Райс уже тоді розумів, навіщо це зробили, але нічого вдіяти не міг. І це досі його дратувало.

Райс уважно прочитав першу шпальту газети «Франк-фуртер цайтунґ», яку щоранку о шостій доставляли «Люфтганзою». Фон Ширах під домашнім арештом. Можливо, уже мертвий. Погано. Ґеринґ на тренувальній базі люфтваффе в оточенні досвідчених ветеранів війни, вірних Товстуну. Ніхто не прослизнув би до нього. Жодні вбивці зі Служби безпеки. А що з доктором Ґеббельсом?

Мабуть, він у самому серці Берліна. Як завжди покладається на свою кмітливість, на свою здатність виплутатися з будь-якої ситуації за допомогою добре підвішеного язика. «Якщо Гайдрих пришле загін, щоб його порішити,— міркував Райс,— Маленький Доктор не лише відрадить їх від цього, а й, імовірно, вмовить перейти на свій бік. Завербує у Міністерство пропаганди та суспільної просвіти».

Він уявляв собі, як цієї миті доктор Ґеббельс в апартаментах якоїсь розкішної кіноакторки презирливо позирає на біганину вермахту по вулицях. Цього Kerl[59] ніщо не могло налякати. Ґеббельс лише глумливо усміхнувся б, лівою рукою пестячи груди розкішної дами, а правою пишучи статтю для сьогоднішнього випуску «Анґріф»...

Секретар постукав у двері, перериваючи хід думок Райса.

— Даруйте. Кройц фон Мере знову на лінії.

Підвівшись, Райс підійшов до письмового столу і підняв слухавку.

— Райс.

Почувся важкий баварський акцент місцевого начальника Служби безпеки.

— Є новини про людину з контррозвідки?

Здивований Райс намагався зрозуміти, кого Кройц фон Мере має на думці.

— Гм,— пробурмотів він,— наскільки мені відомо, таких людей на Тихоокеанському узбережжі зараз троє-четверо.

— Я про того, який прилетів «Люфтганзою» минулого тижня.

— А,— Райс притиснув слухавку до вуха плечем і потягнувся за портсигаром.— Сюди він не приходив.

— Що він робить?

— Господи, я не знаю. Запитайте Канариса.

— Я хочу, щоб ви зателефонували у Міністерство закордонних справ і наказали їм зв'язатися з адміністрацією канцлера. Нехай хтось — хоч хто там є на місці — зателефонує в Адміралтейство і скаже, що контррозвідка має або забрати своїх людей, або пояснити нам, що ці люди тут роблять.

— А ви не можете цього зробити?

— Усюди сум'яття.

«Вони повністю втратили слід людини контррозвідки,— вирішив Райс.— Їм, місцевому відділу Служби безпеки, хтось із людей Гайдриха наказав стежити за ним, а вони його загубили. І тепер хочуть, щоб я допоміг їм».

— Якщо він тут з'явиться, я когось до нього приставлю, можете на це розраховувати,— пообіцяв Райс.

Звісно, шансів, що він прийде, було дуже мало або не було взагалі. І вони обоє це знали.

— Поза сумнівом, він узяв інше ім'я,— тягнув далі Кройц фон Мере,— і, ясна річ, ми не знаємо яке. Зовнішність аристократична. Приблизно сорок років. Капітан. Справжнє ім'я Рудольф Веґенер. Нащадок однієї з тих монархістських родин зі Східної Пруссії. Можливо, підтримував фон Папена під час Systemzeit[60].

Райс зручніше влаштувався в кріслі, поки фон Мере провадив далі:

— На мою думку, цим монархістським дармоїдам можна дати раду, лише зменшивши бюджет флоту, щоб там не могли собі дозволити...

Райс нарешті зміг завершити розмову. Повернувшись до свого сніданку, він виявив, що булочка вже холодна. Однак кава ще була гарячою, і він почав її пити, читаючи газету.

«Нема цьому кінця-краю,— подумав він,— у Службі безпеки і вночі хтось чергує. Телефонують о третій ночі».

Його секретар Пфердегуф просунув голову у двері, побачив, що Райс вже завершив розмову, і сказав:

— Щойно телефонували із Сакраменто. У них там великий переполох. Стверджують, що по вулицях Сан-Франциско бігає єврей.

Вони з Райсом розреготалися.

— Добре,— сказав Райс,— нехай заспокояться і надішлють нам запит як належить. Щось іще?

— Повідомлення зі співчуттями.

— Нові?

— Декілька. Вони будуть у мене на столі, якщо захочете поглянути. Я уже розіслав відповіді.

— Я маю виступити на тій сьогоднішній зустрічі,— сказав Райс,— о першій. Із бізнесменами.

— Я вам нагадаю.

Райс відкинувся на спинку крісла.

— Хочете зробити ставку?

— Не на те, чим завершиться боротьба в Партії, якщо ви про це.

— Це буде Вішальник.

Пфердегуф замислено сказав:

— Гайдрих зайшов так далеко, як лише міг. Таким людям ніколи не дорватися до контролю над Партією, бо їх усі бояться. У партійних очільників буде інфаркт від самої лише думки про це. Вони укладуть між собою союз за двадцять п'ять хвилин, щойно перший автомобіль СС вирушить із Принц-Альбрехт-штрассе. І до них доєднаються усі ці фінансові магнати, як-от Крупп та Тіссен...

Він раптово вмовк — підійшов один із криптографіє із конвертом.

Райс простягнув руку. Секретар передав йому конверт.

Це була термінова шифрована радіограма, яку розкодували і надрукували.

Закінчивши читати, він помітив, що Пфердегуф чекає на новини. Райс зім'яв папірець, кинув його у велику керамічну попільницю на столі і підпалив запальничкою.

— Є припущення, що сюди інкогніто прибуде японський генерал. Тедекі. Вам варто піти у міську бібліотеку і пошукати офіційні воєнні японські журнали — там має бути його фотографія. Безумовно, не варто привертати до себе уваги. Не думаю, що у нас тут на нього щось є.

Він рушив до замкненої на ключ картотеки, але передумав.

— Зберіть інформацію, яку зможете. Статистичні дані. У бібліотеці вони мають бути. Кілька років тому цей Тедекі був головою генерального штабу,— додав Райс.— Пригадуєте щось про нього?

— Зовсім трохи. Відчайдушний боєць. Йому зараз має бути років вісімдесят. Здається, він намагався просунути якусь програму, щоб прискореними темпами зробити Японію космічною державою.

— І це йому не вдалося,— сказав Райс.

— Не здивуюся, якщо він їде сюди лікуватися,— сказав Пфердегуф.— Сюди вже приїздило досить багато літніх японських військових, щоб скористатися великою лікарнею Каліфорнійського університету. У такий спосіб вони отримують доступ до німецьких хірургічних технологій, яких немає в них удома. Безумовно, вони цього не розголошують. Патріотичні міркування, як ви розумієте. Тому, можливо, нам варто стежити за лікарнею Каліфорнійського університету, якщо в Берліні не хочуть втрачати цю людину з поля зору.

Райс кивнув. А ще, можливо, старий генерал вплутався у якісь комерційні спекуляції, яких у Сан-Франциско не бракувало. Зараз, вийшовши у відставку, він міг скористатися певними знайомствами, які зав'язав під час служби. Але чи справді він вийшов у відставку? У радіограмі було сказано «генерал», а не «відставний генерал».

— Щойно матимете фотографію, передайте копії нашим людям в аеропорту та у гавані,— сказав Райс.— Можливо, він уже прибув. Ви ж знаєте, скільки вони могли згаяти часу, перш ніж ми це отримали.

І звісно, якщо генерал уже дістався Сан-Франциско, в Берліні будуть розлючені на консульство в ТША. Консульство, на їхню думку, мало би перехопити його... ще до отримання наказу з Берліна.

— Я проставлю штамп із датою на шифрованій радіограмі: якщо потім у Берліні виникнуть питання, ми зможемо показати, коли саме її отримали. Точний час.

— Дякую,— сказав Райс.

Люди в Берліні були неперевершеними майстрами перекладати з хворої голови на здорову, а йому вже набридло бути крайнім. Це траплялося надто часто.

— Просто щоб убезпечитися,— сказав Райс.— Я думаю, краще, щоб ви відповіли на це повідомлення. Наприклад, так: «Ваш наказ дуже запізнився. Цю особу вже помічено у регіоні. На цьому етапі шансів на успішне перехоплення мало». Додайте щось іще у тому ж дусі і надсилайте. Щоб було доброзичливо і розмито. Ви розумієте.

— Одразу ж надішлю,— кивнув Пфердегуф,— і зафіксую точний час надсилання.

Він зачинив за собою двері.

«Потрібно пильнувати,— подумав Райс,— бо й озирнутися не встигнеш, як станеш консулом серед купи чорнопиких десь на острові біля Південної Африки. А потім і оком не змигнеш, а у тебе вже стара негритоска за коханку і десяток негренят, які називають тебе татком».

Повернувшись за столик біля вікна, він запалив сигарету Egyptian Simon Arzt № 70, обережно замкнувши металевий контейнер. Схоже, протягом певного часу його ніхто не турбуватиме, тому він дістав зі свого портфеля книжку, яку саме читав, розгорнув її на закладці, влаштувався зручніше і почав з того місця, на якому його перервали.

«...Невже колись він і справді ходив вулицями, на яких мирно дрімали припарковані машини? Тиша недільного ранку у Тіргартені — невже це і справді таке далеке? Інше життя. Морозиво — смак, якого просто не могло існувати. Зараз вони варили кропиву і раділи, якщо могли дістати хоча б її. „Господи! — заволав він.— Невже вони не зупиняться?“ Величезні британські танки насувалися. Ще одна будівля: багатоквартирний будинок чи крамниця, школа чи офісний центр — він не міг визначити — осипалася руїнами, розлітаючись на шматки. Там, унизу, під уламками було поховано ще купку вцілілих. Вони навіть не кричали перед смертю. Смерть панувала однаково над усіма — над живими, пораненими і нашаруваннями трупів, які вже почали смердіти. Труп Берліна смердів і звивався в судомах. Порожні гарматні башти, які досі стриміли вгору, покірно зникали, як оця безіменна будівля, яку колись із гордістю збудували люди.

Хлопчик помітив, що руки в нього вкриті сірою плівкою — попелом, частково неорганічного походження, а частково — дрібними спаленими рештками колись живих істот. Він розумів, що зараз усе змішалося, і стер цей попіл зі своїх рук. Більше він про це не думав. Йому не давала спокою інша думка, якщо взагалі можна було думати серед цих криків та невпинних вибухів артилерійських снарядів. Голод. Впродовж шести днів він не їв нічого, окрім кропиви, а тепер і вона закінчилася. Бур'янове пасовисько зникло у величезній вирві. Інші невиразні змарнілі постаті з'являлися на її краю, мовчки стояли, як і хлопчик, і плентались кудись далі. Стара матір із хустиною на сивій голові, із порожнім кошиком на плечі. Однорукий чоловік, в очах якого було порожньо, як у тому кошику. Дівчинка. Всі вони зникли серед повалених дерев, де ховався хлопчик Ерик.

А змія повзла далі.

„Чи це колись закінчиться?“ — запитав хлопчик, ні до кого не звертаючись. А якби й закінчилося, що тоді? Чи вони б тоді напхали врешті свої черева, ці...»

— Фрайгере,— почувся голос Пфердегуфа,— вибачте, що перериваю. Лише одне слово.

Райс підскочив, згорнув книгу.

— Звісно.

«Треба ж так писати! — подумав він.— Дуже переконливо. Це було так реально. Взяття Берліна англійцями. Так яскраво описано, ніби відбулося насправді». Бррр. Він здригнувся.

«Дивовижна здатність літератури, навіть дешевої популярної белетристики, діяти на нашу уяву. Нічого дивного, що на території Райху книгу заборонили. Я б і сам її заборонив. Шкодую, що почав читати. Але тепер уже надто пізно, маю завершити».

— Декілька моряків із німецького корабля,— сказав секретар,— вони повинні зареєструватися у вас.

— Так.

Райс вискочив у приймальню. Там на нього чекали троє моряків у грубих сірих светрах. Усі троє — із густим білявим волоссям і суворими, трохи знервованими обличчями. Райс підняв праву руку.

— Гайль Гітлер.

Він коротко і приязно усміхнувся їм.

— Гайль Гітлер,— пробурмотіли вони і почали показувати свої папери.

Засвідчивши їхній візит у консульстві, він поквапився до свого кабінету.

Знову опинившись на самоті, він розгорнув роман «І обтяжіє сарана». Погляд зупинився на сцені, в якій ішлося про Гітлера. Відчувши, що не може відірватися, він почав читати цей уривок. У потилиці йому пекло.

Він зрозумів, що йдеться про суд над Гітлером. Після війни. Гітлер потрапив у руки союзників. Господи. І Ґеббельс, і Ґеринґ, і всі вони. У Мюнхені. Тепер Гітлер, очевидно, відповідав на запитання американського прокурора.

«...темний, полум'яний — здавалося, на мить знову спалахнув його колишній дух. Тремтливе, кволе тіло виструнчилося, голова підвелася. Із рота, з якого невпинно стікала слина, вирвався деренчливий напівгавкіт-напівшепіт: „Deutsche, hier steh' Ich“[61].

Глядачі і слухачі здригнулися, притискаючи до голови навушники. Однаково напружені обличчя росіян, американців, британців та німців. „Так,— подумав Карл,— він знову тут... Вони перемогли нас. І навіть більше. Вони зірвали саван з цієї надлюдини. Показали, ким він є. Лише...“»

— Фрайгере.

Райс усвідомив, що у кабінет зайшов секретар.

— Я зайнятий,— сердито сказав він, з ляскотом закривши книжку.— Заради Бога, я намагаюся читати!

Він розумів, що це безнадійно.

— Ще одна шифрована радіограма з Берліна,— сказав Пфердегуф,— я кинув на неї оком, коли почали розшифровувати. Йдеться про політичну ситуацію.

— І що саме? — невиразно пробурмотів Райс, розтираючи рукою чоло.

— Доктор Ґеббельс несподівано виступив із промовою по радіо. Велика промова.— Секретар мав досить схвильований вигляд.— Нам наказано взяти текст — його саме розшифровують — і подбати про те, щоб його надрукували у тутешній пресі.

— Так, так,— сказав Райс.

Коли секретар знову залишив його на самоті, Райс розгорнув книгу. «Ще трохи, хоч я і вирішив, що досить».

Він прогортав сторінки до частини, на якій зупинився.

«...Карл мовчки дивився на вкриту прапором труну. „Ось він лежить, і тепер він відійшов. Справді відійшов. Навіть демонічні сили не зможуть повернути його до життя“. Цей чоловік — чи все-таки Uebermensch[62] — якому Карп поклонявся, за яким сліпо йшов аж до краю могили. Адольфа Гітлера більше не було, але Карл чіплявся за життя. „Я не подамся за ним,— прошепотів Карл подумки.— Я піду далі, буду жити. Відбудовувати. Ми всі працюватимемо на відбудові. Це наш обов'язок“.

У яку далечінь, у яку страшну далечінь завела його магія фюрера. І чим вона була, ця неймовірна подорож, в якій зараз поставлено останню крапку, ця подорож із загубленого провінційного містечка в Австрії, зі страшенних віденських злиднів, крізь кошмарні випробування в траншеях, крізь політичні інтриги, заснування Партії, посаду канцлера і до того, що на мить майже здалося пануванням над світом?

Карл знав відповідь: блеф. Адольф Гітлер брехав їм. Вів їх уперед за допомогою порожніх слів.

„Ще не пізно. Ми бачимо твій блеф, Адольфе Гітлере. І нарешті ми бачимо, чого ти вартий. А також нацистська партія, цей страшний час убивств і мегаломанських фантазій — ми бачимо, що воно таке. Чим воно було“.

Відвернувшись, Карл покрокував геть від німої труни...»

Райс згорнув книжку і якийсь час сидів непорушно. Він мимоволі відчував сум. «Треба було сильніше натиснути на японосів, щоб заборонили цю кляту книгу,— подумав він.— Насправді очевидно, що вони це навмисно. Вони могли б заарештувати цього... як його? Абендсена. Вони мають велику владу на Середньому Заході».

Засмутило його ось що: смерть Адольфа Гітлера, поразка і знищення Гітлера, Партії та самої Німеччини, як описав їх Абендсен... були певним чином величнішими, більше відповідали духу старих часів, аніж сучасний світ. Світ, в якому панувала Німеччина.

«Як таке могло бути? — запитував себе Райс.— Просто через письменницький хист цього чоловіка?»

«У цих романістів безліч хитрощів. Наприклад, доктор Ґеббельс: отак він і починав, з художньої літератури. Звертаючись до глибинної хтивості, прихованої в кожному, хоч би яким респектабельним був фасад. Так, романіст знає людей. Знає, що вони нічого не варті, що ними керують геніталії, знає, що вони боягузи і заради своєї жадоби ладні продати що завгодно. Йому достатньо вдарити у барабан — і за ним ідуть. А він, звичайно, сміється нишком з таких наслідків своїх дій».

«Погляньте, як він зіграв на моїх почуттях,— міркував гер Райс,— а не на моєму інтелекті. І, звичайно, йому за це платять. Тут замішані гроші. Очевидно, хтось намовив цього Hundsfott[63], підказав йому, що писати. Вони що завгодно напишуть, якщо знають, що їм за це заплатять. Понавигадують купу побрехеньок, а тоді читачі пригощаються цим смердючим варивом. Де це видали?» Гер Райс оглянув примірник книги. Омаха, Небраска. Останній аванпост старої видавничої плутократії США, колись розташований у центрі Нью-Йорка і фінансований єврейським і комуністичним золотом...

Можливо, цей Абендсен єврей.

«Вони ще не вгамувалися. І досі намагаються нас отруїти. Ця Judisches Buck...[64]». Він злісно ляснув, згорнувши примірник «Сарани». «Справжнє ім'я, мабуть, Абендштайн. Поза сумнівом, Служба безпеки його вже перевірила.

Ми неодмінно маємо надіслати когось у Штати Скелястих Гір, щоб навідати гера Абендштайна. Цікаво, чи отримував Кройц фон Мере інструкції щодо цього. Мабуть, ні, зважаючи на все це сум'яття в Берліні. Усі надто зайняті домашніми справами.

Однак ця книга,— міркував Райс,— небезпечна.

Якщо якогось прекрасного ранку Абендштайна знайдуть повішеним, це допоможе протверезіти всім, хто потрапив під вплив цієї книги. Останнє слово лишиться за нами. Постскриптум напишемо ми.

Звичайно, для цього знадобиться біла людина. Цікаво, з чого живе зараз Скорцені[65]».

Райс замислився і перечитав текст на суперобкладинці книги. «Цей жид забарикадувався. Там, у Високому Замку. Він не простак. Той, хто проникне туди і порішить його, назад вже не вийде.

Можливо, це дурість. Врешті-решт, книгу вже видано друком. Уже надто пізно. І ця територія у японській юрисдикції... Жовті чоловічки зчинять страшенний галас.

І все-таки, якщо вправно все зробити... Якщо добре з усім впоратися...»

Фрайгер Г'юґо Райс зробив нотатку у своєму записнику.

Обговорити це з генералом СС Отто Скорцені чи, ще краще, з Отто Олендорфом із третього відділу Головного управління безпеки. Хіба Олендорф не очолює айнзацгрупу D?[66]

А потім, абсолютно зненацька, він відчув напад люті. «Я думав, що це вже минулося,— сказав він собі.— Невже цьому не буде кінця-краю? Війна закінчилася багато років тому. Ми гадали, що тоді все й завершилося. А потім фіаско в Африці, і цей навіжений Зейс-Інкварт, який втілює плани Розенберґа».

«Цей гер Гоуп має рацію,— подумав він,— зі своїм жартом про зустріч із марсіанами. Про Марс, населений євреями. Ми їх і там побачимо. Навіть двоголових, із фут заввишки.

У мене справи,— вирішив він.— Я не маю часу на цю маячню. Посилати айнзацкоманди, щоб вполювати Абендсена. У мене повно роботи: вітати німецьких моряків і відповідати на зашифровані радіограми. Нехай про це подбають вищі за рангом. Це їхня робота.

У будь-якому разі, якщо я розпочну цю справу і вона провалиться, легко уявити, де я опинюся: під арештом у Генерал-губернаторстві[67], якщо не в камері, наповненій „Циклоном Б“, сумішшю ціаніду з воднем».

Він ретельно стер нотатку зі свого записника, а тоді спалив аркуш у керамічній попільничці.

У двері постукали, і зайшов секретар з чималим стосом паперів.

— Промова доктора Ґеббельса. У повному обсязі.

Пфердегуф поклав аркуші на стіл.

— Ви маєте це прочитати. Дуже добра промова, одна з його найкращих.

Запаливши ще одну сигарету Simon Arzt№ 70, Райс почав читати промову доктора Ґеббельса.

9

Після двох тижнів майже безперервної роботи майстерні «Едфренк» перша партія була готова. Прикраси лежали на двох дощечках, вкритих чорним оксамитом і запакованих у квадратні японські кошики з вербової лози. А ще Ед Маккарті та Френк Фрінк зробили собі візитні картки. З резинових гумок вони вирізали печатки зі своїми іменами, вмочили їх у червону фарбу, а потім за допомогою іграшкової ротаційної машинки надрукували картки. Вийшло вражаюче: вони використовували кольоровий картон для різдвяних листівок, якісний і цупкий.

У кожному аспекті своєї роботи вони діяли професійно. Ані прикраси, ані візитні картки, ані вітрина не мали дилетантського вигляду. «А хіба може бути інакше? — подумав Френк Фрінк.— Ми обоє профі. Не як ювеліри, але як майстри загалом».

На вітринах красувалися різноманітні вироби. Браслети з латуні, міді, бронзи і навіть заліза гарячої ковки. Переважно латунні кулони, трохи оздоблені сріблом. Срібні сережки. Срібні та латунні шпильки. Срібло дорого їм обійшлось. За самі лише срібні спайки довелося викласти кругленьку суму. Вони купили також декілька напівдорогоцінних каменів, щоб прикрасити ними шпильки: перлини неправильної форми, шпінель, нефрит, шматки вогненного опалу. А якщо справи підуть добре, вони спробують також золото і, можливо, п'яти-шестикаратні діаманти.

Справжніх прибутків можна було очікувати від золотих прикрас. Ед і Френк уже почали шукати, де можна купити золотий лом, переплавлені старі вироби, які не мали художньої цінності, — це було набагато дешевше, ніж купувати нові злитки. Але навіть за таких умов це означало величезні витрати. І все ж одна золота шпилька могла принести більший прибуток, ніж чотири десятки латунних. На роздрібному ринку вони могли призначати фактично будь-яку ціну за справді оригінальну і майстерно зроблену золоту шпильку — якщо, як зазначив Фрінк, їхній товар взагалі продаватиметься.

Поки що вони не намагалися нічого продати, але вже вирішили технічні проблеми, які здавалися першочерговими: встановили станок із моторами, кабельне обладнання, шліфувальні й полірувальні кола. Насправді вони мали повний набір інструментів для обробки: від грубих дротяних і латунних щіток й абразивних кругів до делікатніших полірувальних знарядь із полотна, льону, шкіри, замші, вкритих різними матеріалами — від наждаку і пемзи до найдрібнішого порошку з оксидом заліза. І, звичайно ж, у них були спеціальні костюми для ацетилено-кисневого зварювання, а також усі необхідні контейнери, вимірювальні прилади, шланги, насадки та захисні щитки.

І чудові ювелірні інструменти. Обценьки з Німеччини та Франції, мікрометри, свердла з діамантовими головками, пилки, щипці, мікропінцети, паяльники, затискачі, полірувальні тканини, ножиці, крихітні, вилиті вручну молоточки... Повний комплект надточного обладнання. А також запас електродів для пайки різного діаметра, листове залізо, заготовки для шпильок, з'єднувачі, застібки для сережок. Вони вже майже повністю витратили ті дві тисячі доларів, на банківському рахунку підприємства лишилося всього двісті п'ятдесят. Однак вони організували все офіційно і навіть отримали дозволи від ТША. Лишилося тільки продавати.

Роздивляючись вітрину, Фрінк подумав: «Жоден продавець не міг би перевірити товар прискіпливіше, ніж ми». Ці декілька відібраних прикрас були справді гарні — вони ретельно оглянули їх на наявність недошліфованих швів, незачищених або гострих країв, палених плям від паяльника... Внутрішній контроль якості був першокласним. Найменші тьмяні цятки чи подряпини означали, що прикраса повертається у майстерню. «Ми не можемо дозволити собі халтурити; одна непомічена чорна цяточка на срібному намисті — і нам кінець».

У їхньому списку крамниця Роберта Чілдена стояла першою. Однак піти туди міг лише Ед; Френка Фрінка Чілден би неодмінно пригадав.

— Насправді продавати будеш переважно ти,— сказав Ед.

Але переговори з Чілденом йому довелося взяти на себе. Він придбав хороший костюм, нову краватку і білу сорочку, щоб справити гарне враження. Однак вигляд він мав невпевнений.

— Я знаю, що прикраси гарні,— всоте сказав він,— але... дідько б його взяв!

Більшість виробів мали абстрактний дизайн: завороти і петлі, форми, яких розплавлений метал набував до певної міри самостійно. Деякі були делікатними, мов павутиння, й повітряно-легкими, в інших відчувалася масивна, потужна, майже варварська важкість. Приголомшливе розмаїття форм, зважаючи на те, як мало прикрас лежало на вкритих оксамитом підставках. «І ми могли б усе це продати в одну крамницю,— усвідомив Фрінк.— У кожній крамниці ми побуваємо лише раз — якщо не матимемо успіху. Але якщо у нас вийде, якщо вони візьмуть нашу колекцію на продаж, то ми будемо регулярно підвозити їм новий товар до кінця життя».

Вони разом склали застелені оксамитом дощечки у кошики з вербової лози.

«У найгіршому разі,— подумав Фрінк,— ми зможемо повернути якісь гроші, продавши метали. А також обладнання та інструменти. Втратимо на продажі, але принаймні щось за них отримаємо».

Саме час запитати в оракула: «Як Ед впорається зі своїм першим виїздом?» Але Фрінк занадто нервувався. Віщування могло б бути несприятливим, а він не відчував у собі сил впоратись із такою відповіддю. У будь-якому разі жереб було кинуто, прикраси виготовлено, майстерню облаштовано — тому байдуже, що «І цзін» бовкнула б на цьому етапі.

«Вона не може продати прикраси замість нас. Не може зробити так, щоб нам пощастило».

— Спершу я візьмуся за крамницю Чілдена,— сказав Ед,— щоб швидше покінчити з цим питанням. А потім ти зможеш зазирнути до кількох інших. Ти ж зі мною, правда? Посидиш у вантажівці, я припаркуюся за рогом.

Коли вони вже залізли у пікап зі своїм плетеним кошиком, Фрінк подумав: «Бог його знає, чи хороший продавець із Еда або з мене. Чілдену можна продати, але потрібно, як то кажуть, зуміти його переконати».

«Якби Джуліана була зараз тут,— подумав він,— то зайшла б туди і все провернула, навіть оком не змигнувши. Вона гарна, вміє знайти спільну мову з ким завгодно; і вона жінка. Врешті-решт, це жіночі прикраси. Вона могла б показати їх на собі».

Заплющивши очі, він намагався уявити, який вигляд вона б мала з одним із цих браслетів. Або з одним із масивних срібних намист. З її чорним волоссям, світлою шкірою, меланхолійним проникливим поглядом... у сірому светрі із джерсі, трохи тіснуватому. Срібло лежало б на оголеній плоті, піднімаючись та опадаючи в такт із її диханням...

Господи, зараз вона поставала в його уяві так виразно, немов була поряд. Беручи своїми сильними тонкими пальцями кожну зроблену ними прикрасу, роздивляючись її, відкинувши голову назад, високо піднімаючи кожну річ. Джуліана оцінювала. Вона завжди була свідком того, що він робив.

«Найбільше їй би пасували сережки,— вирішив він.— Яскраві, довгі, особливо ті, що з латуні. Зібрати її волосся на потилиці або коротко підстригти, щоб шия та вуха були відкритими. Ми могли б використовувати її фотографії для реклами та оздоблення вітрин». Вони з Едом уже обговорювали ідею зробити каталог, щоб розсилати його поштою до крамниць по всьому світі. Вона мала б чудовий вигляд... У неї гарна шкіра, дуже здорова, пружна, без зморшок, красивий колір обличчя.

«Чи погодилася б вона, якби мені вдалося її відшукати? Хоч би що вона про мене думала, це не має нічого спільного із нашим особистим життям. Це була б суто ділова домовленість.

Та я б навіть не став її фотографувати! Ми б найняли професійного фотографа. Їй би це сподобалося. Мабуть, вона лишилася такою ж марнославною. Їй завжди подобалося, коли люди на неї дивляться, милуються нею — байдуже хто. Гадаю, більшість жінок такі. Вони весь час жадають уваги. У цьому вони як діти».

«Джуліана ніколи не могла бути сама,— подумав він.— Я весь час мав бути поряд і робити компліменти. З маленькими дітьми так. Їм здається, що коли батьки не дивляться на те, що вони роблять, то цього мовби не існує. Поза сумнівом, якийсь хлопець дивиться на неї зараз. Говорить їй, яка вона гарна. Її ноги. Її гладенький плаский живіт...»

— Що трапилося? — запитав Ед, зиркаючи на нього.— Страх бере?

— Ні,— відказав Фрінк.

— Я не збираюся просто стовбичити там,— сказав Ед,— я маю декілька власних ідей. І скажу тобі ще дещо: я не боюся. Мене не лякає це модне місце і те, що мені довелося нап'ясти цей модний костюм. Так, мені не подобається такий вишуканий одяг. Так, мені незручно. Але це не має анінайменшого значення. Все одно я туди зайду і переконаю того бовдура.

«Радий за тебе»,— подумав Фрінк.

— Господи, якщо ти зміг отак зайти туди і розповісти йому, що служиш на кораблі японського адмірала, то вже я повинен якось спромогтися викласти йому чисту правду — що це дійсно якісні, оригінальні ручні прикраси, які...

— Прикраси ручної роботи,— поправив Фрінк.

— Ага. Я саме це мав на увазі. Я зайду туди і не облишу його, допоки він не викладе переді мною свої гроші. Він повинен це купити, якщо має бодай якусь клепку в голові. Я всюди шукав: ніде не продається нічого подібного. Господи, варто лише мені подумати, що він може поглянути на них і не купити — просто дах зносить і трусити починає.

— Обов'язково скажи йому, що це справжні метали, а не покриття. Суцільна мідь і суцільна латунь.

— Дозволь мені працювати по-своєму,— сказав Ед,— у мене декілька справді гарних ідей.

«Я можу зробити от що,— подумав Фрінк,— взяти кілька прикрас — Ед нічого не матиме проти — запакувати і надіслати їх Джуліані. Щоб вона побачила, над чим я працюю. Служба доставки знайде її, я відправлю посилку на її останню відому мені адресу. Що вона скаже, відкривши коробку? Я маю написати записку і пояснити, що зробив це сам, що став партнером у невеличкому бізнесі з виготовлення оригінальних прикрас. Підживлю її уяву, розкажу трохи, щоб їй захотілося дізнатися більше, щоб вона зацікавилася. Напишу про коштовні камені та метали. Про модні крамниці, де продаються наші вироби...»

— Це десь тут? — запитав Ед, пригальмовуючи. Вони були у центрі міста, у жвавому потоці машин. Будівлі заступали небо.— Краще припаркуватися.

— Ще п'ять кварталів,— сказав Фрінк.

— Є сигаретка з марихуаною? Мене б це заспокоїло.

Фрінк передав йому пачку T'ien-lais, «Небесної музики». Він почав курити ці сигарети у корпорації «В.-М.».

«Я знаю, що вона з кимось живе,— сказав собі Фрінк.— Спить із ним. Наче його дружина. Я знаю Джуліану. По-іншому їй не вижити. Я знаю, яка вона надвечір. Коли стає темно і холодно, і всі збираються у своїх вітальнях. Вона не створена для самотності. Як і я»,— раптом усвідомив він.

«Можливо, він справді непоганий хлопець. Якийсь сором'язливий студент, якого вона підчепила. З неї була б хороша партнерка для якого-небудь молодого хлопця, який досі не мав сміливості підійти до жінки. Вона не жорстка, не цинічна. Йому це піде на користь. Дуже сподіваюся, що вона не знайшла собі когось старшого. Цього я б не витримав. Щоб нею попихав якийсь досвідчений мерзотник із зубочисткою в роті».

Він піймав себе на тому, що важко дихає. Лише уявити собі товстого волохатого мужика, який не дає Джуліані спуску, перетворює її життя на пекло...

«Я знаю, що вона врешті-решт накладе на себе руки,— подумав він.— У неї це на роду написано, якщо не знайде собі такого чоловіка, як треба: справді ніжного, чутливого, доброго, когось на кшталт студента, з яким вона зможе ділитися усіма тими своїми думками.

Я був надто грубим для неї. А я ж не такий і поганий. Є багато хлопців, набагато гірших за мене. Я доволі точно вгадував, що вона думає, чого хоче, коли їй самотньо чи погано, коли в неї депресія. Я багато піклувався про неї, бігав навколо. Але недостатньо. Вона заслуговувала більшого. Вона багато чого заслуговує».

— Я паркуюся,— сказав Ед.

Він знайшов вільне місце і тепер задкував, позираючи через плече.

— Слухай, а можна я надішлю кілька прикрас дружині?

— Я не знав, що ти одружений,— машинально відповів Ед, зосереджений на паркуванні.— Звісно, тільки не срібні.

Ед заглушив мотор.

— Приїхали,— сказав він.

Він випустив димок марихуани, загасив сигарету об приладову панель і кинув недопалок на підлогу автомобіля.

— Побажай мені удачі.

— Щасти,— сказав Френк Фрінк.

— Ти диви, на звороті пачки один із цих японських віршів, вака[68].

Ед прочитав уголос, перекрикуючи шум авто, що проїжджали поруч:

Почувши зозулі крик,

Поглянув я туди,

Звідки звук пролунав.

Що ж побачив я?

Лиш місяць блідий в обіймах світанку.

— Господиии! — сказав він, передаючи пачку Фрінку, поплескав його по спині, вишкірився і, відчинивши дверцята, взяв вербовий кошик та вийшов з машини.

— Кинь десятицентовик у паркувальний автомат,— сказав він і рушив тротуаром.

За мить він загубився у натовпі.

«Джуліано,— подумав Фрінк,— ти така ж самотня, як і я?»

Він вийшов з машини і опустив монету у паркувальний автомат.

«Страшно,— подумав він.— Уся ця затія з ювеліркою. А що як не вигорить? Що як не вигорить?» Саме таким було віщування. Голосіння, плач, руїна.

«Чоловік бачить, як над його життям згущається темрява. Він наближається до могили. Якби вона була тут, було б легше. Було б зовсім добре».

«Мені страшно, — усвідомив він.— А що як Ед нічого не продасть? Що як вони посміються з нас?

Що тоді?»

На простеленому на підлозі простирадлі у вітальні своєї квартири лежала Джуліана, тримаючи в обіймах Джо Чіннаделлу. Повітря в кімнаті було теплим і задушливим від післяобіднього сонця. Її тіло і тіло чоловіка були вологими від поту. Крапля скотилася по чолі Джо, на мить затрималася на його вилиці і впала їй на горло.

— З тебе досі тече,— пробурмотіла вона.

Він нічого не відповів. Його дихання — довге, повільне, розмірене... «Як океан,— подумала вона.— Усередині ми складаємося з самої лише води».

— Тобі сподобалося? — запитала вона.

Він пробурмотів, що все було гаразд.

«Я так і думала. Я бачила. Тепер нам обом треба встати і зібрати себе докупи. Чи, може, було дуже погано? Знак підсвідомого несхвалення?»

Він ворухнувся.

— Встаєш?

Вона міцно обхопила його руками.

— Ні. Полеж іще.

— Хіба ти не маєш іти у спортзал?

«Я не йду у спортзал,— сказала собі Джуліана.— Хіба ти цього не знаєш? Ми кудись поїдемо, надовго ми тут не залишимося. Поїдемо кудись, де ще ніколи не були. Уже час».

Вона відчула, що він випручується і стає на коліна. Її руки ковзнули по його вологій слизькій спині. Потім почула, як він віддаляється, ступаючи босими ногами по підлозі. Звісно, до ванної. Прийняти душ.

«Отже, все закінчилося,— подумала вона.— Ну що ж». Вона зітхнула.

— Я все чую,— кинув Джо із ванної.— Знову ниєш? Завжди не в настрої, хіба ні? Тривога, страх і підозра — щодо мене і взагалі щодо цілого світу...

Він визирнув із ванної, весь у бризках мильної води. Обличчя в нього сяяло.

— Хочеш кудись поїхати?

У неї швидше забилося серце.

— Куди?

— До якогось великого міста. Наприклад, на північ, у Денвер, як тобі? Я виведу тебе у світ, куплю квиток на виставу. Хороший ресторан, таксі, придбаємо вечірню сукню чи що там тобі треба. Згода?

Вона ледь могла повірити у це, однак хотіла вірити, намагалася.

— Цей твій студебеккер подолає такий шлях? — запитав Джо.

— Звісно.

— Купимо собі трохи гарного одягу,— сказав він.— Розважимося. Може, вперше у житті. Не дамо тобі сказитися.

— А гроші?

— Я маю,— сказав Джо,— зазирни у валізку.

Він причинив двері ванної, і його слова потонули у шумі води.

Відкривши комод, вона дістала його пошарпану брудну валізку і, звісно, знайшла у кутку конверт із банкнотами Райхсбанку великого номіналу. Їх приймали скрізь. «Отже, можемо їхати,— усвідомила вона.— Мабуть, він все ж не морочить мені голову. Хотіла б я зазирнути йому в голову і побачити, що там»,— подумала вона, перераховуючи гроші...

Під конвертом вона знайшла величезну авторучку циліндричної форми чи принаймні те, що видавалося авторучкою. У будь-якому разі там був пружинний затискач. Однак предмет здавався надто важким. Джуліана боязко взяла його в руки і зняла ковпачок. Так, там було золоте перо, але...

— Що це? — запитала вона Джо, коли той знову вийшов із ванної.

Він забрав у неї ручку і поклав у валізу.

«Як обережно він її тримає»,— помітила вона і стурбовано почала розмірковувати про це.

— Додаткова гризота? — запитав Джо.

Він видавався безтурботним, навіть безтурботнішим, аніж був упродовж усього часу, відколи вони зустрілись. Із радісним криком він обхопив її за талію, відірвав від землі і закружляв, розгойдуючи вперед і назад, вдивляючись у її обличчя, зігріваючи своїм теплим подихом, стискаючи її, аж поки вона не запищала.

— Ні,— сказала вона,— просто я... повільно змінююся.

«Досі трохи боюся тебе,— подумала вона.— Так боюся, що навіть не можу сказати, розповісти тобі про це».

— У вікно! — закричав Джо, стрибаючи по кімнаті і тримаючи Джуліану в обіймах.— Ми вийдемо у вікно!

— Будь ласка, не треба.

— Жартую. Слухай, ми вирушаємо у похід. Як похід на Рим[69]. Ти ж пам'ятаєш. Їх вів Дуче, мого дядька Карло, наприклад. А тепер і у нас буде маленький похід, не такий масштабний, про нього не згадають у підручниках історії. Гаразд?

Нахиливши голову, він поцілував її в губи з такою силою, що аж стукнулися їхні зуби.

— Які ми обоє будемо гарні в нашому новому одязі!

І ти ж зможеш пояснити мені, як треба говорити, як поводитися? Навчиш мене манер, гаразд?

— Ти й так нормально говориш, навіть краще, ніж я.

— Ні,— він раптом спохмурнів.— Я говорю дуже кепсько. З жахливим акцентом макаронника. Ти хіба не помітила, коли ми вперше зустрілися у кафе?

— Здається, так.

Їй це не здавалося чимось важливим.

— Лише жінки знаються на світських тонкощах,— промовив Джо.

Він відніс її назад і кинув, налякану, на ліжко.

— Без жінок ми б теревенили про коней та спортивні машини і розповідали б одне одному брудні жарти. Не було б цивілізації.

«Дивний у тебе настрій,— подумала Джуліана,— ти не знаходив собі місця і ходив похмурий, поки не вирішив рухатися далі, а тепер тебе опосіла нестримна гарячковість. Чи ти й справді хочеш бути зі мною? Ти можеш кинути мене, лишити мене тут. Таке вже траплялося. Я б кинула тебе, якби мала куди рухатися далі».

— Ти заробив це все? — запитала вона, тоді як він одягався.— Заощаджував?

Грошей було так багато. Звичайно, на Сході багато грошей.

— Ніхто з далекобійників, яких я зустрічала, ніколи не...

— Кажеш, я далекобійник? — перервав її Джо.— Слухай, я їхав у тій вантажівці не як водій, а як охоронець. Прикидався водієм, який сопе в кабіні.

Заскочивши у крісло в кутку кімнати, він відкинувся назад, удаючи, що спить, відкривши рот і розслабивши все тіло.

— Бачиш?

Спочатку вона не бачила. Аж раптом усвідомила, що в руці у нього лезо, тоненьке, мов кухонний ніж для чищення картоплі.

«Господи,— подумала вона,— звідки він узяв цей ніж? Витягнув його з рукава, просто з повітря».

— Ось чому мене найняв «Фольксваґен». Я маю неабиякий досвід. Ми захищалися від Гейзельдена[70] і диверсантів, якими він командував.

Чорні очі Джо блиснули, він криво усміхнувся Джуліані.

— Вгадай, хто врешті-решт взяв полковника. Коли ми захопили їх на Нілі — його та чотирьох інших з групи далекої розвідки в пустелі, за кілька місяців після Каїрської кампанії. Однієї ночі вони налетіли на нас, щоб захопити пальне. Я саме стояв на чатах. Гейзельден прокрався до нас, увесь вимащений у чорне, обличчя й тіло, ба навіть руки. Того разу у них не було дроту, лише гранати й пістолети-кулемети. Забагато шуму. Він намагався задушити мене. І я піймав його.

Джо підскочив з крісла і засміявся.

— Давай збиратися. Скажеш у спортзалі, що береш відпустку на кілька днів. Зателефонуй їм.

Його розповіді вона не повірила. Можливо, він узагалі не був у Північній Африці, взагалі не воював на боці Осі або й зовсім не воював. «Яка ще охорона?» — подумала вона. На її пам'яті ще жодну з вантажівок зі Східного Узбережжя, які проїжджали через Каньйон-Сіті, не охороняв озброєний професіонал, колишній військовий. Може, він навіть не зі Сполучених Штатів, може, він із самого початку все це вигадав, щоб заманити її, зацікавити, здатися романтичним.

«Може, він божевільний,— подумала вона.— Яка іронія... Може, мені врешті доведеться по-справжньому зробити те, що я не раз уявляла собі: використати мої навички дзюдо для самооборони. Щоб врятувати — що? Мою цноту? Ні, життя. Однак імовірніше, що він просто злиденний макаронник із робочого класу, невдаха з манією величі. Він хоче розгулятися на повну, витратити всі свої гроші, пожити яскраво, а потім повернутися до свого монотонного існування. І для цього йому потрібна дівчина».

— Гаразд,— мовила вона,— я зателефоную у спортзал.

Ідучи до передпокою, вона подумала: «Він купить мені дорогий одяг і винайме для нас якийсь розкішний готель. Кожен чоловік прагне хоча б раз у житті мати поруч по-справжньому добре вдягнену жінку, навіть якщо йому доведеться купити цей одяг самому. Можливо, Джо Чіннаделла все життя чекав на таку можливість. І він тямовитий. Готова посперечатися, що він дійшов правильних висновків щодо мене — у мене невротичний страх перед чоловічим началом. Френк також про це знав. Саме тому ми з ним розійшлися, саме тому я й зараз відчуваю цю тривогу, цю недовіру».

Повернувшись від телефону-автомата, вона виявила, що Джо знову поринув у читання «Сарани», нахмуривши чоло і нічого навколо не помічаючи.

— Хіба ти не збирався дати мені почитати цю книжку? — запитала вона.

— Можливо, поки я буду за кермом,— сказав Джо, не відриваючи погляду.

— Ти хочеш бути за кермом? Але ж це моя машина!

Він не відповів, просто читав далі.

Роберт Чілден стояв за касою, коли побачив, що в магазин входить сухорлявий чоловік, високий і темноволосий. Костюм трохи старомодний, великий кошик із вербової лози. Торговий представник. Однак без життєрадісної усмішки. Натомість його суворе обличчя мало похмурий непривітний вигляд. «Він радше схожий на слюсаря чи електрика».

— Ви від кого? — гукнув Чілден чоловікові, коли впорався із клієнтом.

— Ювелірна фірма «Едфренк»,— пробурмотів той.

Він поставив кошик на один із прилавків.

— Ніколи про таку не чув.

Чілден неквапливо підійшов до чоловіка, поки той доволі незграбно відкривав кошик.

— Ручна робота. Кожна річ унікальна. Неповторна. Мідь, латунь, срібло. Є навіть залізо гарячої ковки.

Чілден зазирнув у кошик. Метал на чорному оксамиті — незвично.

— Ні, дякую. Ми таке не продаємо.

— Але ж це зразки американських художніх ремесел. Сучасних.

Заперечливо хитаючи головою, Чілден рушив назад до каси.

Чоловік впродовж певного часу метушився біля своїх оксамитових дощечок та кошика. Він не виймав дощечки повністю, але й не ховав їх. Здавалося, він і сам до кінця не розуміє, що робить. Склавши руки на грудях, Чілден спостерігав за ним, обдумуючи різноманітні справи, які чекали на нього сьогодні. На другу була призначена зустріч — він мав показати старовинні чашки раннього колоніального періоду. Потім о третій з університетської лабораторії надійде ще одна партія артефактів після перевірки їхньої автентичності. За останні кілька тижнів він перевіряв дедалі більше предметів. Після того прикрого випадку з кольтом.

— Це не покриття,— сказав чоловік із кошиком, показуючи браслет.— Справжня мідь.

Чілден кивнув, нічого не відповівши. Чоловік ще затримається тут на якийсь час, перекладатиме з місця на місце зразки свого товару, але врешті-решт забереться.

Задзвонив телефон. Чілден зняв слухавку. Клієнт запитував про стародавнє крісло-качалку, дуже цінну річ, яку Чілден мав допомогти полагодити. Ремонт ще не було завершено, і Чілдену довелося знайти якесь переконливе пояснення. Позираючи у вікно на густий потік машин, він заспокоював і втішав. Нарешті клієнт, трохи втихомирившись, повісив слухавку.

«У цьому немає сумніву»,— подумав він, завершивши розмову. Ця історія з кольтом стала для нього значним потрясінням. Він уже не дивився на свій товар з таким побожним захопленням. Навіть незначний сумнів має великі наслідки. Схоже на те, як маленька дитина відкриває для себе світ. «Тут видно зв'язок з нашими першими роками,— міркував він.— Йдеться не лише про історію Сполучених Штатів, а й про нашу особисту історію також. Так, немовби хтось спробував поставити під сумнів справжність нашого свідоцтва про народження. Або наші спогади про тата.

Наприклад, можливо, я насправді не пригадую Франкліна Делано Рузвельта. Просто бачу синтетичний образ, вибудований із різноманітних уривків розмов. Міф, витончено вбудований у тканину мозку. Як міф Геплвайта[71]. Міф Чіппендейла. Чи, радше, щось у стилі „за цим столом їв Авраам Лінкольн. Користувався цим старим срібним ножем, виделкою, ложкою. Ви цього не бачите, але факт залишається фактом“».

Біля іншого прилавка той чоловік досі копирсався зі своїми дощечками і кошиком.

— Ми можемо виготовляти прикраси на замовлення. Оригінальна робота. Якщо хтось із ваших клієнтів захоче щось особливе.

Продавець говорив придушеним голосом; він прочистив горло, позираючи то на Чілдена, то на прикрасу, яку тримав у руках. Він явно не знав, як піти.

Чілден мовчки всміхався.

«Не моя проблема. Хай сам думає, як піти, зберігши обличчя чи ні.

Такий дискомфорт важко витримати. Але ж йому не обов'язково бути продавцем. У цьому житті ми всі страждаємо. Наприклад, я. Цілими днями догоджати японосам, як-от містер Таґомі. Однієї їхньої інтонації достатньо, щоб нагадати мені про моє місце, принизити мене».

І тут йому дещо спало на думку: «Цей чолов'яга явно недосвідчений. Це одразу видно. Може, я міг би щось взяти на реалізацію. Чому б не спробувати?»

— Гей,— покликав Чілден.

Чоловік швидко перевів на нього зосереджений погляд.

Підійшовши до нього, досі зі складеними на грудях руками, Чілден сказав:

— Тут наче недовге затишшя. Нічого не обіцяю, але ви можете показати деякі речі. Ось ці дошки,— вказав він.

Чоловік кивнув і почав розчищати собі місце на прилавку. Він знову відкрив кошик і почав копирсатися поміж обтягнутих оксамитом дощечок.

«Він витягне все,— зрозумів Чілден,— методично розкладатиме ще годину. Метушитиметься і поправлятиме, поки все не впорядкує. Сподіваючись. Молячись. Щомиті скоса позираючи на мене, щоб перевірити, чи мені цікаво. Бодай трохи».

— Коли закінчите, я подивлюся, якщо не буду надто заклопотаний.

Чоловік працював гарячково, наче вжалений.

Згодом у крамницю увійшло кілька клієнтів, і Чілден привітав їх. Він спрямував свою увагу на них та на їхні бажання і забув про торгового представника, який розкладав свій товар. Той, оцінивши ситуацію, рухався непомітно, не привертаючи до себе уваги. Чілден продав чашку для гоління, майже збув килимок ручної в'язки і прийняв завдаток за шерстяний плед. Хвилини минали. Врешті покупці пішли. У крамниці знову не лишилося нікого, крім нього й торгового представника.

Той закінчив. Уся його колекція прикрас лежала на прилавку, застеленому чорним оксамитом.

Неквапливо підійшовши до нього, Роберт Чілден запалив сигарету «Земля посмішок» і стояв, перевалюючись вперед-назад і щось наспівуючи собі під ніс. Торговий представник нічого не говорив. Обоє мовчали.

Нарешті Чілден простягнув руку і показав на шпильку.

— Мені подобається оця.

— Дуже гарна,— хапливо відказав продавець.— Ви не знайдете жодних подряпин від полірування. Наприкінці все оброблялося порошком із оксидом заліза. І вона не потьмяніє. Ми вкрили її шаром лаку, тому вона збережеться на довгі роки. Найкращий промисловий лак, який тільки можна дістати.

Чілден злегка кивнув.

— Ось що ми зробили: застосували перевірені часом промислові технології до виготовлення ювелірних прикрас. Наскільки мені відомо, досі ніхто так не працював. Ніяких кріплень. Лише метали. Зварювання і спаювання,— він помовчав.— Застібки спаювалися вручну.

Чілден узяв два браслети. Потім шпильку. Далі ще одну. Він потримав їх трохи в руках, тоді відклав убік. Обличчя торгового представника смикнулося. Надія.

— То це... — почав Чілден, роздивляючись етикетку з ціною на намисті.

— Роздрібна ціна. А нам ви платите п'ятдесят відсотків. І якщо ви купите, скажімо, десь на сто доларів, ми робимо ще додаткову двовідсоткову знижку.

Чілден одну за одною відклав декілька прикрас. Із кожною прикрасою, яку він відкладав, торговий представник хвилювався щоразу більше, говорив дедалі швидше, врешті повторюючи вже сказане і навіть промовляючи нісенітниці собі під ніс і дуже поквапливо. «Він справді думає, що я щось куплю»,— зрозумів Чілден. Його вираз обличчя нічого не виказував, поки він і далі перебирав прикраси.

— Оця особливо гарна,— пробелькотів продавець, коли Чілден витягнув велику підвіску і зупинився.

— Гадаю, ви вибрали найкраще. З того, що в нас було,— засміявся чоловік.— У вас справді гарний смак.

У нього бігали очі. Він подумки підраховував усе, що вибрав Чілден. Загальну вартість угоди.

— Неперевірений товар ми завжди беремо виключно на реалізацію.

Якийсь час продавець ніяк не міг зрозуміти. Він припинив свої балачки, але погляд його лишався порожнім.

Чілден усміхнувся.

— На реалізацію,— врешті повторив продавець.

— Не хочете? — запитав Чілден.

Запинаючись, чоловік врешті сказав:

— Тобто я лишаю це вам, а ви платите мені пізніше, коли...

— Ви отримаєте дві третини прибутку. Коли прикраси буде продано. У такий спосіб ви заробите набагато більше. Звичайно, доведеться почекати, але...— Чілден знизав плечима.— Вирішуйте самі. Можливо, я міг би виставити їх у якійсь віконній вітрині. І якщо справа піде, тоді, може, десь за місяць, під час оформлення наступного замовлення, у нас буде нагода поговорити про те, щоб купувати одразу.

«Продавець витратив більше години, щоб показати свій товар»,— усвідомив Чілден. Усе витягнув. Усі його вітрини в повному безладі. Ще година роботи, щоб знову все впорядкувати і показати комусь іншому. Запанувала тиша. Обоє мовчали.

— Прикраси, які ви відклали,— тихо запитав продавець,— ви хочете їх узяти?

— Так, я дозволяю вам залишити їх усі,— Чілден рушив до свого кабінету у глибині крамниці.— Я складу для вас перелік. Щоб ви знали, що лишили в мене.

Повертаючись із гросбухом, він додав:

— Ви розумієте, якщо товар прийнято на реалізацію, магазин не несе відповідальності за його можливу крадіжку або пошкодження.

Продавець мав підписати невелику віддруковану на мімеографі форму про відмову від претензій. Крамниця не нестиме відповідальність за товари, які він лишав. «Коли повертається непродана частина і чогось не вдається знайти, то це вкрали,— мовив до себе Чілден.— У крамницях завжди щось крадуть. Особливо такі невеликі предмети, як прикраси».

Роберт Чілден нічого не втрачав. Йому не потрібно було платити за ці прикраси, не потрібно було щось інвестувати, щоб виставити їх на продаж. Якщо щось продасться, він отримає прибуток, якщо ні, то просто все поверне. Принаймні все, що зможе знайти. Колись пізніше.

Чілден склав список товарів, підписав його і віддав копію продавцеві.

— Можете зателефонувати мені,— сказав він,— десь за місяць. Дізнаєтесь, як ідуть справи.

Забравши відкладені прикраси, він пішов у глибину крамниці, залишивши продавця з тими, які його не зацікавили.

«Не думав, що він погодиться,— міркував він,— але ніколи не знаєш. Ось чому завжди варто спробувати».

Знову підвівши погляд, Чілден побачив, що продавець уже готується виходити. Він узяв кошик під пахву, на прилавку було чисто. Продавець підійшов до нього, щось простягаючи йому.

— Що таке? — запитав Чілден. Він переглядав листи.

— Хочу залишити вам нашу візитівку.

Продавець поклав на стіл Чілдену якийсь дивний сіро-червоний квадратний папірець.

— «Едфренк — ювелірні вироби на замовлення». Там наша адреса і телефонний номер, якщо потрібно буде з нами зв'язатися.

Чілден кивнув, мовчки посміхнувся і повернувся до своєї роботи.

Коли він знову підвів погляд, магазин був порожній. Продавець пішов.

Кинувши монетку у настінний автомат, Чілден отримав чашку гарячого розчинного чаю і почав замислено пити.

«Цікаво, чи воно продаватиметься,— міркував він.— Шансів дуже мало. Але зроблено добре. І нічого схожого ніде немає».

Він роздивився одну зі шпильок. Вражаючий дизайн. Безумовно, професіонали.

«Зміню етикетки. Поставлю набагато вищі ціни. Зроблю акцент на тому, що це ручна робота. А також на унікальності. Оригінальні вироби. Маленькі скульптури. Ви носитимете на собі витвір мистецтва. Ексклюзив на вашому піджаку чи зап'ясті».

І ще одна думка кружляла десь на межі його свідомості, набираючи сили: «Тут не виникне проблеми з автентичністю. А ця проблема має усі шанси колись зламати карк американському антикварному бізнесу. Не сьогодні і не завтра, однак далі — хтозна.

Краще не складати всі яйця в один кошик. Прихід цього єврейського шахрая — можливо, це перша звістка. Якщо я потихеньку зберу запас не стародавніх, а сучасних витворів, без жодного історизму, реального чи уявного, то зможу отримати перевагу над конкурентами. І оскільки це нічого мені не коштує...»

Відкинувшись у своєму кріслі так, щоб воно спиралося на стіну, він пив чай і міркував.

«Ситуація змінюється. Потрібно бути готовим до того, щоб змінитися разом із нею. Або опинитися біля розбитого корита. Потрібно адаптуватися.

Правило виживання. Широко розплющеними очима дивитися навколо. Вивчати запити. І реагувати на них. Бути у потрібному місці, роблячи те, що необхідно.

Бути іньським. Азіати це вміють. Розумні чорні іньські очі...»

Йому раптом спала на думку гарна ідея, і він одразу сів прямо. «Двох птахів одним пострілом. Ах». Він зірвався на ноги. Обережно запакувати найкращі прикраси — звісно, знявши цінники. Шпильку, підвіску чи браслет. У будь-якому разі щось гарне. Потім — адже все одно доведеться залишити крамницю, замкнутись о другій — податися до помешкання Касоура. Містер Касоура, Пол, буде на роботі. Однак дуже ймовірно, що місіс Касоура, Бетті, вдома.

Піднести їй подарунок. Новий оригінальний витвір американського мистецтва. Звісно ж, від себе особисто, щоб отримати найкращу реакцію. Ось як варто запускати нову товарну лінію. «Хіба вона не чудова? Повна колекція у крамниці, завітайте тощо. А це вам, Бетті».

Він затремтів. Лише я та вона, опівдні, у квартирі. Чоловік на роботі. Однак нема до чого причепитися, прекрасний привід.

Бездоганно!

Узявши коробочку, пакувальний папір та стрічку, Роберт Чілден почав готувати подарунок для місіс Касоура. Темноволоса приваблива жінка, струнка у її шовковій східній сукні, на високих підборах і так далі. Або, можливо, сьогодні вона у довгій піжамі з блакитної бавовни у китайському стилі, легенькій, зручній та домашній.

«Чи я заходжу занадто далеко? — подумав він.— Її чоловік, Пол, роздратується. Пронюхає і погано відреагує. Може, варто рухатися повільніше: віднести подарунок йому, в його офіс? Розповісти приблизно те саме, але йому. Потім нехай сам передасть їй подарунок; жодної підозри. А тоді, завтра чи післязавтра, я зателефоную Бетті і запитаю, чи їй сподобалося».

Просто ідеально!

Побачивши на тротуарі свого компаньйона, Френк Фрінк одразу здогадався, що справи обернулися погано.

— Що трапилося? — запитав він, забираючи кошик і ставлячи його у кузов.

— Господи Боже, тебе півтори години не було. Йому треба було аж стільки часу, щоб відмовити?

— Він не відмовився,— сказав Ед.

Він заліз у машину і сів. Вигляд у нього був виснажений.

— Тоді що він сказав?

Відкривши кошик, Фрінк побачив, що багатьох прикрас не вистачало. Багатьох їхніх найкращих прикрас.

— Він багато взяв. То у чому ж проблема?

— Він узяв на реалізацію.

— І ти йому дозволив? — Фрінк не міг повірити.— Ми ж усе обговорили...

— Я не знаю, як так трапилось.

— Господи.

— Вибач. Він поводився так, наче збирався купити. Відібрав багато прикрас. Я думав, він купить.

Вони довго мовчки сиділи у вантажівці.

10

Для містера Бейнса це були страшенно важкі два тижні. Він щодня опівдні телефонував зі свого готелю в офіс Торгового представництва, щоб дізнатись, чи не з'являвся джентльмен поважного віку, і отримував незмінно заперечну відповідь. Голос містера Таґомі ставав дедалі прохолоднішим та офіційнішим. Готуючись зателефонувати ушістнадцяте, містер Бейнс подумав: «Рано чи пізно мені скажуть, що містера Таґомі немає на місці. Що він більше не відповідатиме на мої дзвінки. І тоді всьому кінець».

Що трапилося? Де містер Ятабе?

Він мав доволі переконливе пояснення. Смерть Мартіна Бормана паралізувала життя Токіо. Містер Ятабе, поза сумнівом, уже прямував до Сан-Франциско, ще приблизно день — і він був би у порту, аж тут надійшли нові розпорядження. Йому довелося повернутися на Рідні Острови для подальших консультацій.

«Невдача,— зрозумів містер Бейнс.— Можливо, навіть фатальна».

Однак він мав лишатися на своєму місці, у Сан-Франциско, й далі намагатися організувати зустріч, заради якої прибув. «Сорок п'ять хвилин ракетою „Люфтганзи“ з Берліна, а тепер отаке. Ми живемо у дивні часи. Можемо подорожувати, куди завгодно, навіть на інші планети. А заради чого? Сидіти день за днем, занепадаючи духом і втрачаючи надію. Нас поглинає апатія. Тим часом інші роблять свою справу. Вони не сидять, безпорадно чекаючи».

Містер Бейнс розгорнув обідній випуск японської «Таймс» і проглянув заголовки.

«ДОКТОРА ҐЕББЕЛЬСА ПРИЗНАЧЕНО РАЙХСКАНЦЛЕРОМ»

Неочікуване рішення Партії щодо обрання очільника. Вважається, що вирішальну роль зіграла радіо-промова. Натовп у Берліні охоплений нестямною радістю. Очікується офіційна заява. Ґеринґа можуть призначити шефом поліції замість Гайдриха.

Він іще раз повністю перечитав статтю, тоді відклав газету, взяв телефон і попросив набрати номер Торгового представництва.

— Це містер Бейнс. Можете з'єднати мене з містером Таґомі?

— Хвилинку, сер.

Хвилинка тягнулася вічність.

— Містер Таґомі слухає.

Містер Бейнс глибоко вдихнув.

— Даруйте за цю ситуацію, гнітючу для нас обох, сер...

— А, містере Бейнс.

— Сер, ваша гостинність щодо мене просто безмежна. Я знаю, що колись ви зрозумієте причини, які змушують мене відкладати наші переговори, поки старий джентльмен...

— На жаль, він не прибув.

Містер Бейнс заплющив очі.

— Я думав, що, можливо, відучора...

— Боюся, що ні, сер.

Холодна ввічливість.

— Вибачте, містере Бейнс. Термінові справи.

— На все добре, сер.

Ляснула слухавка. Сьогодні містер Таґомі навіть не попрощався. Містер Бейнс повільно поклав слухавку.

«Треба діяти. Далі чекати не можна».

Керівництво досить чітко пояснило йому, що він за жодних обставин не повинен контактувати із контррозвідкою. Він мав просто чекати можливості встановити зв'язок із представником японських військових. Він мав поспілкуватися з японцем, а потім повернутися до Берліна. Але ніхто не міг передбачити, що Борман помре саме зараз. Отже...

Потрібно було переглянути інструкції, замінивши їх більш практичними рішеннями. У цьому разі — його власними, адже він не мав з ким порадитися.

У ТША було щонайменше десять людей контррозвідки, але про деяких із них, якщо не про всіх, знав місцевий відділ Служби безпеки та його досвідчений регіональний керівник Бруно Кройц фон Мере. Багато років тому він мигцем бачив Бруно на партійному зібранні. Цей чоловік мав погану славу у поліцейських колах, оскільки саме він у 1943-му викрив британсько-чеську змову, яка мала на меті усунути Райнгарда Гайдриха. Отже, можна було сказати, що він врятував життя Вішальника. У будь-якому разі Бруно Кройц фон Мере уже тоді «набирав вагу» у Службі безпеки. Він був не просто поліцейським бюрократом.

Насправді, йшлося про доволі небезпечну людину.

Існувала навіть можливість, що, попри всі заходи безпеки з боку як контррозвідки у Берліні, так і токкока у Токіо, Служба безпеки все-таки дізналася про спробу організувати зустріч у Сан-Франциско на території Торгового представництва. Однак тут, врешті-решт, заправляли японці. Служба безпеки не мала офіційних повноважень для втручання. Вона могла подбати про те, щоб німецького представника — у цьому разі його — заарештували, щойно він ступить на територію Райху, та навряд чи вона мала можливість вжити заходів проти японського представника або перешкодити самій зустрічі.

Принаймні він на це сподівався.

Чи існувала ймовірність, що Служба безпеки змогла затримати старого японця десь у дорозі? Від Токіо до Сан-Франциско шлях не близький, особливо для людини настільки літньої та кволої, що вона не наважилася скористатися літаком.

«Я повинен зробити от що,— усвідомив містер Бейнс,— дізнатися у керівництва, чи містер Ятабе все ще планує прибути. Вони мали б знати. Якщо його затримала Служба безпеки або відкликав уряд у Токіо, їм це мало б бути відомо».

«І якщо вистежили старого джентльмена,— усвідомив він,— то неодмінно вийшли і на мій слід».

Та навіть за таких обставин ситуація не була безнадійною. Поки містер Бейнс день за днем чекав на самоті у своєму номері в готелі «Абгіраті», він дещо придумав: «Краще передати інформацію містеру Таґомі, аніж повертатися у Берлін із порожніми руками. Тоді принаймні зберігатиметься шанс, нехай і невеликий, що врешті-решт ці відомості дійдуть до кінцевих адресатів». Однак проблема полягала в тому, що Таґомі міг лише слухати. У найкращому разі він би вислухав, запам'ятав і якнайшвидше подався на Рідні Острови. Натомість містер Ятабе перебував на тому рівні, де твориться політика. Він міг і слухати, і говорити.

Однак таке рішення було кращим, ніж бездіяльність. Невблаганно спливав час. Починати все спочатку, впродовж місяців здійснювати копітку обережну роботу, щоб встановити хисткий контакт між окремими німецьким та японським угрупованнями...

«Звісно, містер Таґомі здивувався б,— з гіркотою подумав Бейнс.— Коли тягар такого знання раптом лягає на плечі... Це вам не ливарні форми...

Можливо, у нього станеться нервовий зрив. Він або вибовкає інформацію комусь, хто трапиться поруч, або ж відмежується від неї, вдаватиме, навіть перед самим собою, що нічого не почув. Просто відмовиться повірити. Підведеться, вклониться і, перепрошуючи, подасться з кімнати, щойно я заговорю про це.

Безцеремонність — так він може це розцінити. Він не уповноважений чути подібні речі».

«Так просто,— подумав містер Бейнс.— Вихід такий очевидний і легкий. Для нього. Якби і мені було так просто.

Зрештою, це неможливо навіть для містера Таґомі. Між нами немає різниці. Він може закрити свої вуха для новин, які надходитимуть від мене, надходитимуть у формі слів. Але пізніше. Коли йтиметься уже не про слова... Якщо мені вдасться пояснити це йому зараз... Або тому, з ким я нарешті говоритиму...»

Вийшовши з номера, містер Бейнс спустився ліфтом у вестибюль. Швейцар викликав для нього велотаксі, і невдовзі він уже їхав по Маркет-стрит. Водій-китаєць енергійно крутив педалі.

— Ось тут,— сказав він водієві, коли помітив знак, який шукав,— пригальмуй на узбіччі.

Таксі зупинилося біля гідранта. Містер Бейнс заплатив водієві і відпустив його. Ніхто, здавалося, за ним не стежив. Містер Бейнс рушив тротуаром. Невдовзі він разом із іншими покупцями увійшов у великий центральний універмаг «Фуга».

Там було повно покупців. Від прилавків розбігались очі. Дівчата-продавчині, переважно білі, і де-не-де японки — менеджерки відділів. Страшний гамір.

Трохи поблукавши, містер Бейнс знайшов відділ чоловічого одягу. Він зупинився біля вішаків із брюками і почав роздивлятися. Незабаром підійшов молодий продавець, білий, і привітався.

— Я повернувся по темно-коричневі шерстяні брюки, які оглядав учора.

Зустрівшись поглядом із продавцем, він додав:

— Я говорив не з вами. Той продавець був вищим. Із рудими вусами. Доволі худорлявий. На бейджику було ім'я Ларрі.

— Він зараз обідає, але повернеться.

— Я піду приміряю,— сказав містер Бейнс, беручи з вішака брюки.

— Звісно, сер.

Продавець вказав на вільну кабінку і відійшов до іншого покупця.

Містер Бейнс зайшов до кабінки і причинив за собою двері. Він сів на один із двох стільців, чекаючи.

За декілька хвилин у двері постукали. Увійшов присадкуватий немолодий японець.

— Ви з-за кордону, сер? І я повинен підтвердити вашу платоспроможність. — запитав він.— Покажіть ваші документи, будь ласка.

Він зачинив за собою двері.

Містер Бейнс витягнув гаманець. Японець узяв його до рук, сів і почав переглядати. Він натрапив на фотографію дівчини.

— Дуже гарна.

— Моя донька. Її звати Марта.

— Я теж маю доньку на ім'я Марта,— сказав японець,— вона зараз у Чикаго, навчається гри на фортепіано.

— А моя от-от має вийти заміж.

Японець повернув йому гаманець та вичікувально подивився.

— Я тут уже два тижні, а містера Ятабе досі немає,— сказав Бейнс.— Я хочу дізнатися, чи він досі має намір приїхати. І якщо ні, то що мені робити.

— Повертайтеся завтра по обіді,— сказав японець. Вони з містером Бейнсом підвелися.— На все добре.

— На все добре,— відповів Бейнс.

Він вийшов із кабінки, повісив брюки на вішак і вийшов з універмагу «Фуга».

«Це забрало небагато часу,— думав він, ідучи людним тротуаром разом з іншими пішоходами.— Чи він справді зможе роздобути для мене інформацію до завтра? Зв'язатися з Берліном, передати моє запитання, усе зашифрувати та розшифрувати — з усіма цими етапами?

Очевидно, так.

Шкода, що я не звернувся до агента раніше. Мені б не довелось аж так турбуватися і зазнати таких тривог. Схоже, великого ризику у цьому не було. Здається, все пройшло дуже гладко. Усього п'ять-шість хвилин на все».

Містер Бейнс крокував далі, позираючи на вітрини. Тепер він почувався набагато краще. Невдовзі спіймав себе на тому, що роздивляється фотографії дешевих кабаре: брудні, засиджені мухами знімки білих оголених жінок, чиї груди звисали, мов наполовину спущені волейбольні м'ячі. Його це розважило, і на певний час він затримався на цьому місці, заважаючи перехожим, що поспішали по Маркет-стрит у своїх справах.

Він принаймні щось нарешті зробив.

Яке полегшення!

Зручно спершись на дверцята кабіни, Джуліана читала. Поруч із нею, виставивши лікоть у вікно, сидів Джо, недбало поклавши одну руку на кермо. З кутика губ у нього звисала сигарета. Він був хорошим водієм, і машина вже подолала значну відстань від Каньйон-Сіті.

Сентиментальна мелодія по радіо. Таку народну музику крутили в пивницях. Акордеонний ансамбль грав одну з незліченних польок чи шотландок — Джуліана завжди їх плутала.

— Кітч,— сказав Джо, коли мелодія закінчилася.— Слухай, я багато знаю про музику. Я скажу тобі, хто був великим диригентом. Артуро Тосканіні. Ти, мабуть, не пам'ятаєш його.

— Ні,— відповіла вона, читаючи далі.

— Він був італійцем. Але після війни нацисти не дозволили йому працювати через його політичні погляди. Він уже помер. Мені не подобається цей фон Караян, головний диригент нью-йоркської філармонії. Нас, робочих, водили усім гуртожитком на його концерти. Оскільки я макаронник, можеш здогадатися, що я люблю,— він зиркнув на неї.— Подобається книга?

— Затягує.

— Я люблю Верді і Пуччіні. У Нью-Йорку ми можемо слухати лише помпезних німців — Вагнера та Орфа, і щотижня мусимо ходити на ці драматичні видовиська із прапорами, барабанами, трубами та смолоскипами, які влаштовує нацистська партія Сполучених Штатів на Медісон-сквер-гарден. Історія готичних племен чи ще якийсь просвітницький мотлох, який не проговорюють, а співають, щоб це вважалося «мистецтвом». Ти бачила Нью-Йорк до війни?

— Так,— відповіла вона, не відриваючись від книги.

— У них тоді був чудовий театр, правда? Так мені говорили. А тепер із театром те саме, що з кіно: всім заправляє великий картель із Берліна. За всі тринадцять років, що я пробув у Нью-Йорку, жодного хорошого нового мюзиклу чи п'єси, лише ці...

— Дай мені почитати.

— І з книжками та ж історія,— незворушно продовжував Джо.— Великий картель зі штаб-квартирою у Мюнхені. У Нью-Йорку лише друкують, це просто велика друкарня, а до війни Нью-Йорк був центром світового книговидавництва. Принаймні так говорять.

Заткнувши пальцями вуха, щоб не чути голос Джо, вона зосередилася на розгорнутій на колінах книжці. Вона дійшла до того розділу, де описувалося диво телебачення, і це її просто ошелешило, особливо частина про недорогі маленькі приймачі для відсталого населення Африки й Азії.

«...лише технології янкі та система конвеєрного виробництва — Детройт, Чикаго, Клівленд, яка магія у самих цих назвах! — могли забезпечити такі досягнення, невпинно, майже альтруїстично відправляючи стабільний потік дешевих однодоларових телевізорів (у китайських „торгових“ доларах) до кожного Богом забутого села та найдальших закутків Сходу. І коли в селі якийсь змарнілий молодий відлюдник-ентузіаст, спраглий до шансу, до того, що давали йому щедрі американці, збирав телеприймач, цей крихітний пристрій із вбудованою батареєю завбільшки з м'ячик,— починалася трансляція. І що ж він показував? Скупчившись перед екраном, сільська молодь — а часто і старше покоління,— бачили слова. Інструкції. Перш за все, як читати. Потім усе інше. Як викопати глибший колодязь. Глибше прокласти борозну в полі. Як очищати воду, як лікувати хворих. А в небі крутився американський супутник, поширюючи сигнал, транслюючи його на всю планету... Спраглим народам Сходу, які так давно на це чекали».

— Ти все підряд читаєш чи перескакуєш? — запитав Джо.

— Це чудово! Він пише, що ми відправляли їжу і навчали усіх цих азіатів, мільйони людей.

— Соціальна допомога в світових масштабах,— сказав Джо.

— Так. Новий курс Таґвела. Щоб покращити рівень життя мас, от послухай.

Вона прочитала вголос:

«...Чим раніше був Китай? Бідним, спраглим, безладним скупченням людей, які позирали в бік Заходу. Їхній великий президент-демократ, Чан Кайші, провів китайський народ через роки війни до мирних часів, у Десятиліття відбудови. Однак у Китаї йшлося не про відбудову, адже ця майже неправдоподібно простора, пласка країна так ніколи й не була збудована, вона досі лежала у полоні стародавніх снів. Це було пробудження. Так, це безмежжя, цей велетень мав нарешті повністю прийти до тями, прокинутися для сучасного світу з його реактивними літаками, атомною енергетикою, автобанами, заводами та ліками. І звідки мав долинути удар грому, який розбудив би велетня? Чан знав це, ще коли боровся за перемогу над Японією. Грім мав долинути зі Сполучених Штатів. І до 1950 року американські технічні спеціалісти, інженери, вчителі, лікарі та агрономи заполонили кожну провінцію, немовби якась нова життєва форма...»

Джо перервав її:

— Ти ж бачиш, що він зробив, правда? Він узяв найкраще з нацизму: його соціалістичну складову, Організацію Тодта і економічні здобутки Шпеєра. І кому він віддав всі ці заслуги? Новому курсу. І він викинув усе погане: СС, расові чистки та сегрегацію. Це утопія! Гадаєш, якби союзники перемогли, Новий курс зміг би оживити економіку і уможливити всі ці досягнення у соціальній сфері, як він каже? Господи, ні! Він говорить про різновид державного синдикалізму, корпоративну державу, таку, яка склалася у нас за правління Дуче. Він каже: ви могли б мати всі переваги і жодних...

— Можна я почитаю? — роздратовано сказала вона. Він знизав плечима, проте все-таки замовк. Вона одразу ж продовжила читати, але не вголос.

«... і для цих ринків, цих незліченних мільйонів китайців, загули фабрики у Детройті та Чикаго; це величезне жерло ніколи не можна було б заповнити, цих людей навіть за сто років не вдалося б забезпечити достатньою кількістю вантажівок, цегли, сталевих балок, одягу, друкарських машинок, консервованого гороху, годинників, радіоприймачів чи крапель для носа. У 1960 році американські робітники мали найвищий рівень життя у світі, а все завдяки тому, що вони скромно називали параграфом про „націю з найбільшими преференціями у світі“, який містився у кожній комерційній операції зі Сходом. Сполучені Штати уже припинили окупацію Японії, а Китай вони ніколи й не скуповували; і все ж важко було б заперечити цей факт: Гуанчжоу, Токіо та Шанхай не купували у британців, вони купували лише американські товари. І з кожним продажем робочий люд у Балтиморі, Лос-Анджелесі чи Атланті ставав трошки заможнішим.

Планувальникам, людям, які відповідали за стратегічні рішення у Білому домі, здавалося, що вони майже досягли своєї мети. Ракети вже незабаром мали почати обачливі дослідження космічної порожнечі, вирушаючи зі світу, в якому нарешті поклали край віковічним бідам: голоду, епідеміям, війні, неписьменності. Аналогічні заходи Британської імперії, спрямовані на соціальний та економічний прогрес, полегшили життя мас в Індії, Бірмі, Африці, на Близькому Сході. Фабрики Руру, Манчестера, Саару, нафта з Баку — усе об'єднувалося у складну, але дієву гармонію; населення Європи процвітало від того, що здавалося...»

— Думаю, правити мають вони,— сказала Джуліана, припинивши читати.— Вони завжди були найкращими. Британці.

Джо так нічого й не відказав, хоча вона чекала на його відповідь. Тоді вона продовжила читати.

«... втіленням планів Наполеона: раціональна гомогенність різних етнічних груп, які дестабілізували і розривали Європу від часів падіння Риму. А ще планів Карла Великого: об'єднана християнська держава, не лише абсолютно мирна у власних кордонах, а ще й у цілковитій гармонії зі світом. І все ж залишалася одна болюча точка.

Сінгапур.

У Федеративних Малайських Штатах велику частку населення становили китайці, переважно ділові люди, підприємці, і на думку цих ощадливих працьовитих буржуа, американське правління в Китаї було прихильнішим щодо так званих „корінних жителів“. Там, де управляли британці, темніші раси не допускалися у клуби, готелі, кращі ресторани; їм, як і у давні часи, відводилися окремі частини поїздів та автобусів, а ще — і це, можливо, було найгірше,— в кожному місті їхні можливості поселення були обмеженими. Ці „корінні жителі“ помічали — і зазначали у приватних розмовах та у газетах,— що в США расові проблеми вирішили ще до 1950 року. Білі та негри жили, працювали і харчувались пліч-о-пліч, навіть у південних штатах. Друга світова війна поклала край дискримінації...»

— Там буде конфлікт? — запитала Джуліана.

Він щось пробурчав, не відводячи очей від дороги.

— Скажи мені, що там далі. Я знаю, що не встигну дочитати — скоро ми будемо у Денвері. Америка і Велика Британія почнуть війну, і переможець правитиме світом?

— З певного погляду книжка непогана,— сказав Джо.— Там добре все продумано. Сполучені Штати отримують Тихоокеанський регіон, і це як теперішня Східноазійська сфера єдності та процвітання. Росію вони ділять між собою. Років десять усе йде нормально. А потім починаються конфлікти — це природно.

— Чому природно?

— Людська природа,— пояснив Джо,— природа держав. Підозра, страх, жадоба. Черчилль вважає, що Сполучені Штати ставлять під загрозу британську владу у Південній Азії своїми закликами до великої китайської діаспори, яка через Чана Кайші, звісно, є проамериканською. І британці починають облаштовувати,— він коротко посміхнувся їй,— те, що вони називають «місцями утримання». Концентраційні табори, інакше кажучи. Для тисяч китайців — потенційних зрадників. Їх звинувачують у саботажі та пропаганді. Черчилль такий...

— Тобто він досі при владі?! Та йому ж мало б бути під дев'яносто років!

— Саме в цьому перевага британської системи над американською,— сказав Джо.— Кожні вісім років США витурюють своїх лідерів, навіть якщо вони справді хороші професіонали, а Черчилль залишається при владі. Після Таґвела у США немає рівного йому лідера. Лише всілякі нікчеми. А він, Черчилль, з віком стає дедалі деспотичнішим та жорсткішим. До 1960-го він стає схожим на старого войовничого диктатора з Середньої Азії — ніхто не може кинути йому виклик. На той момент він править уже двадцять років.

— Господи,— сказала Джуліана, гортаючи останні розділи книги у пошуках підтвердження слів Джо.

— Із цим я погоджуюсь, Черчилль був єдиним гідним лідером Британії під час війни,— сказав Джо.— Якби вони його залишили, то все обернулося б для них не так кепсько. Я тобі от що скажу: країна не буває кращою за свого правителя. Fuhrerprinzip — принцип лідерства, як кажуть нацисти. І вони мають рацію. Навіть той Абендсен визнає це. Звісно, у США економічний бум після перемоги над Японією, адже вони відбили в японосів величезний азійський ринок. Але цього мало, тут немає духовності. Та й у англійців її немає. І там, і там — плутократія, влада багатих. Якби вони перемогли, ці багатії, то думали б тільки про те, як заробити більше грошей. Цей Абендсен помиляється: не було б жодних соціальних реформ, жодних суспільних проектів для громадського добробуту — англосаксонські плутократи цього б не дозволили.

«Слова переконаного фашиста»,— подумала Джуліана.

Схоже, з виразу її обличчя Джо збагнув, про що вона думає. Він обернувся до Джуліани, знизивши швидкість, одним оком позираючи на неї, а іншим — на машини попереду.

— Слухай, я не інтелектуал — фашизм цього не потребує. Він потребує дій. Теорію породжує практика. Наша корпоративна держава вимагає від нас лише розуміння соціальних сил — історії. Ясно? Ось що я тобі скажу, Джуліано, і я це знаю,— його тон став щирим, мало не благальним,— ці старі прогнилі імперії збудовані на грошах: Велика Британія, Франція та США — хоча США були радше бічним пагінцем, а не імперією у справжньому сенсі слова, проте і там правили гроші. Так от: усі вони не мали душі, а відповідно, не мали й майбутнього. Не могли зростати. Нацисти — банда вуличних головорізів, я це визнаю. Ти ж погоджуєшся? Правда?

Джуліані довелося усміхнутися. Він намагався одночасно вести машину і говорити, від чого італійська емоційність починала брати над ним гору.

— Абендсен пише так, наче є велика різниця в тому, хто переможе: Сполучені Штати чи Британія. Нісенітниця! Нема в цьому ні честі, ні історії. Обоє рябоє. Читала колись, що писав Дуче? Мене це дуже надихнуло. Чудова людина. Чудові слова. Він пояснює, що насправді криється за кожною подією. Насправді під час війни йшлося про те, що переможе: старе чи нове. Гроші — ось чому нацисти помилково приплели до цього єврейське питання — проти спільного духу мас, того, що нацисти називають Gemeinschaft[72] — єдність народу. Як у комуністів. Комуна, розумієш? Але комуністи притягнули до цього ще й панславістські імперські амбіції в дусі Петра Великого. Перетворили соціальні реформи на інструменти імперських амбіцій.

«Як і Муссоліні,— подумала Джуліана,— точнісінько так само».

— Бездумна жорстокість нацистів — це трагедія,— Джо сіпнувся, обганяючи повільну вантажівку,— але зміни завжди нещадні до переможених. Це не новина. Поглянь на попередні революції у Франції, наприклад. А як Кромвель повівся з ірландцями! Німецький світогляд занадто філософський. І занадто театралізований. Усі ці збіговиська. А справжні фашисти ніколи не говорять, лише діють. Як я. Ти погоджуєшся?

— Господи,— засміялася Джуліана,— та ти стільки наговорив!

— Я пояснюю фашистську теорію дії! — захоплено крикнув він.

Вона нічого не відповіла, це було надто смішно.

Однак чоловік поруч із нею зовсім не вважав це смішним, він похмуро дивився на неї, обличчя в нього побуряковіло. На чолі напнулися вени, і Джо знов почало трусити. Він вкотре провів скрюченими пальцями по голові, вперед і назад, мовчки, не відводячи від неї погляду.

— Не сердься на мене,— сказала Джуліана.

Їй на мить здалося, що він її вдарить, він відвів руку... Але потім щось буркнув і збільшив гучність радіо.

Вони їхали далі. З радіо незмінно лунала музика народних ансамблів. Джуліана знову спробувала зосередитися на книжці.

— Ти маєш рацію,— сказав Джо після довгої мовчанки.

— Ти про що?

— Нікчемна імперійка, на чолі якої клоун. Не дивно, що ми нічого не здобули у війні.

Вона поплескала його по руці.

— Джуліано, всюди суцільна темрява. Немає нічого справжнього чи певного. Хіба не так?

— Можливо,— недбало промовила вона, знову намагаючись читати.

— Перемагає Велика Британія,— сказав Джо, вказуючи на книгу,— я допоможу тобі заощадити час. Сполучені Штати занепадають. Велика Британія скрізь лізе і пнеться, і розростається, ініціатива завжди на її боці. Можеш далі не читати.

— Сподіваюся, ми розважимося в Денвері,— сказала вона, згортаючи книгу,— тобі потрібно розслабитися. Я б дуже цього хотіла.

«Бо інакше розлетишся на друзки,— подумала вона,— мов зламана пружина. І що тоді буде зі мною? Як я повернуся додому? І чи зможу просто тебе залишити? Я хочу, щоб ми добре провели час, як ти і обіцяв. Не хочу бути ошуканою. Надто часто мене раніше обманювали і надто багато людей».

— Ми розважимося,— сказав Джо. Він подивився на неї якось дивно, ніби вивчаючи.— Слухай, ти надто захопилася цією «Сараною». Мені от що цікаво, якщо хтось, якийсь автор на кшталт цього Абендсена, пише бестселер... Як ти гадаєш, люди шлють йому листи? Не сумніваюся, що багато людей у своїх листах вихваляють його роман, можливо, навіть відвідують автора.

Вона одразу зрозуміла.

— Джо, це ж усього сто миль дороги!

У нього засвітилися очі, він усміхнувся їй, знову щасливий, уже не червоніючи та не хмурячись.

— Ми могли б заїхати до нього! З тебе добрий водій, ми завиграшки могли б з'їздити туди, правда?

— Сумніваюся, що до такої відомої людини так легко пробитися,— повільно промовив Джо,— мабуть, охочих надто багато.

— Чому б не спробувати? Джо,— вона схопила його за плече, гарячково стиснула,— у найгіршому разі він просто не прийме нас, от і все. Будь ласка.

Добре все обміркувавши, він відповів:

— Ми спочатку пройдемося крамницями, купимо новий одяг, приведемо себе до ладу... Важливо справити гарне враження. Можливо, навіть візьмемо напрокат нову машину у Шаєнні. Але це я лишу на тебе.

— Так. А тобі потрібно підстригтися. І будь ласка, Джо, дозволь мені підібрати одяг для тебе. Я завжди купувала одяг для Френка. Чоловіки не здатні робити це самотужки.

— У тебе гарний смак,— сказав Джо, знову похмуро дивлячись уперед, на дорогу,— і не лише щодо одягу. Буде краще, якщо ти йому зателефонуєш. Налагодиш із ним зв'язок.

— Я зроблю собі гарну зачіску.

— Гаразд.

— Я зовсім не боюся підійти до дверей і постукати,— сказала Джуліана,— адже ми живемо лише раз. Чого нам боятися? Він просто людина, така сама, як і ми всі. Насправді, якщо люди подолали такий далекий шлях, щоб просто сказати йому, як їм сподобалася його книжка, то йому це може бути навіть приємно. Ми зможемо попросити його підписати для нас книжку, на титульній сторінці, як годиться. Правда? Краще нам купити нову, бо ця дуже потерта, негарно буде.

— Як скажеш,— відповів Джо,— тут я покладаюся на тебе. Я знаю, що ти впораєшся. Гарній дівчині завжди важко відмовити. Коли він побачить, яка ти бомба, він широко розчинить перед тобою двері. Але не смій крутити хвостом.

— Ти про що?

— Скажеш, що ми одружені. Не хочу, щоб ти з ним щось крутила — розумієш? Це було б жахливо. Спаскудило б усім життя. Хоча тоді він мав би бодай якийсь зиск, пустивши нас до себе. Яка іронія! Тому пильнуй, Джуліано.

— Ти зможеш посперечатися з ним. Про те, що війну програли через зраду Італії. Скажи йому те, що говорив мені.

— Так,— кивнув Джо,— ми зможемо про все поговорити.

Машина швидко мчала далі.

Наступного ранку, о сьомій годині за часом Тихоокеанських Сполучених Штатів, містер Нобусуке Таґомі підвівся з ліжка і спочатку зібрався до ванної, але потім передумав і подався прямо до оракула.

Сівши у позі лотоса на підлозі вітальні, він почав перекидати сорок дев'ять гілочок деревію. Він чітко усвідомлював, наскільки невідкладним є запитання, і квапливо працював, поки не отримав усі шість рівнів.

Оце так! Гексаграма п'ятдесят один!

Бог являється під знаком Пробудження. Грім і блискавка. Звуки — він інстинктивно заткнув пальцями вуха.

— Ха-ха! Хо-хо! — приголомшливий гуркіт змусив його здригнутися та закліпати очима.— Снують ящірки й реве тигр, і ось з'являється Сам Бог!

Що це означає? Він водив очима по вітальні. Що має явитися? Зірвавшись на ноги, він стояв і важко дихав, чекаючи.

Нічого. Серце важко гупає. Дихання та інші соматичні процеси, включно з усіма інстинктивними реакціями, що контролюються проміжним мозком, мобілізовані: підвищення рівня адреналіну, пришвидшення серцебиття та пульсу, сплеск гормонів, горло стиснуте, розширення зіниць, розслаблення кишок і так далі. Нудота та пригнічення статевого інстинкту...

Але нічого ж не видно. Що робити тілу? Тікати? Воно цілком готове до панічної втечі. «Але куди і від чого?» — запитав себе містер Таґомі. Жодної здогадки. А отже, це неможливо. Дилема цивілізованої людини: тіло готове до втечі, але небезпека невиразна.

Він пішов до ванної і почав намилювати обличчя, щоб поголитися.

Задзвонив телефон.

— Потрясіння,— вголос сказав він,— будь готовий.

Він швидко вийшов до вітальні.

— Я готовий,— сказав він і підняв слухавку.— Таґомі слухає.

Голос звучав пискляво, і він прочистив горло.

Тиша. А потім слабкий, сухий і хриплуватий голос, схожий на шурхіт опалого листя, промовив:

— Сер, це Шінджіро Ятабе. Я прибув до Сан-Франциско.

— Високоповажне Торгове представництво вітає вас,— сказав містер Таґомі.— Я дуже радий. Ви при доброму здоров'ї? Встигли відпочити?

— Так, містере Таґомі. Коли ми могли б зустрітися?

— Незабаром. За півгодини,— містер Таґомі подивився на годинник у ванній, намагаючись розгледіти цифри.— Третя сторона, містер Бейнс. Я маю попередити його. Можливо, це спричинить затримку, але...

— За дві години буде зручно, сер?

— Так,— відповів містер Таґомі, кланяючись.

— У вашому офісі у будівлі «Ніппон-таймс».

Містер Таґомі знову вклонився.

Клац. Містер Ятабе повісив слухавку.

«Містер Бейнс зрадіє,— подумав Таґомі,— наче кіт, якому кинули шматок лосося. Добрячого м'ясистого хвоста, наприклад».

Він прокрутив диск, потім швидко набрав готель «Абгіраті».

— Скінчилися муки чекання,— сказав він, коли сонний містер Бейнс узяв слухавку.

Сонливість у того як рукою зняло.

— Він тут?

— У моєму офісі. О десятій двадцять. До зустрічі.

Містер Таґомі повісив слухавку і побіг до ванної завершити гоління. «Снідати нема коли, нехай містер Ремзі все організує, коли ми зберемося в офісі. Можливо, ми всі зможемо поїсти разом».

Продовжуючи голитися, він подумки планував для них вишуканий сніданок.

Містер Бейнс стояв у піжамі біля телефона, розтирав чоло і міркував. «Шкода, що я зірвався і вийшов на контакт із агентом. Якби ж я почекав ще один день...»

Але, найімовірніше, це не завдало жодної шкоди. Однак сьогодні по обіді він мав повернутися до універмагу. «Припустімо, я не прийду? Це може спричинити ланцюгову реакцію; вони подумають, що мене вбили чи щось таке. Спробують відшукати мене.

Але це не має значення. Адже він тут. Нарешті Чекання скінчилося».

Містер Бейнс побіг до ванної і почав готуватися до гоління.

«Поза сумнівом, містер Таґомі впізнає його, щойно побачить. Отже, ми зможемо більше не згадувати про „містера Ятабе“,— вирішив містер Бейнс.— Ми взагалі зможемо відкинути всі прикриття, всі хитрощі».

Поголившись, містер Бейнс одразу стрибнув під душ. Навколо шуміла вода, а він виспівував на повний голос:

Wer reitet so spàt,

Durch Nacht und den Wind?

Es ist der Vater

Mitseinem Kind[73].

«Тепер німецька Служба безпеки уже навряд чи зможе щось зробити,— подумав він.— Навіть якщо вони довідаються. Отже, мабуть, годі мені тривожитися. Принаймні щодо тривіальних речей. Обмежені, особисті тривоги за власну шкуру тепер можна відкинути.

Але щодо решти — це лише початок».

11

Для райхсконсула у Сан-Франциско, фрайгера Г'юґо Райса, початок робочого дня виявився неочікуваним і тривожним. В офісі на нього чекав відвідувач: огрядний немолодий чоловік із важкою щелепою, рябою шкірою і осудливо нахмуреними бровами, чорними й кошлатими. Чоловік встав і підняв руку, пробурмотівши партійне привітання: — Гайль.

— Гайль,— відповів Райс.

Подумки він застогнав, але спромігся зберегти на обличчі ввічливу офіційну усмішку.

— Гер Кройц фон Мере. Я здивований. Проходьте. Він відімкнув кабінет, роздумуючи, де віце-консул і хто впустив сюди шефа Служби безпеки. Хай там як, він був тут. Із цим уже нічого не можна було вдіяти.

Йдучи за ним слідом, заклавши руки в кишені свого темного шерстяного пальта, Кройц фон Мере сказав: — Слухайте, фрайгере, ми знайшли цього агента контррозвідки. Цього Рудольфа Веґенера. Він приходив до їхнього старого пункту зв'язку, за яким ми спостерігаємо,— Кройц фон Мере загиготів, оголюючи величезні золоті зуби,— і ми простежили за ним до готелю.

— Добре,— сказав Райс, помітивши, що пошта уже лежить на столі.

Отже, Пфердегуф десь тут. Поза сумнівом, він не відчиняв кабінет, щоб не дати шефу Служби безпеки провести маленький неформальний обшук.

— Це важливо,— сказав Кройц фон Мере,— я доповів про це Кальтенбруннеру. Найвища пріоритетність. Вам от-от надійде повідомлення з Берліна, якщо, звісно, ці Unratfressers[74] там, удома, нічого не наплутали.

Він сів на стіл консула, дістав з кишені пальта стосик складених удвоє паперів й акуратно розгорнув їх, ворушачи губами.

— Він використовує ім'я Бейнс. Удає з себе шведського промисловця, торгового представника чи когось, пов'язаного із виробництвом. Сьогодні вранці о восьмій десять йому зателефонував японський чиновник. Говорив про зустріч о десятій двадцять в його офісі. Ми зараз намагаємося відстежити цей дзвінок. Можливо, за півгодини будемо вже все знати. Мені повідомлять сюди.

— Ясно.

— Тепер ми можемо затримати цього агента,— говорив далі Кройц фон Мере.— Якщо нам це вдасться, ми, звісно, відправимо його назад у Райх першим же літаком «Люфтганзи». Однак японоси чи уряд у Сакраменто можуть висловити протест і спробувати цьому перешкодити. У такому разі вони направлять протест вам. Правду кажучи, вони можуть чинити величезний тиск. І підженуть навіть вантажівку цих горлорізів з ток-коки в аеропорт.

— Ви не зможете приховати це від них?

— Надто пізно. Він уже прямує на зустріч. Можливо, нам доведеться схопити його прямо там, на місці. Увірватися, скрутити його і вшитися.

— Мені це не подобається,— сказав Райс,— що як у нього там зустріч із дуже важливим японським достойником? Можливо, зараз у Сан-Франциско перебуває особистий представник імператора. Днями про це ходили чутки...

— Це не має значення,— перервав його Кройц фон Мере,— він громадянин Німеччини. Підпорядковується законам Райху.

«А ми знаємо, який у Райху закон»,— подумав консул.

— У мене напоготові загін,— продовжував Кройц фон Мере,— п'ятеро гарних хлопців,— він захихотів.— На вигляд — скрипалі. Милі аскетичні обличчя. Натхненні. Трохи схожі на студентів-богословів. Вони проникнуть всередину. Японоси подумають, що це струнний квартет...

— Квінтет.

— Так. Вони пройдуть аж до дверей — одягнені вони саме так, як треба,— фон Мере поглянув на консула.— Приблизно як ви.

«Спасибі»,— подумав Райс.

— Вони підійдуть до цього Веґенера, не криючись, серед білого дня. Оточать його. Удаватимуть, ніби хочуть щось передати. Якесь важливе повідомлення,— бубонів далі Кройц фон Мере, а консул тим часом почав проглядати свою пошту.— Жодного насильства. Просто: «Гере Веґенер. Пройдіть, будь ласка, з нами. Ви ж розумієте». І маленька голка втикається між його хребцями. Раз — і верхній нервовий вузол паралізовано.

Райс кивнув.

— Ви слухаєте?

— Ganz bestimmt[75].

— Потім вони вийдуть. В машину його. І швиденько до мого офісу. Японоси піднімуть страшенний галас. Але до останнього зберігатимуть ввічливість.— Кройц фон Мере незграбно підвівся, перекривлюючи японські поклони.— Дуже нечемно з вашого боку, гере Кройц фон Мере. Однак, гере Веґенер, прощавайте...

— Бейнс,— поправив Райс,— хіба він не це ім'я використовує?

— Бейнс. Як прикро, що ви їдете! Можливо, наступного разу ми зможемо довше поспілкуватися.

На столі Райса задзвонив телефон, і Кройц фон Мере припинив свою виставу.

— Мабуть, це до мене.

Він потягнувся до телефону, але Райс підійшов і сам підняв слухавку.

— Райс слухає.

Незнайомий голос сказав:

— Консуле, це Ausland Fernsprechamt[76] у Новій Шотландії. Трансатлантичний телефонний дзвінок із Берліна. Терміново.

— Гаразд,— сказав Райс.

— Секунду, консуле.

Тихе потріскування у слухавці.

Потім інший голос, жінки-операторки:

— Kanzlei[77].

— Так, це Ausland Fernsprechamt у Новій Шотландії. Телефонний дзвінок для райхсконсула у Сан-Франциско. Консул слухає.

— Зачекайте.

Довга пауза. Поки вона тривала, Райс і далі однією рукою гортав листи.

Кройц фон Мере спокійно дивився на нього.

— Гере консуле, даруйте, що забираю ваш час,— промовив чоловічий голос.

У жилах Райса вмить застигла кров. Баритон. Райс упізнав цей ввічливий, добре поставлений голос.

— Це доктор Ґеббельс.

— Так, канцлере.

По той бік столу Кройц фон Мере повільно розплився в усмішці. Його щелепа уже не звисала.

— Генерал Гайдрих попросив мене зателефонувати вам. У Сан-Франциско перебуває агент контррозвідки. Його звати Рудольф Веґенер. Ви маєте всіляко співпрацювати з поліцією у цій справі. Немає часу пояснювати. Просто надайте своїх людей у повне розпорядження поліції. Ich danke Ihnen sehr dabei[78].

— Я зрозумів, гере канцлере,— сказав Райс.

— На все добре, консуле.

Райхсканцлер повісив слухавку.

Коли Райс і собі поклав слухавку, Кройц фон Мере уважно подивився на нього.

— Ну як, я не помилився?

— Нема про що сперечатися,— знизав плечима Райс.

— Випишіть нам дозвіл на примусову екстрадицію цього Веґенера до Німеччини.

Діставши ручку, Райс виписав дозвіл, підписав його і передав шефу Служби безпеки.

— Дякую. Отже, коли вам зателефонують японоси і почнуть скаржитися...

— Якщо вони зателефонують.

Кройц фон Мере пильно поглянув на нього.

— Зателефонують. Зв'яжуться з вами через п'ятнадцять хвилин після того, як ми схопимо цього Веґенера.

Від його жартівливої клоунської манери не лишилося й сліду.

— Ніяких струнних квінтетів,— сказав Райс.

Кройц фон Мере не відповів.

— Ми схопимо його десь до обіду, отже, будьте напоготові. Можете сказати японосам, що він гомосексуал чи шахрай. Щось таке. Що вдома його розшукують за тяжкі злочини. Не кажіть, що він політичний злочинець. Ви ж знаєте, вони не визнають дев'яноста відсотків націонал-соціалістичних законів.

— Я знаю,— сказав Райс,— і знаю, що робити.

Він почувався роздратованим і пригніченим.

«Влаштували все за моєю спиною,— сказав він собі,— як завжди. Зв'язалися з управлінням канцлера. Виродки».

У нього трусилися руки.

«Це через дзвінок доктора Ґеббельса? Трепет перед всесильним? Чи гіркота, відчуття, що тебе загнали у глухий кут?.. Щоб її, цю поліцію. Вони стають дедалі сильнішими. Уже й Ґеббельс на них працює, вони правлять Райхом.

Але що я можу зробити? Що тут взагалі можна зробити?»

«Краще співпрацювати,— неохоче подумав він.— Зараз не час виступати проти цієї людини. Очевидно, він може домогтися вдома чого завгодно, і навіть відставки будь-кого, хто налаштований до нього вороже».

— Я бачу,— сказав він уголос,— що ви не перебільшували важливість цієї справи, Herr Polizeifuhrer[79]. Очевидно, безпека всієї Німеччини залежить від того, наскільки швидко ви викриєте цього шпигуна, зрадника, чи ким він там є.

У глибині душі він корчився від власних слів.

Однак Кройцу фон Мере, здається, сподобалося.

— Дякую вам, консуле.

— Можливо, ви всіх нас урятували.

— Ми його ще не взяли,— похмуро сказав Кройц фон Мере.— Почекаємо. Швидше б уже мені зателефонували.

— Я розберуся з японцями,— сказав Райс,— у мене неабиякий досвід, ви ж знаєте. Їхні скарги...

— Не базікайте,— перервав його фон Мере,— я маю зосередитися.

Його явно розтривожив дзвінок від канцлера, і тепер він відчував тягар відповідальності.

«Можливо, цей тип утече, і тобі це коштуватиме посади,— подумав консул.— Ти і я — ми обоє будь-якої миті можемо опинитися на вулиці. Твоє становище не надійніше за моє».

«Взагалі-то,— подумав він,— добре було б, якби якісь невеликі затримки пригальмували твою роботу, Herr Polizeifuhrer. Якась незначна перешкода, яку ніхто не зможе відстежити. Наприклад, коли японці прийдуть сюди скаржитися, мені, можливо, вдасться натякнути їм, яким рейсом „Люфтганзи“ цього суб'єкта мають доправити додому... Або, навіть не вдаючись до таких кроків, я можу ще більше роздмухати їхнє обурення, скажімо, ледь помітним презирливим вишкіром, який покаже їм, що Райх із них насміхається, не сприймає жовтих чоловічків всерйоз. Їм легко допекти. І якщо вони достатньо роздратуються, вони можуть звернутися безпосередньо до Ґеббельса.

Багато можна зробити. Служба безпеки насправді вивезе цього суб'єкта за межі ТША без моєї активної співпраці. Якщо мені тільки вдасться натиснути на потрібну кнопку...»

«Терпіти не можу, коли мене намагаються обійти,— сказав собі фрайгер Райс,— збіса дискомфортне відчуття. Це так нервує, що я не можу спати, а коли я не можу спати, то не можу виконувати свою роботу. Отже, мій обов'язок перед Німеччиною — владнати цю проблему. Мені буде набагато спокійніше вночі, та, власне, і вдень, якщо цей неотесаний баварський горлоріз повернеться додому і писатиме звіти в якомусь провінційному поліцейському відділку.

Проблема в тому, що момент непідхожий. Поки я намагаюся вирішити, як...»

Задзвонив телефон.

Цього разу Кройц фон Мере швидше простягнув руку до слухавки, і консул Райс його не перепиняв.

— Алло,— сказав фон Мере.

Тиша — він мовчки слухав.

«Уже?» — подумав Райс.

Але шеф Служби безпеки простягнув йому слухавку.

— Це до вас.

Зітхнувши з полегшенням у глибині душі, Райс узяв слухавку.

— Якийсь учитель,— пояснив фон Мере,— запитує, чи немає у вас плакатів із краєвидами Австрії для їхньої школи.

Близько одинадцятої дня Роберт Чілден замкнув свою крамницю і пішки вирушив до офісу Пола Касоури.

На щастя, Пол був не зайнятий. Він ввічливо привітав Чілдена і запропонував йому чай.

— Я не заберу у вас багато часу,— сказав Чілден, коли напій уже принесли.

Кабінет Пола, хоч і маленький, був обставлений у сучасному мінімалістичному стилі. На стіні висіла всього одна прекрасна картина — «Тигр» Муці Фанчаня[80], шедевр кінця XIII століття.

— Завжди радий вас бачити, Роберте,— сказав Пол тоном, який здався Чілдену прохолодним.

Чи, можливо, це йому просто почулося. Чілден обережно подивився на Пола з-понад чашки. Той, безумовно, мав дружній вигляд. І все ж Чілден відчував якусь зміну.

— Вашу дружину розчарував мій недолугий подарунок. Можливо, я навіть образив її. Однак, як я пояснював, передаючи вам подарунок, коли йдеться про щось нове та невипробуване, то це важко достеменно оцінити — принаймні простому торговцеві. Безумовно, ви з Бетті краще можете судити про це, аніж я.

— Вона не розчарована, Роберте,— сказав Пол,— я ще не передав їй прикрасу.

Він дістав білу коробочку із шухляди свого столу.

— Я не виносив її з цього кабінету.

«Здогадався,— подумав Чілден.— Кмітливий чоловік.

Навіть не сказав їй. Так от у чім річ. Тепер варто лише сподіватися, що він не накинеться на мене. Не звинуватить у спробі звабити його дружину».

«Йому під силу мене знищити»,— сказав собі Чілден.

Він продовжував обережно попивати чай із незворушним виразом обличчя.

— Он як? — тихо запитав він.— Цікаво.

Пол відкрив коробочку, дістав шпильку і почав її розглядати. Він підніс її до світла, повертаючи під різними кутами.

— Я насмілився показати її кільком діловим партнерам,— сказав Пол,— людям, які поділяють моє захоплення американськими старожитностями й об'єктами, що мають загальномистецьке естетичне значення.— Він уважно поглянув на Роберта Чілдена.— Звісно, ніхто з них ніколи нічого подібного не бачив. Як ви й казали, це абсолютно нові витвори сучасного мистецтва. Здається, ви також згадували, що придбати їх можна лише у вас.

— Саме так.

— Хочете дізнатися, якою була їхня реакція?

Чілден вклонився.

— Ці люди розсміялися.

Чілден нічого не відповів.

— Коли того разу ви завітали до мене і принесли цю річ, навіть я сміявся, прикриваючи рукою рот, щоб ви не помітили. Звісно, щоб не ставити вас у незручне становище, я приховав свою іронію. Поза сумнівом, ви пам'ятаєте, що моя реакція була відносно стриманою.

Чілден кивнув.

Роздивляючись шпильку, Пол продовжував:

— Таку реакцію легко зрозуміти. У моїх руках шматок металу, який плавили, допоки він не втратив форму. Він нічого не виражає. Його не було створено за якимось задумом, принаймні свідомим. Це просто аморфна маса. Можна сказати, що це лише зміст, позбавлений будь-якої форми.

Чілден знову кивнув.

— І все ж я вже декілька днів розглядаю цю річ і — без жодної логічної причини — відчуваю певне емоційне захоплення. «Чому?» — міг би я запитати. Я навіть у цю мить не проектую на цей згусток металу свою психіку, як це роблять у німецьких психологічних тестах. Я й досі не бачу в ньому жодних обрисів або форм. Однак тут якимось чином присутнє Дао. Бачите? — він жестом запросив Чілдена поглянути.— Ця прикраса урівноважена. Сили всередині неї стабільні. У стані спокою. Ця річ, так би мовити, досягла миру зі всесвітом. Вона відділилася від нього і у такий спосіб змогла дійти гомеостазу.

Чілден кивнув, уважно подивився на прикрасу, але Пол уже не помічав його.

— Тут немає вабі, і бути не може. Але... — кінчиком нігтя він торкнувся шпильки.— Роберте, ця річ наділена У[81].

— Гадаю, ви маєте рацію,— сказав Чілден, намагаючись пригадати, що таке У. Слово було не японське, а китайське. Він вирішив, що це мудрість. Або розуміння. У кожному разі щось дуже позитивне.

— У було в руках майстра, і він передав його цій прикрасі. Можливо, сам він розуміє лише те, що річ вдалася. Вона довершена, Роберте. Споглядаючи її, ми самі наповнюємося У. Ми відчуваємо спокій, дарований не мистецтвом, а святістю. Пам'ятаю святилище в Хірошімі, де можна було побачити гомілку одного середньовічного святого. Однак то була реліквія, а це — штучно створена річ. Та — просто збереглася, а ця сповнена життя, тут і зараз. Завдяки медитаціям, у які я надовго поринув після ваших відвідин, я збагнув, яку цінність має ця річ на противагу історизму. Як бачите, я глибоко зворушений.

— Так,— сказав Чілден.

— Долучитися до божественного, не маючи ані історичної, ані художньої чи естетичної цінності — це диво. Саме тому, що це жалюгідний, нікчемний з вигляду шматочок металу. Роберте, це посилює У. Адже відомо, що У зазвичай міститься у найнепоказніших предметах, як у тому християнському афоризмі про «камінь, відкинутий будівничими». У можна відчути в такому мотлосі, як старий ціпок чи іржава бляшанка з-під пива, що лежить обабіч дороги. Однак у такому разі У перебуває всередині спостерігача. Це релігійне переживання. А тут майстер вклав У в саму річ, а не просто розгледів У, яке вже було в ній.

Пол поглянув на Чілдена.

— Я достатньо ясно висловлююся?

— Так.

— Інакше кажучи, ця річ відкриває перед нами цілий новий світ. Ми не можемо назвати це ані мистецтвом, адже воно не має форми, ані релігією. Що ж це? Я дуже багато розмірковував про цю шпильку, але все одно не можу збагнути. Нам явно бракує слова для позначення таких речей. Отже, ви маєте рацію, Роберте — це справді неповторна річ, цілком нова для цього світу.

«Неповторна,— подумав Чілден,— так, поза сумнівом. Це я розумію. А от усе інше...»

— Дійшовши цього висновку,— продовжив Пол,— я покликав до себе тих своїх ділових партнерів. Я насмілився, як-от тепер із вами, спробувати просвітити їх, полишивши тактовність. Ця річ наділена силою, що змушує відкинути звичні правила пристойності — настільки колосальною є необхідність передати її суть. Я вимагав, щоб ці люди вислухали мене.

Чілден знав, що для японця, такого, як Пол, майже нечувано було наполегливо переконувати інших у своїх поглядах.

— Результат був дуже оптимістичний. Під цим тиском вони змогли прийняти моє бачення, вони розгледіли те, що я описав їм у загальних рисах. Отже, воно було того варте. Після цього я відпочивав. От і все, Роберте. Я виснажений.— Він поклав шпильку у коробочку.— На цьому моя відповідальність закінчується. Тепер я вільний.

Він підштовхнув коробочку до Чілдена.

— Сер, це ваше,— з острахом сказав Чілден.

Ситуація не відповідала жодній знайомій йому моделі поведінки. Японський достойник розхвалює до небес піднесений йому дарунок, а потім повертає його назад. У Чілдена затрусилися коліна. Він і гадки не мав, що робити — стояв, посмикуючи себе за рукав, і обличчя в нього палало.

— Роберте, ви повинні сміливіше дивитися реальності в обличчя,— спокійно і навіть жорстко сказав Пол.

Збліднувши, Чілден пробурмотів:

— Я не розумію...

Пол підвівся і став навпроти нього.

— Дійте обережно. Це ваш обов'язок. Ви — єдиний торговий представник для цієї речі та інших, подібних до неї. Крім того, ви професіонал. Побудьте якийсь час на самоті. Помедитуйте. Можливо, зверніться до «Книги змін». А тоді перегляньте свої вітрини, рекламу, систему збуту.

Чілден дивився на нього, розкривши рота.

— І ви побачите напрямок. Як ви повинні діяти, щоб ці речі стали по-справжньому популярними.

Чілден був ошелешений. «Він каже, що я зобов'язаний взяти на себе моральну відповідальність за прикраси „Едфренк“!» Божевільно-невротичний японський світогляд: для Пола Касоури зв'язок із цими виробами — як духовний, так і діловий, — прийнятний лише тоді, коли він сягає найвищої інтенсивності.

А найгірше було те, що Пол явно говорив від імені японської культури та традиції, з самого її осердя.

«Обов'язок»,— гірко подумав Чілден. Варто лише взяти його на себе, і не позбудешся до кінця життя. До самої могили. Принаймні Пол, на свою радість, від цього обов'язку звільнився. А от для Чілдена це було, схоже, довічне тавро.

«Вони божевільні,— сказав собі Чілден.— Наприклад, вони не витягнуть зранену людину з канави, адже це накладає на них певну відповідальність. Як таке назвати? Гадаю, тут немає нічого дивного: чого ще чекати від людей, які, коли їм наказали збудувати копію британського міноносця, скопіювали все, аж до латок на котлах, а ще...»

Пол уважно дивився на нього. На щастя, завдяки великому досвіду Чілден умів автоматично приховувати будь-які ознаки своїх справжніх емоцій. Його обличчя набуло стриманого розсудливого виразу — така личина ідеально пасувала до ситуації. Він відчував її, цю маску.

«Це жахливо,— усвідомив Чілден.— Просто катастрофа. Краще б він подумав, що я намагаюся звабити його дружину».

Бетті. Тепер не було жодних шансів, що вона побачить цю прикрасу, що його початковий план здійсниться. У було несумісним із сексуальністю; як сказав Пол, воно було священним та урочистим, ніби реліквія.

— Я роздав їм ваші картки.

— Прошу? — перепитав Чілден, який досі борсався у своїх думках.

— Ваші візитні картки. Щоб вони могли прийти і поглянути на інші екземпляри.

— Ясно.

— Іще одне,— сказав Пол.— Один із них хоче обговорити все це з вами у себе в офісі. Я записав ім'я та адресу.— Пол простягнув Чілдену згорнутий клаптик паперу.— Він хоче, щоб розмова відбувалася у присутності його бізнес-партнерів. Він працює з імпортом. Гуртовим імпортом та експортом. Особливо до Південної Америки. Радіоприймачі, фотоапарати, біноклі, магнітофони тощо.

Чілден впився поглядом у папірець.

— Безумовно, він працює із величезними партіями,— сказав Пол.— Можливо, із десятками тисяч одиниць кожного найменування. Його компанія контролює різноманітні підприємства, які виготовляють для нього продукцію за низькою собівартістю. Усі вони розташовані на Сході, де робоча сила дешевша.

— Чому він...

— Такі речі,— перервав його Пол. Він знову ненадовго взяв у руки шпильку. Закривши кришку, він віддав коробочку Чілдену.— ...можна виготовляти у великих обсягах. Із некольорових металів або пластику. Штампувати. Будь-яку необхідну кількість.

— А як щодо У? Воно збережеться у тих речах? — запитав Чілден, трохи помовчавши.

Пол нічого не відповів.

— Ви радите мені зустрітися з ним?

— Так.

— Навіщо?

— Йдеться про амулети,— відказав Пол.

Чілден дивився на нього, нічого не розуміючи.

— Талісмани. Їх носять відносно малозабезпечені люди. Можна налагодити виробництво амулетів і торгувати ними вроздріб по всій Латинській Америці та на Сході. Знаєте, більшість звичайних людей досі вірить у магію. Заклинання. Зілля. Мені сказали, що це великий бізнес.

Обличчя Пола лишалося незворушним, голос нічого не виражав.

— Скидається на те,— повільно промовив Чілден,— що тут можна заробити чималі гроші.

Пол кивнув.

— Це ваша ідея?

— Ні,— відповів Пол.

Більше він нічого не додав.

«Твій роботодавець,— подумав Чілден.— Ти показав прикрасу своєму начальнику, а той знайомий із цим імпортером. Твій начальник — або якась впливова особа згори, хтось, хто має над тобою владу, хтось сильний і багатий — зв'язався із цим імпортером».

«І тому ти повертаєш мені цю прикрасу. Не хочеш брати участі в цьому,— усвідомив Чілден.— Але ми обоє знаємо, що я подамся за цією адресою і поговорю з тим чоловіком. Я мушу. Я не маю вибору. Я віддам ескізи у лізинг або братиму відсоток із продажів. Якось ми вже домовимося.

Від тебе тут уже нічого не залежить. Абсолютно. Дуже недоречно з твого боку намагатися тепер зупинити мене або сперечатися зі мною».

— Для вас це шанс стати дуже заможним,— сказав Пол.

Він продовжував дивитися прямо перед собою, не відводячи погляд.

— Мені ця ідея здається дивною,— сказав Чілден.— Робити амулети із таких витворів мистецтва — я цього не уявляю.

— Бо ви працювали в іншій сфері. Ви присвятили себе вишуканим предметам для обраних. Я сам такий. Такими є й ті, хто незабаром завітає у ваш магазин, люди, про яких я згадував.

— Що б ви зробили на моєму місці?

— Я б не став легковажити пропозицією респектабельного імпортера. Він мислить практично. Ми з вами й уявлення не маємо про те, як багато навколо неосвічених людей. Ідентичні, виготовлені на конвеєрі предмети можуть подарувати їм радість, яку нам ніколи не відчути. Нам потрібно знати, що ми володіємо чимось унікальним чи принаймні рідкісним, чимось таким, що є лише в небагатьох. І, звісно, це має бути щось направду автентичне. Не конвеєрна річ і не копія.

Він продовжував дивитися повз Чілдена, у порожнечу.

— Не те, що штампують десятками тисяч.

«Невже йому спала на думку правдива здогадка, що деякі старожитності у крамницях на кшталт моєї (не кажучи вже про численні екземпляри в його особистій колекції) — підробки? — подумав Чілден.— Здається, у його словах прозирає натяк на це. Так немов якоюсь іронічною ноткою в голосі він намагається повідомити мені про щось, чого не говорить відкрито. Двозначність. Таке трапляється у Книзі. Кажуть, що це риса східної ментальності».

«Насправді він запитує: „Хто ти, Роберте?“ Той, кого оракул називає „нижчою людиною“, чи той інший, для кого й призначено всю мудрість? Потрібно визначитися, тут і зараз. Можна прямувати одним шляхом або іншим, але не обома. Час вибрати».

«А яким шляхом — принаймні на думку Пола Касоури — піде велика людина? — запитав себе Роберт Чілден.— Те, що ми тут маємо,— не скарбниця тисячолітньої божественної мудрості, а лише думка одного смертного. Одного молодого японського бізнесмена.

Однак у цьому є певне зерно. У, як сказав би Пол. Для цієї ситуації У таке: попри нашу особисту відразу, немає сумнівів, що реальність на боці імпортера. Шкода, адже намір був зовсім іншим. Але потрібно пристосовуватися, як стверджує Книга.

А оригінальні прикраси, врешті-решт, можна й далі продавати у моїй крамниці. Справжнім поціновувачам, таким, як друзі Пола».

— Ви боретеся із собою,— зауважив Пол.— Поза сумнівом, ця ситуація належить до тих, коли людина воліє побути на самоті.

Він попрямував до дверей.

— Я вже вирішив.

У Пола зблиснули очі.

Чілден із поклоном сказав:

— Я зроблю, як ви радите. Одразу від вас піду до того імпортера.

Він узяв складений удвоє аркуш з адресою.

Дивно, але Пол, здається, був незадоволений. Він лише пробурчав щось у відповідь і знову сів за свій стіл.

«Годі розгадати, що в них на душі»,— подумав Чілден.

— Дуже вдячний за вашу ділову пораду,— сказав Чілден, готуючись іти.— Колись я віддячу вам, якщо матиму таку нагоду. Я не забуду вашої допомоги.

Однак молодий японець і досі не реагував.

«Правильно ми завжди казали: їх неможливо збагнути»,— подумав Чілден.

Коли Пол проводжав його до дверей, то видавався глибоко замисленим. І раптом видушив із себе:

— Американські майстри зробили цю прикрасу вручну, правильно? Це витвір їхньої фізичної праці?

— Так, від ескізу до полірування.

— Сер, а ці майстри погодяться взяти участь у проекті? Наскільки я розумію, вони для своїх витворів прагнули зовсім іншого майбутнього.

— Гадаю, я зможу їх переконати,— сказав Чілден.

Йому здавалося, що з цим можна легко впоратися.

— Так,— сказав Пол,— мабуть, так.

Щось у його тоні раптом змусило Роберта Чілдена замислитися. Якась невловима, дивна інтонація. Аж тут Чілден усвідомив. Він врешті розірвав пелену двозначності, він зрозумів!

Звісно. Увесь цей проект є жорстоким приниженням американських прагнень, прямо в нього на очах. Який цинізм. Але, Господи, я проковтнув наживку, волосінь та вудилище! Він змусив мене погодитися. Крок за кроком він манівцями привів мене до потрібного висновку: витвори американців нічого не варті, хіба того, щоб на їхній основі виготовляти жалюгідні амулети.

Ось як правлять японці: не за допомогою жорстокості, а витончено, винахідливо, із невичерпною хитрістю.

«Боже мій! Ми порівняно з ними — просто варвари,— усвідомив Чілден.— Ми звичайні простаки, беззахисні перед цим безжальним мисленням. Пол не промовив уголос, не сказав мені, що наше мистецтво нічого не варте, він зробив так, що я сам це сказав замість нього. І яка іронія, що зрештою йому було прикро почути ці мої слова. Він виявив ледь помітний жаль цивілізованої людини, коли правда врешті зірвалася з моїх уст».

«Він зламав мене»,— мало не вимовив уголос Чілден. На щастя, йому вдалося втримати ці слова в собі, як і раніше; він вже давно утримував їх десь у глибинах свого внутрішнього світу, відгородженими та прихованими від усіх, крім себе.

«Він принизив мене і мою расу. А я нічого не можу вдіяти. Нема як поквитатися. Ми зазнали поразки і тепер зазнаємо щоразу нових, але настільки невиразних, настільки витончених, що заледве здатні їх помітити. Насправді потрібні надзусилля з нашого боку, щоб узагалі усвідомити, що це трапилось.

Хіба може знайтися переконливіший доказ здатності японців правити?»

Чілдену захотілося засміятися — можливо, від захоплення.

«Так,— подумав він,— це ніби тобі розповіли гарний анекдот. Потрібно зберегти це в пам'яті, розсмакувати, навіть переповісти. Але кому? Ось тут проблема. Це надто особисте, щоб комусь про це розповідати».

«Кошик для сміття у кутку кабінету. Жбурнути цей шмат металу туди! — сказав собі Роберт Чілден.— Цю прикрасу, сповнену У.

Чи зміг би я так вчинити? Викинути її? Покінчити з усім цим у присутності Пола?»

«Ні, навіть викинути її не можу,— усвідомив він, стискаючи в руці прикрасу.— Бо як я тоді дивитимуся в очі цьому японцеві?

До біса їх! Я не можу звільнитися від їхнього впливу, не можу діяти імпульсивно. Усю спонтанність придушено...»

Пол уважно дивився на нього. Він міг навіть нічого не казати, самої лише його присутності було достатньо. «Мій розум у тенетах. Незрима струна протягнулася від цього шматка металу крізь руку до моєї душі.

Мабуть, я занадто довго жив поміж них. Тепер уже надто пізно тікати, повертатися до білих людей та білого способу життя».

— Поле,— сказав Роберт Чілден.

Він помітив, що голос, вириваючись із грудей, хрипить, наче у хворого. Безвільний, невиразний.

— Так, Роберте?

— Поле, я... принижений.

Кабінет захитався перед очима.

— Чому, Роберте?

Тон турботливий, але водночас відсторонений. Жодного співчуття.

— Поле, секунду.

Він покрутив у руках прикрасу, яка стала липкою від поту.

— Я... Я пишаюся цією річчю. Не може бути й мови про такий мотлох, як амулети. Я відхиляю пропозицію.

І знову він не зміг збагнути реакцію молодого японця. Той просто уважно слухав.

— Але я вдячний вам.

Пол вклонився.

Роберт вклонився у відповідь.

— Це робота гордих американських митців,— продовжував Чілден,— і себе я також до них зараховую. Пропозиція виготовляти такий непотріб, як амулети, ображає нашу гідність. Я прошу вас вибачитись.

Тиша тягнулася нескінченно довго.

Пол дивився на нього, трохи піднявши одну брову, скрививши тонкі губи. Він посміхався?

— Я вимагаю,— сказав Чілден.

От і все, більше він нічого не міг зробити. Лишалося просто чекати.

Нічого не відбувалося.

«Будь ласка,— подумав він,— допоможи мені».

— Пробачте мою самовпевнену нав'язливість,— мовив Пол, простягнувши руку.

— Гаразд,— відказав Чілден.

Вони потиснули руки.

Душу Чілдена оповив спокій. «Я пройшов крізь це,— усвідомив він.— Усе скінчилося. Боже милосердя. Саме тоді, коли потрібно,— воно проявилося для мене. В інші часи — по-іншому. Чи зможу я ще колись наважитися випробувати удачу? Мабуть, ні».

Він відчував сум. «На мить я немовби випірнув на поверхню і ясно все побачив.

Життя коротке. Мистецтво і все решта, що не є життям, тягнеться довго, нескінченно, мов черв із бетону. Плаский, білий, незворушний, що б не проходило по ньому, що б його не перетинало. А я ось тут. Але далі лишатися тут не можна».

Узявши коробочку, він сховав прикрасу фірми «Едфренк» у кишеню пальта.

12

— Містере Таґомі, до вас містер Ятабе,— повідомив містер Ремзі.

Він відступив у куток кабінету, і наперед вийшов стрункий джентльмен поважного віку.

— Радий познайомитися з вами, сер,— сказав містер Таґомі, простягаючи руку.

Він обережно потиснув худу, тендітну, старечу долоню і одразу ж відпустив. «Сподіваюся, що нічого не зламав»,— подумав він.

Він уважно роздивлявся старого джентльмена. Враження було гарне. Риси обличчя свідчили про твердий, цілісний характер. Незатуманений розум. Чітко відчувався зв'язок із давніми непохитними традиціями. Важко відшукати кращу чесноту для поважного віку... аж тут він усвідомив, що стоїть перед генералом Тедекі, колишнім начальником генерального штабу Імперії.

Містер Таґомі схилився у низькому поклоні.

— Генерале,— сказав він.

— Де третій учасник? — запитав той.

— Поспішає сюди, скоро буде. Я сам телефонував йому у готель.

У голові в нього все перемішалося, він відступив на кілька кроків, досі схиляючись у поклоні, не знаходячи у собі сили випрямитися.

Генерал сів. Містер Ремзі допоміг йому, приставивши крісло, але особливого пієтету не виявив — поза сумнівом, він і досі не розумів, хто перед ним. Містер Таґомі невпевнено сів навпроти.

— Гаємо час,— сказав генерал.— Прикро, але цього не уникнути.

— Так.

Минуло десять хвилин. Обоє мовчали.

— Даруйте, сер,— сказав нарешті містер Ремзі, нервуючи,— якщо я не потрібен, я залишу вас.

Містер Таґомі кивнув, і містер Ремзі вийшов.

— Чаю, генерале?

— Ні, сер.

— Сер,— сказав містер Таґомі,— маю визнати, що мене діймає страх. У цій зустрічі мені вчувається щось моторошне.

Генерал схилив голову.

— Містер Бейнс, якого я зустрів і прийняв у себе вдома, стверджує, що він швед. Однак пильне спостереження переконує в тому, що насправді він німецький посадовець високого рангу. Я кажу про це, бо...

— Будь ласка, продовжуйте.

— Дякую. Генерале, його хвилювання з приводу цієї зустрічі наводять мене на думку про зв'язок між нею й політичним переворотом у Райху.

Містер Таґомі не згадав про ще один факт: йому відомо, що генералу не вдалося прибути вчасно.

— Сер, ви зараз намагаєтеся вивідати інформацію, а не повідомити мені щось.

У його сірих очах світилася батьківська доброта. Гніву там не було.

Містер Таґомі прийняв цей докір.

— Сер, моя присутність на цій зустрічі — проста формальність, щоб обдурити нацистських шпигунів?

— Звісно. Ми зацікавлені у тому, щоб підтримувати певну легенду. Містер Бейнс — представник стокгольмського підприємства «Тор-Ам Індастріз», суто ділова людина. Я — Шінджіро Ятабе.

«А я Таґомі,— подумав той.— Це моя роль».

— Поза сумнівом, нацисти відстежували переміщення містера Бейнса,— сказав генерал.

Поклавши руки на коліна, він сидів рівно, мов струна. «Немовби винюхує, чи не пахне десь удалині бульйоном із яловичини»,— подумав містер Таґомі.

— Однак, щоб його викрити, їм доведеться вдатися до законних засобів. Це і є справжньою метою: не обманути їх, а вимагати дотримання процедури, якщо вони таки довідаються правду. Наприклад, як ви розумієте, тепер вони не можуть просто застрелити містера Бейнса, аби його знешкодити... А якби він приїхав без цієї легенди, то це було б можливим.

— Розумію,— сказав містер Таґомі.

«Скидається на якусь гру,— вирішив він,— але вони знають ментальність нацистів. Отже, гадаю, в цьому є сенс».

Задзвонив внутрішній переговорний пристрій. Почувся голос містера Ремзі:

— Сер, прийшов містер Бейнс. Провести його до вас?

— Так! — вигукнув містер Таґомі.

Відчинилися двері, і увійшов містер Бейнс, бездоганно вдягнений, у дбайливо випрасуваному і прекрасно пошитому костюмі. Обличчя в нього було спокійне.

Генерал Тедекі підвівся, містер Таґомі також. Усі троє вклонилися.

— Сер,— звернувся містер Бейнс до генерала,— я капітан Рудольф Веґенер із морської контррозвідки Райху. Гадаю, ви розумієте, що я представляю лише себе, а також деяких неназваних приватних осіб, а не якісь урядові відділи чи установи.

— Гере Веґенер, я розумію, що ви аж ніяк не можете бути офіційним представником жодного із органів уряду Райху. Я тут перебуваю неофіційно, як приватна особа, яка завдяки колишній службі в імператорській армії має, так би мовити, доступ до тих кіл у Токіо, які бажають вислухати ваше повідомлення.

«Дивна розмова,— подумав містер Таґомі,— але в ній немає нічого неприємного. Навпаки, щось майже музичне. Якесь життєдайне полегшення».

Вони сіли.

— Одразу перейду до суті,— сказав містер Бейнс.— Я хотів би поінформувати вас і тих, до кого ви маєте доступ, що у Райху уже доволі довго триває розробка програми під назвою Lowenzahn, «Кульбаба».

— Так,— сказав генерал, кивнувши, немовби йому вже доводилось чути про це раніше, але містеру Таґомі здалося, що він з нетерпінням очікує на продовження.

— «Кульбаба» передбачає сутичку на кордоні між Сполученими Штатами і Штатами Скелястих Гір.

Генерал кивнув, ледь помітно усміхаючись.

— На підрозділи Сполучених Штатів буде здійснено напад, і вони завдадуть удару у відповідь, перейшовши кордон та атакуючи регулярні частини ШСГ, розквартировані неподалік. У військових Сполучених Штатів є докладні карти розташування армійських підрозділів Середнього Заходу. Це перший етап. Другий етап передбачає заяву Німеччини щодо цього конфлікту. На допомогу Сполученим Штатам буде надіслано загін добровольців із вермахту, однак це лише прикриття.

— Так,— сказав генерал, слухаючи його.

— Основна мета операції «Кульбаба» — надпотужний атомний удар по Рідних Островах, без жодного попередження,— містер Бейнс помовчав.— Знищення імператорської родини, сил територіальної оборони, основної частини флоту, мирного населення, промисловості, ресурсів.

— А заморські території залишаться на розтерзання Райху,— сказав генерал Тедекі.

Містер Бейнс промовчав.

— Що ще? — запитав генерал.

Здавалося, містер Бейнс розгубився.

— Дата, сер?

— Усе змінилося через смерть Бормана. Принаймні таке моє припущення. Я зараз не маю контакту із контррозвідкою.

— Продовжуйте, гере Веґенер,— швидко сказав генерал.

— Ми радимо японському уряду втрутитися у внутрішні справи Райху. Принаймні я приїхав сюди саме з такою порадою. Деякі групи в Райху підтримують операцію «Кульбаба», деякі — ні. Покладалися надії на те, що незгодні з операцією зможуть прийти до влади після смерті канцлера Бормана.

— Однак за час вашого перебування тут гер Борман помер, і склалася інша політична ситуація. Райхсканцлером став доктор Ґеббельс. Сум'яттю покладено край.— Генерал помовчав.— Як фракція переможця ставиться до операції «Кульбаба»?

— Доктор Ґеббельс — палкий прихильник операції.

Містер Таґомі, на якого вони не зважали, заплющив очі.

— А хто виступає проти?

— Генерал СС Гайдрих,— долинув до містера Таґомі голос містера Бейнса.

— Я дуже здивований,— сказав генерал.— І я маю щодо цього сумніви. Це достовірна інформація чи лише припущення, ваше й ваших колег?

— Сходом — територією, яку зараз контролює Японія,— правитиме Міністерство закордонних справ. Люди Розенберґа працюватимуть безпосередньо з Канцелярією. Протягом минулого року через це велися численні запеклі суперечки між найвищими чинами. Я маю фотокопії зроблених нотаток. Поліція хотіла взяти все під свій контроль, але отримала відмову. Їм доручили колонізацію космосу. Марс, Місяць, Венера. Це буде їхня зона відповідальності. Щойно було досягнуто такого розподілу, поліція кинула всі сили на космічні програми та протидію «Кульбабі».

— Суперництво,— сказав генерал.— Одне угруповання використовується у грі проти іншого. Їх зіштовхує між собою фюрер. Відтак на його владу ніхто не зазіхає.

— Так,— сказав містер Бейнс,— тому мене й прислали сюди, щоб просити вашого втручання. А втрутитися ще можна, ситуація не є однозначною. Знадобиться ще багато місяців, перш ніж доктор Ґеббельс зміцнить свою владу. Йому доведеться зламати поліції хребта, можливо, навіть стратити Гайдриха та інших лідерів СС та СБ. Коли це буде зроблено...

— Ми повинні підтримати Службу безпеки? — перервав генерал Тедекі.— Найжорстокіших представників німецького суспільства?

— Так,— сказав містер Бейнс.

— Імператор ніколи не погодиться на такий крок. Він сприймає елітні війська Райху — всі, в яких носять чорну уніформу, усі ці мертві голови, замкову систему — як зло.

«Зло,— подумав містер Таґомі,— він має рацію. І ми повинні допомогти йому взяти гору, щоб вижити? Чи в цьому полягає парадокс нашого земного існування?

Не можу розв'язати цю дилему. Визнати, що людина повинна діяти у такій моральній невизначеності. У цьому немає Шляху, все перемішано. Суцільний хаос світла й темряви, тіні та матерії».

— У Райху лише вермахт має водневу бомбу,— сказав містер Бейнс.— Коли чорні сорочки використовували цю зброю, то винятково під наглядом армії. За часів Бормана уряд ніколи не давав поліції доступу до атомної зброї. В операції «Кульбаба» усе буде здійснюватися під контролем ОКВ[82] — верховного командування вермахту.

— Я це усвідомлюю,— сказав генерал Тедекі.

— Чорні сорочки значно жорстокіші за вермахт, але мають менше влади. Ми повинні брати до уваги лише реальність, реальну владу. А не етичні міркування.

— Так, ми маємо бути реалістами,— сказав містер Таґомі.

Бейнс та генерал Тедекі поглянули на нього.

— У чому конкретно полягає ваша пропозиція? — запитав генерал у містера Бейнса.— У тому, щоб ми встановили контакт зі Службою безпеки тут, у Тихоокеанських Штатах? Напряму почали переговори із... Я не знаю, хто є шефом місцевого відділу Служби безпеки. Гадаю, якась дуже неприємна особа.

— Тутешній відділ Служби безпеки нічого про це не знає,— відповів містер Бейнс.— Їхній шеф, Бруно Кройц фон Мере — стара партійна коняка. Ein Altpartei-genosse[83]. Імбецил. Нікому в Берліні не спало б на думку щось йому розповісти, він просто виконує рутинні доручення.

— Тоді до кого звернутися? — роздратовано запитав генерал.— До місцевого консула чи посла Райху в Токіо?

«Ці переговори проваляться,— подумав містер Таґомі,— хоч би якою високою була ставка. Ми не можемо лізти у страхітливе, навіжене багнище нацистських інтриг та міжусобиць. Наша свідомість до цього не пристосована».

— Тут потрібен делікатний підхід,— сказав містер Бейнс,— через низку посередників. Через когось, хто близький до Гайдриха і перебуває за межами Райху, у нейтральній країні. Або когось, хто часто подорожує між Токіо та Берліном.

— Маєте когось на думці?

— Міністра закордонних справ Італії, графа Чіано. Це надійна, розумна, дуже мужня людина, що обстоює порозуміння між країнами. Щоправда, він не має контакту з апаратом Служби безпеки, але міг би діяти в Німеччині через когось іншого, залучити ділові кола, наприклад, Круппів або генерала Шпайделя, чи навіть людей з СС. Війська СС менш фанатичні і ближчі за своїми поглядами до того, чим живе звичайне німецьке суспільство.

— Ваша організація, контррозвідка... Спроба зв'язатися з Гайдрихом через вас не має сенсу.

— Чорні сорочки ненавидять нас. Вони двадцять років вимагали партійного рішення про нашу цілковиту ліквідацію.

— Отже, вони становлять серйозну небезпеку особисто для вас? Наскільки я розумію, вони доволі активні тут, на Тихоокеанському узбережжі,— зауважив генерал Тедекі.

— Активні, але не мають реальної сили. Райс, представник Міністерства закордонних справ, здібний, однак протистоїть Службі безпеки.

Він стенув плечима.

— Мені потрібні ваші записи,— сказав генерал,— щоб передати уряду. Усі наявні матеріали щодо цих дискусій у Німеччині. І... — він помовчав.— Докази. Реальні докази.

— Звісно,— сказав містер Бейнс.

Він сягнув рукою у кишеню пальта і дістав плаский срібний портсигар.

— Кожна сигарета — контейнер, в якому захована мікроплівка.

Він передав портсигар генералу.

— А сам портсигар? — запитав генерал, роздивляючись його.— Здається, річ надто цінна, щоб отак її віддати.

Він почав виймати сигарети.

— Портсигар тепер належить вам,— усміхнувся містер Бейнс.

— Дякую.

Усміхнувшись у відповідь, генерал поклав портсигар у нагрудну кишеню.

Задзвонив пристрій внутрішнього зв'язку. Містер Таґомі натиснув кнопку на столі. Містер Ремзі сказав:

— Сер, у вестибюлі група людей німецької Служби безпеки. Вони намагаються захопити будівлю. Охорона «Ніппон-таймс» чинить їм опір.— Удалині, з вулиці, на яку виходили вікна кабінету містера Таґомі, почувся звук сирени.— Сили воєнної поліції і кемпейтай Сан-Франциско уже поспішають до нас.

— Дякую, містере Ремзі. Ви гідно вчинили, коли зберегли спокій, доповідаючи.

Містер Бейнс і генерал Тедекі слухали, напружившись.

— Шановне товариство, ми, поза сумнівом, знищимо головорізів СБ, перш ніж вони дістануться нашого поверху,— сказав їм містер Таґомі.— Вимкніть подачу електрики до ліфтів,— наказав він містеру Ремзі.

— Так, містере Таґомі,— і той від'єднався.

— Почекаємо,— сказав містер Таґомі.

Із шухляди він вийняв футляр із тикового дерева, а відкривши його, дістав кольт 44-го калібру 1860 року, часів Громадянської війни у США, справжню колекційну річ в ідеальному стані. Узявши ящичок із порохом та набоями, він почав заряджати револьвер. Містер Бейнс і генерал Тедекі з подивом спостерігали за ним.

— Це з особистої колекції,— пояснив містер Таґомі,— я любив тішити своє марнославство і вправлятися на дозвіллі у стрільбі на швидкість. Маю зазначити, що показував непогані результати у таких змаганнях з іншими аматорами. Однак до цього моменту ще не використовував цю зброю по-справжньому.

Тримаючи револьвер за всіма правилами, він націлив його на двері кабінету і завмер, чекаючи.

Френк Фрінк зосереджено сидів за станком у підвальній майстерні, приставивши майже готову срібну сережку до полірувального кола. Воно з шумом оберталося, шматки полірувального порошку летіли на окуляри Фрінку, бруднили йому нігті та руки. Сережка у формі черепашки равлика вже добряче нагрілася від тертя, але Фрінк похмуро тиснув іще сильніше.

— Не поліруй занадто,— сказав Ед Маккарті,— лише зарівняй виступи, а заглиблень можеш взагалі не торкатися.

Френк Фрінк пробурмотів щось нерозбірливе.

— На ринку срібло вище цінується, якщо воно не надто заполіроване,— сказав Ед,— краще, коли вироби зі срібла мають зістарений вигляд.

«Ринок»,— подумав Фрінк.

Вони нічого не продали. «Американські художні ремесла» прийняли товари на реалізацію, а окрім цього більше ніхто нічого не взяв. Усього вони відвідали п'ять магазинів.

«Ми нічого не заробляємо,— сказав собі Фрінк,— просто виготовляємо дедалі більше прикрас, і вони купами лежать довкола».

Полірувальний круг зачепив застібку сережки, та вислизнула з рук Фрінка, упала на захисний щиток, а потім на підлогу. Він вимкнув мотор.

— Не розкидайся деталями,— сказав Маккарті, який саме зварював.

— Господи, та ця застібка завбільшки з горошину. Нема як вхопитися.

— Все одно підбери її.

«Та хай воно все западеться»,— подумав Фрінк.

— Що таке? — запитав Маккарті, побачивши, що той не поспішає піднімати сережку.

— Ми викидаємо гроші на вітер,— сказав Фрінк.

— Ми не можемо продати те, чого не виготовили.

— Ми взагалі нічого не можемо продати, хоч виготовлене воно, хоч ні.

— П'ять магазинів. Це крапля в морі.

— Але цього достатньо, щоб побачити тенденцію.

— Не дури себе.

— Я й не дурю себе,— відповів Фрінк.

— Ти про що?

— Я про те, що час шукати покупця для нашого брухту.

— Гаразд,— сказав Маккарті,— тоді виходь зі справи.

— Уже вийшов.

— Я працюватиму сам.

Маккарті знову запалив паяльну лампу.

— Як розійдемося? — запитав Фрінк.

— Не знаю. Якось домовимося.

— Викупи мою долю.

— Ще чого!

— Заплати мені шістсот доларів,— запропонував Фрінк, підрахувавши.

— Ні, бери половину усього, що ми маємо.

— Половину станка?

Вони обоє замовкли.

— Ще три крамниці,— сказав Маккарті,— а тоді поговоримо про це.

Опустивши захисний щиток, він почав припаювати шматок латуні до невеликого браслета.

Френк Фрінк підвівся з-за станка. Він знайшов сережку у формі равлика і поклав її у коробочку із заготовками.

— Піду покурю,— сказав він і вийшов із підвалу на сходи.

За мить він уже стояв на тротуарі, затиснувши між пальців сигарету «Небесної музики».

«Усе скінчилося,— сказав він собі,— і не треба оракула, щоб це зрозуміти. Я відчуваю Ситуацію. Цим пахне у повітрі. Поразкою. Важко достеменно сказати, чому так трапилося. Теоретично ми могли б продовжувати. Крамниця за крамницею, інші міста. Але... Щось не так. І ніякі зусилля та винахідливість цьому не зарадять.

Хотілося б мені дізнатися, у чім річ.

Але я ніколи не дізнаюся.

Що нам варто було зробити? За що взятися замість цього?

Ми пішли проти Ситуації. Проти Дао. Проти течії, у неправильному напрямку. А тепер всюди розпад. Руїна.

Нас захопило інь. Світло повернулося до нас задом, пішло геть.

Ми можемо лише підкоритися».

Поки він стояв під карнизом, поспіхом затягуючись своєю сигаретою з марихуаною, бездумно втупившись у потік машин, до нього неквапно підійшов звичайний з вигляду немолодий білий чоловік.

— Ви містер Фрінк? Френк Фрінк?

— Саме так.

Чоловік дістав якийсь згорнутий папір і посвідчення.

— Я з департаменту поліції Сан-Франциско. У мене ордер на ваш арешт.

Він уже тримав Фрінка за лікоть, арешт відбувся.

— За що?

— Шахрайство. Містер Чілден. «Американські художні ремесла».

Коп силоміць повів Фрінка вздовж тротуару. До них приєднався ще один коп, також у штатському, і тепер вони обступили Фрінка з обох боків. Його потягнули до припаркованого «тойопета» без поліцейських знаків.

«Такі зараз часи»,— подумав Фрінк, коли його запхнули до машини між двох копів. Двері захряснулися. Машина, за кермом якої був третій коп, в уніформі, влилася у потік. «Ми повинні коритися цим сучим дітям».

— Маєш адвоката? — запитав один із копів.

— Ні.

— У відділку тобі дадуть список і зможеш вибрати.

— Дякую,— відповів Фрінк.

— Що ти зробив із грошима? — запитав один із копів через якийсь час, коли вони вже в'їжджали у гараж відділку на Карні-стрит.

— Витратив,— сказав Фрінк.

— Усе?

Він не відповів.

Один із копів похитав головою і засміявся.

Коли вони вибиралися з машини, у Фрінка запитали:

— Твоє справжнє прізвище — Фінк?

Того охопив жах.

— Фінк,— повторив коп,— ти жид.

Він показав велику сіру теку.

— Біженець із Європи.

— Я народився у Нью-Йорку,— сказав Френк Фрінк.

— Ти втік від нацистів,— сказав коп.— Знаєш, що це означає?

Френк Фрінк вирвався і побіг до гаражних дверей. Троє копів щось закричали, і біля виходу шлях йому перепинила поліцейська машина та озброєні копи в уніформі. Вони усміхнулися йому, а тоді один зробив крок уперед і застібнув на зап'ясті наручники.

Тягнучи за зап'ястя — тонкий метал врізався у шкіру аж до кістки — коп повів його назад.

— До Німеччини повернешся,— сказав один із копів, роздивляючись його.

— Я американець.

— Ти єврей.

Коли його вели по сходах, один із копів запитав:

— Його зареєструють тут?

— Ні. Потримаємо його під вартою до рішення німецького консула. Вони хочуть судити його за німецьким законодавством.

Список адвокатів йому так і не дали.

Містер Таґомі двадцять хвилин непорушно сидів за столом, наставивши на двері револьвер, а містер Бейнс міряв кроками кабінет. Старий генерал, трохи подумавши, зателефонував у посольство Японії в Сан-Франциско. Однак зв'язатися із бароном Келемакуле не вдалося: чиновник сказав, що посла немає в місті.

Зараз генерал Тедекі намагався додзвонитися до Токіо.

— Я поговорю з Воєнною академією,— пояснив він містеру Бейнсу,— і вони зв'яжуться з імператорськими армійськими підрозділами, розташованими неподалік.

Він видавався спокійним.

«Отже, нас звільнять аж через кілька годин,— сказав собі містер Таґомі.— Можливо, японські морські піхотинці з авіаносця, озброєні автоматами та мінометами.

Діяти через офіційні канали дуже ефективно з огляду на кінцевий результат... Однак, на жаль, це забирає багато часу. А внизу бандити-чорносорочники лупцюють секретарок та клерків».

Проте сам він мало що міг зробити.

— Чи не варто спробувати зв'язатися із німецьким консулом? — запитав містер Бейнс.

Містер Таґомі уявив собі, як кличе міс Ефрайкян із диктофоном, щоб записати термінову ноту протесту геру Райсу.

— Я можу зателефонувати геру Райсу,— сказав містер Таґомі,— скориставшись іншою лінією.

— Зателефонуйте, будь ласка,— мовив Бейнс.

Не випускаючи з рук свій колекційний револьвер, містер Таґомі натиснув кнопку на столі. Там був незареєстрований телефон, призначений спеціально для таємних переговорів.

Містер Таґомі набрав номер німецького консульства.

— Доброго дня. Представтесь, будь ласка,— відповів жвавий чоловічий голос співробітника з виразним акцентом. Поза сумнівом, якась дрібна мураха.

— Будь ласка, покличте Його високоповажність гера Райса. Це терміново. Говорить містер Таґомі з імператорського торгового представництва. Невідкладна справа,— сказав він жорстким діловим тоном.

— Так, сер. Будь ласка, зачекайте хвильку.

Хвилька тягнулася довго. Зі слухавки не долинало жодних звуків, навіть потріскування.

«Він просто стоїть, тримаючи в руці слухавку,— вирішив містер Таґомі.— Тягне час. Типові нордичні хитрощі».

— Зрозуміло, що вони намагаються позбутися мене,— сказав він генералу Тедекі, який чекав відповіді з іншого телефону, та містеру Бейнсу, який походжав кабінетом.

Нарешті службовець сказав:

— Вибачте, що змусив вас чекати, містере Таґомі.

— Усе гаразд.

— Консул на нараді, але...

Містер Таґомі поклав слухавку.

— Даремні зусилля, щоб не сказати гірше.

Він почувався розгубленим. «До кого ще звернутися? Токкоку поінформовано, воєнна поліція вже на набережній, немає сенсу їм телефонувати. Зв'язатися безпосередньо з Берліном? Зателефонувати райхсканцлеру Ґеббельсу? На воєнний аеродром імператорської армії у Напі, щоб за нами прислали повітряний транспорт?»

— Я зателефоную шефу СБ, геру Кройцу фон Мере,— вголос промовив він.— І гірко поскаржуся. Вибухну довжелезною інвективою.

Він почав набирати номер, який, згідно з телефонною книгою Сан-Франциско, формально — евфемістично — належав «Службі охорони цінних вантажів „Люфтганзи“ при терміналі аеропорту». Поки лунали гудки, він сказав:

— Вчиню такий скандал!

— Влаштуйте гарну виставу,— сказав генерал Тедекі, усміхаючись.

Містеру Таґомі відповів голос з німецьким акцентом:

— Хто це?

«Ще серйозніший голос, ніж у мене»,— подумав містер Таґомі. Але відступати він не збирався.

— Що там у вас? — нетерпляче запитав голос.

— Я вимагаю заарештувати і віддати під суд вашу банду горлорізів та дегенератів! Вони геть сказилися! Білоголові оскаженілі тварюки, для яких навіть слів не можна підібрати! Kerl[84], ви знаєте, хто я? Таґомі, радник імператорського уряду. У вас п'ять секунд, потім ми полишаємо законні методи. Загін швидкого реагування морської піхоти випалить їх дощенту вогненними фосфорними бомбами. Який сором для цивілізованого світу!

На іншому кінці лакей СБ щось стурбовано забурмотів.

Містер Таґомі підморгнув містеру Бейнсу.

— ...ми нічого про це не знаємо,— говорив прислужник.

— Брехун! — закричав містер Таґомі.— Тоді ви не залишаєте нам вибору.

Він кинув слухавку.

— Це просто жест,— сказав він містеру Бейнсу і генералу Тедекі,— але гірше від цього не буде. Завжди існує малесенька ймовірність, що навіть у Службі безпеки вдасться когось вивести з рівноваги.

Генерал Тедекі хотів щось сказати, аж тут почали гатити у двері кабінету. Він замовк. Двері розчахнулися.

Увійшли двоє білих здорованів, обоє озброєні пістолетами із глушниками. Вони побачили містера Бейнса.

— Da ist er[85],— сказав один.

Вони рушили до нього.

Сидячи за столом, містер Таґомі навів на них свій стародавній колекційний револьвер і натиснув на курок. Один із людей Служби безпеки впав на підлогу. Інший спрямував свій пістолет із глушником на містера Таґомі й вистрілив у відповідь. Містер Таґомі нічого не почув, лише побачив, як із дула виривається крихітна хмарка диму, і почув свист кулі, яка пролетіла поруч. Зі швидкістю, що била всі рекорди, він зводив курок свого кольта одинарної дії, стріляючи знову і знову.

Співробітнику СБ розірвало щелепу. У повітрі розлетілися шматки плоті й кісток, уламки вибитих зубів. «Я поцілив йому в рота,— усвідомив містер Таґомі.— Страшна рана, особливо якщо куля пройшла по висхідній траєкторії». У погляді чоловіка без щелепи досі світилося життя — принаймні до певної міри. «Він ще бачить мене»,— подумав містер Таґомі.

Потім очі співробітника СБ згасли, і він упав, впустивши зброю. Із горла в нього вирвалося нелюдське клекотіння.

— Огидно,— сказав містер Таґомі.

У дверях більше нікого не було.

— Мабуть, усе скінчилося,— сказав генерал Тедекі після недовгої паузи.

Містер Таґомі, який останні три хвилини ретельно перезаряджав револьвер, відірвався від свого заняття й натиснув кнопку на апараті внутрішнього зв'язку.

— Викличте бригаду швидкої допомоги,— наказав він,— тут жахливо скалічений горлоріз.

У відповідь почулися лише гудки.

Містер Бейнс нахилився і підняв обидва пістолети німців; один він віддав генералу, інший узяв собі.

— Тепер ми їх винищимо,— сказав містер Таґомі, влаштувавшись зі своїм кольтом 44-го калібру за столом, там де й сидів раніше,— у нас тут прекрасний тріумвірат.

— Німецькі бандити, здавайтеся! — пролунало з вестибюля.

— Про них уже подбали,— крикнув містер Таґомі,— один мертвий, інший вмирає. Заходьте і переконайтеся самі.

Сторожко увійшла група співробітників «Ніппон-таймс». Декілька тримали в руках засоби для придушення заворушень — топірці, гвинтівки та гранати зі сльозогінним газом.

— Cause célèbre[86],— сказав містер Таґомі.— Уряд ТША у Сакраменто без вагань міг би оголосити війну Райху.— Він відклав револьвер.— Хай там як, з ними покінчено.

— Вони заперечуватимуть свою причетність,— сказав містер Бейнс.— Стандартний хід, випробуваний безліч разів.— Він поклав на стіл містеру Таґомі пістолет із глушником.— Зроблено в Японії.

Він не жартував. Це була правда. Японський пістолет для спортивної стрільби прекрасної якості. Містер Таґомі перевірив його.

— І вони не громадяни Німеччини,— сказав містер Бейнс. Він витягнув гаманець з документами в одного з білих, того, що був уже мертвий.— Громадянин ТША. Мешкає у Сан-Хосе. Ніщо не пов'язує його з СБ. Джек Сендерс.

Він пожбурив гаманець геть.

— Пограбування,— сказав містер Таґомі.— Мотив: цінності у сейфі. Жодної політики.

Він непевно звівся на ноги.

У будь-якому разі спроба вбивства або викрадення з боку СБ провалилася. Принаймні оця перша. Однак вони точно знали, хто такий містер Бейнс і, поза сумнівом, знали мету його приїзду.

— Прогноз невтішний,— додав містер Таґомі.

Він подумав про те, чи може зараз бути корисною Книга. Можливо, вона б захистила їх. Попередила б, підтримала б своєю порадою.

У нього досі тремтіли руки, коли він дістав сорок дев'ять гілочок деревію. «Уся ця ситуація дивна й безпрецедентна,— вирішив він,— людському розуму її не збагнути, це під силу лише об'єднаній мудрості багатьох людей. Німецьке тоталітарне суспільство схоже на якусь неповноцінну форму життя, гіршу за природну. Гіршу через цей домішок, ці прожилки безглуздості.

Ось місцева СБ діє як інструмент політики, абсолютно не узгодженої із керівником у Берліні. Де сенс цієї складної мішанини? Хто насправді представляє Німеччину? Хто міг би бути таким представником у минулому? Майже як у кошмарному сні, коли повсякденні життєві проблеми розпадаються на шматки.

Оракул розрубає цей вузол. Для „І цзін“ зрозуміла навіть така скажена порода диких кішок, як нацистська Німеччина».

Містер Бейнс, спостерігаючи за тим, як містер Таґомі розгублено перебирає жмут гілочок, усвідомив глибину його потрясіння. «Для нього,— подумав містер Бейнс,— ця подія, те, що йому довелося вбити чи скалічити цих людей, не просто жахлива, а й не має пояснення.

Що я можу сказати, щоб розрадити його? Він стріляв, щоб захистити мене. Отже, моральну відповідальність за ці два загублені життя несу я, і я її приймаю. Таке моє бачення».

Підійшовши до містера Бейнса, генерал Тедекі тихо сказав:

— Ви стали свідком відчаю людини. Бачте, його, поза сумнівом, виховали як буддиста. Якщо він навіть не вірянин, то принаймні зазнав впливу цієї традиції. У цій культурі не можна забирати життя, кожне життя священне.

Містер Бейнс кивнув.

— Він віднайде рівновагу,— вів далі генерал Тедекі,— поступово. Зараз у нього немає точки відліку, з якої він міг би побачити й усвідомити свій вчинок. Ця книга допоможе йому, адже вона дає зовнішню систему координат.

— Розумію,— сказав містер Бейнс.

«Ще одна зовнішня система координат, яка допомогла б йому, це вчення про первородний гріх. Цікаво, чи він колись про таке чув. Усі ми приречені чинити жорстокість, насильство або зло. Така наша доля, і передумови цього давні. Наша карма».

Щоб врятувати одне життя, містеру Таґомі довелося забрати два. Це не вкладається у логічному збалансованому розумі. Добра людина, як-от містер Таґомі, усвідомивши приховане значення такої реальності, могла б втратити розум.

«Однак головне,— подумав містер Бейнс,— не в теперішньому, не у смерті моїй чи цих двох людей СБ. Головне — гіпотетично — у майбутньому. Те, що сталося зараз, буде виправдано або не виправдано подальшими подіями. Чи вдасться нам врятувати мільйони людей, власне, усю Японію?»

Однак чоловік, який перебирав гілочки, про це думати не міг. Теперішнє, реальне, було занадто пекучим — німці, мертвий і смертельно поранений, на підлозі його кабінету.

Генерал Тедекі мав рацію: час дозволить містеру Таґомі поглянути на це з певної дистанції. Або ж його поглине темрява душевної хвороби, і він, безнадійно заплутавшись, назавжди відвернеться від життя.

«І ми не так уже й відрізняємося від нього,— подумав містер Бейнс.— Ми так само блукаємо в тумані. А відтак, на жаль, ми не можемо йому допомогти. Можемо лише чекати, сподіваючись, що він не зламається, а врешті-решт видужає».

13

У Денвері було багато шикарних сучасних крамниць.

Джуліані здавалося, що одяг страшенно дорогий, але Джо з цього приводу начебто не переймався і навіть не зважав на ціни: він просто оплачував усе, що вона вибирала, а потім вони поспішали до наступної крамниці.

Основну покупку — після багатьох примірок і дуже тривалих роздумів та відкидання непідходящих варіантів — Джуліана зробила доволі пізно: це була світло-блакитна сукня, імпортна, італійська, з короткими пишними рукавами і запаморочливо сміливою лінією декольте. Джуліана бачила таку сукню в європейському журналі про моду: вважалося, що це найактуальніший стиль цього року, і Джо сукня коштувала майже двісті доларів.

До неї Джуліані знадобилися три пари взуття, а ще нейлонові панчохи, кілька капелюхів і чорна шкіряна сумочка ручної роботи. До того ж виявилося, що декольте цієї італійської сукні вимагає нового бюстгальтера, чашечки якого прикривають лише нижню частину грудей. Розглядаючи себе на повний зріст у високому дзеркалі крамниці, вона почувалася надто оголеною і трохи боялася нахилятися вперед. Але консультантка запевнила її, що ліфи нового фасону добре тримаються, хоч у них і немає бретельок.

«Лише соски прикриті,— подумала Джуліана, роздивляючись себе на самоті у кімнаті для примірювання,— й ані на міліметр вище».

Бюстгальтер теж коштував немало. Консультантка пояснила, що й це імпорт, ручна робота. У крамниці Джуліані показали також спортивний одяг, шорти, купальники та махровий пляжний халат, однак Джо раптом почала брати нетерплячка. Тому вони пішли далі.

Коли Джо складав пакети та сумки у багажник, вона запитала:

— Я ж буду просто неперевершена, правда?

— Звісно,— відповів він, думаючи про щось інше,— особливо у цій блакитній сукні. Одягнеш її, коли підемо до Абендсена, зрозуміло?

Останнє слово він вимовив різко, немов наказ, і цей тон її здивував.

— У мене дванадцятий-чотирнадцятий розмір,— сказала вона, коли вони увійшли до наступної крамниці.

Дівчина-консультант, мило всміхаючись, провела їх до вішаків з одягом. «Що ще мені потрібно? — міркувала Джуліана.— Краще взяти якомога більше, поки є можливість». Вона охопила поглядом усе одразу: блузки, спідниці, светри, брюки, пальта. «Ось що мені потрібно: пальто».

— Джо,— сказала вона,— мені знадобиться довге пальто. Але не з тканини.

Вони дійшли згоди щодо німецького пальта зі штучного матеріалу; воно мало прослужити довше, ніж таке саме з натурального хутра, а коштувало дешевше. Але Джуліана почувалася розчарованою. Щоб підняти собі настрій, вона почала роздивлятися прикраси. Однак там був лише жахливий маскарадний мотлох — жодної фантазії чи оригінальності.

— Мені потрібні бодай якісь прикраси,— пояснила вона Джо.— Хоча б сережки. Або шпилька — до блакитної сукні.

Вона повела його тротуаром до ювелірної крамниці.

— А твій одяг! — винувато схаменулася вона.— Ми повинні і для тебе щось купити.

Поки вона вибирала прикраси, Джо зайшов у чоловічу перукарню постригтися. Коли за півгодини він повернувся, Джуліана була ошелешена: він не лише підстригся дуже коротко, а ще й пофарбував волосся. Вона ледь його упізнала, тепер він був блондином. «Боже мій,— подумала вона,— навіщо?»

Знизавши плечима, Джо відповів:

— Набридло бути макаронником.

Більше він нічого не сказав і не захотів далі це обговорювати. Вони зайшли у крамницю чоловічого одягу і почали вибирати для нього вбрання.

Вони купили йому гарно пошитий костюм із дакрону — нового синтетичного матеріалу фірми «Дюпон». Нові шкарпетки, білизну й стильні гостроносі черевики. «Що ще?» — подумала Джуліана. Сорочки. І краватки. Вони з консультантом вибрали дві білі сорочки з французькими манжетами, декілька краваток із Франції та пару срібних запонок. Щоб придбати все необхідне для нього, вистачило всього сорока хвилин. Вона з подивом виявила, наскільки все простіше, коли вона купує не для себе.

Джуліана подумала, що його костюм потрібно вшити, але Джо знову занервував. Він розплатився банкнотами Райхсбанку, які мав при собі. «Я знаю, чого ще бракує,— згадала Джуліана,— нового гаманця». Вони з консультантом підібрали для Джо чорний гаманець зі шкіри алігатора, і на цьому покупкам настав край. Вийшовши з крамниці, вони повернулися до машини. Була четверта тридцять, і шопінг, принаймні на думку Джо, було завершено.

— То ти не хочеш, щоб тобі трохи вшили костюм? — запитала вона, коли машина влилася у потік транспорту у центрі Денвера.— У талії?

— Ні.

Його тон, різкий та відчужений, спантеличив її.

«Що трапилося? Я забагато всього купила? Я знаю, що саме в цьому річ,— сказала вона собі.— Я витратила надто багато».

— Я могла б повернути кілька спідниць.

— Давай пообідаємо,— сказав він.

— Господи,— вигукнула вона,— я й забула! Нічні сорочки.

Він люто зиркнув на неї.

— Хіба ти не хочеш, щоб у мене була нова гарна піжама? Щоб я була свіжою і...

— Ні,— він похитав головою.— Забудь. Пошукай, де нам поїсти.

— Ми спочатку заселимося в готель,— твердо сказала Джуліана.— Щоб можна було перевдягнутися. А тоді поїмо.

«І сподіваюся, що це справді хороший готель,— подумала вона.— Інакше доведеться поставити на всьому крапку, попри всі покупки. У готелі запитаємо, який у Денвері найкращий ресторан. А також назву якогось хорошого нічного клубу, де можна подивитися таке шоу, щоб на все життя запам'яталося. Не якихось місцевих талантів, а великих зірок з Європи, як-от Елеанор Перес чи Віллі Бек. Я знаю, що німецькі зірки з кіностудії UFA[87] приїжджають у Денвер, я бачила афіші. І на менше я не згодна».

Поки вони шукали хороший готель, Джуліана позирала на чоловіка, що був поруч із нею. «Із цим білявим, коротко стриженим волоссям, у новому одязі він не схожий на себе,— думала вона.— Чи таким він мені більше подобається? Важко сказати. А коли я зроблю собі нову зачіску, ми з ним станемо майже іншими людьми. Створеними з нічого. Чи, радше, з грошей. Але без нової зачіски мені не обійтися».

Вони знайшли великий солідний готель у центрі Денвера зі швейцаром у лівреї, який допоміг припаркувати машину. Саме цього вона й хотіла. А ще там був хлопчик-носій — насправді, дорослий чоловік, але у темно-бордовій уніформі дрібного служки. Він поквапився до них і забрав усі їхні пакунки та багаж, а їм лишилося тільки піднятися по широких, застелених килимом сходах під навіс, а потім пройти у двері з червоного дерева та скла у вестибюль.

Крамнички по обидва боки від дверей, квіти, подарунки, солодощі, пункт поштового зв'язку, віконце для резервування авіаквитків, метушня гостей біля місця реєстрації та ліфтів, величезні рослини у горщиках, а під ногами — товстий м'який килим... Джуліана вдихала атмосферу готелю, людської метушні, невпинної діяльності. Неонові вивіски вказували, де в готелі містилися ресторан, лаунж-зона, бар. Вона ледь встигла все це роздивитися, поки вони йшли через вестибюль до місця реєстрації.

Тут була навіть книгарня.

Джо заповнював реєстраційну форму, а Джуліана вибачилася і квапливо подалася до книгарні — поглянути, чи мають вони «Сарану». Так, вона була тут, цілий стос яскравих примірників із табличкою, що повідомляла, наскільки це популярна та значуща книга, а також, звісно, що вона verboten[88] у підконтрольній Німеччині зоні. Джуліану обслуговувала усміхнена немолода жінка, привітна, ніби рідна бабуся. Книжка коштувала майже чотири долари, і Джуліані здалося, що це дуже дорого, але вона дістала зі своєї нової сумочки банкноту Райхсбанку і розплатилася, а тоді поквапилася назад до Джо.

Несучи їхній багаж і вказуючи дорогу, готельний служник привів їх до ліфта. Вони піднялися на третій поверх і пройшли теплим тихим коридором, застеленим килимовою доріжкою, до свого дивовижного номера, від якого перехоплювало подих. Служник відімкнув двері, заніс усі речі всередину, відрегулював вікно та освітлення. Джо дав йому чайові, і він вийшов, зачинивши за собою двері.

Усе складалося саме так, як хотіла Джуліана.

— Як довго ми пробудемо у Денвері? — запитала вона в Джо, який почав розгортати пакунки на ліжку.— Перш ніж вирушимо до Шаєнна?

Джо промовчав. Він зосереджено розбирав свою валізу.

— День чи два? — запитала вона, знімаючи нове пальто.— А на три дні ми могли б залишитися, як гадаєш?

— Ми вирушаємо сьогодні,— відповів Джо, підвівши голову.

Спочатку вона не зрозуміла, а коли врешті збагнула, то не змогла повірити. Вона пильно подивилася на нього, а він відповів їй похмурим, майже глузливим поглядом, його обличчя заціпеніло від величезної напруги, нічого подібного вона ніколи ні в кого не бачила. Нахилившись уперед, він не рухався, немовби його паралізувало на місці, із одягом у руках.

— Коли поїмо,— додав він.

Вона не знала, що сказати.

— Отже, вдягни цю блакитну сукню, яка коштувала так дорого,— сказав він,— ту, яку ти вподобала, ту, що насправді гарна. Ясно?

І він почав розстібати сорочку.

— Я піду поголюся і прийму гарячий душ.

Його голос звучав механічно, ніби він говорив з великої відстані, крізь якийсь апарат. Він розвернувся і пішов до ванної незграбними й рвучкими кроками.

— Сьогодні вже пізно їхати,— ледь спромоглася вимовити вона.

— Ні. Ми встигнемо поїсти до п'ятої тридцять, найпізніше до шостої. До Шаєнна — дві чи дві з половиною години. Там будемо о восьмій тридцять. Найпізніше — о дев'ятій. Зателефонувати можна звідси і сказати Абендсену, що ми їдемо до нього. Пояснити ситуацію. Міжміський дзвінок справить враження. Скажемо так: ми вилітаємо на Західне Узбережжя, у Денвері лише на один вечір, але ми так захоплюємося його книгою, що поїдемо до Шаєнна і повернемося сьогодні ж, аби лише...

— Для чого? — перервала вона.

На очі їй почали набігати сльози, і вона відчула, що стискає кулаки, заклавши всередину великі пальці, як робила у дитинстві. Її губи тремтіли, і коли вона знову заговорила, голос звучав ледь чутно:

— Я не хочу їхати до нього сьогодні. Я не їду. Я взагалі не хочу їхати, навіть завтра. Хочу просто розважитися у місті, як ти й обіцяв.

Поки вона говорила, знову прийшов страх і стиснув їй груди: незбагненна паніка, що так ніколи й не полишала її цілком, навіть у найрадісніші моменти із Джо. Страх вирвався на поверхню і керував нею. Вона відчула, як від страху у неї сіпається обличчя, як він пульсує у ній настільки виразно, що Джо міг легко це помітити.

— Ми метнемося туди, а потім, коли повернемося, — розважимося в місті.

Його слова звучали розсудливо, однак говорив він таким жорстким та неживим тоном, ніби читав завчене напам'ять.

— Ні,— сказала вона.

— Одягни блакитну сукню.

Джо пошукав серед пакунків і знайшов найбільшу коробку. Обережно розв'язавши стрічку, він вийняв сукню і акуратно розклав на ліжку. Він не квапився.

— Домовилися? Ти будеш неперевершена. Слухай, ми купимо пляшку дорогого скотчу і візьмемо з собою. Vat 69.

«Френку, допоможи мені,— подумала Джуліана,— я встряла у щось, чого не розумію».

— Їхати набагато далі, ніж ти думаєш,— сказала вона.— Я дивилася карту. Коли ми дістанемося туди, буде дуже пізно, одинадцята, або й за північ.

— Одягни сукню, інакше я тебе вб'ю.

Заплющивши очі, вона захихотіла. «Мої навички. От вони й справді знадобилися. Тепер побачимо. Чи зможе він мене вбити, а чи мені вдасться защемити йому нерв на спині так, що його скрутить на все життя? Але він воював із тими британськими командос, він пройшов крізь це багато років тому».

— Я знаю, що ти можеш звалити мене з ніг,— сказав Джо,— а може, й ні.

— Не звалити, а скалічити на все життя. Справді можу. Я жила на Західному Узбережжі. Японоси навчили мене цього, там, у Сіетлі. Якщо хочеш, їдь до Шаєнна, а мене лиши тут. Не намагайся мене силувати. Я тебе боюся і постараюся...— у неї зірвався голос,— постараюся зробити тобі дуже боляче, якщо нападеш.

— Та годі. Одягни цю кляту сукню! Що це взагалі за вибрики? Ти, мабуть, несповна розуму, якщо верзеш щось про вбивство і каліцтво тільки тому, що я хочу, аби після обіду ти стрибнула в машину і поїхала зі мною навідати цього чолов'ягу, книжкою якого ти...

У двері постукали.

Джо прокрався до дверей і відчинив. Хлопець в уніформі сказав:

— Обслуговування в номерах. Ви цікавилися під час реєстрації, сер.

— О, так,— сказав Джо, повертаючись до ліжка.

Він узяв нові білі сорочки, які нещодавно купив, і відніс хлопцеві.

— За півгодини впораєтеся?

— Просто розгладити складки? — запитав той, роздивляючись сорочки.— Не прати? Так, я впевнений, що ми впораємося, сер.

Коли Джо зачинив двері, Джуліана запитала:

— Як ти знав, що нову білу сорочку не можна вдягати, поки її не випрасують?

Він мовчки знизав плечима.

— Я забула,— сказала Джуліана,— а жінка має це знати. Коли виймаєш сорочку з целофану, вона вся зім'ята.

— Замолоду я любив елегантно вдягатись і відвідувати різні місця.

— Звідки ти знав, що готель надає такі послуги? Я не знала. Ти й справді підстригся й пофарбувався? Я думаю, що у тебе завжди було біляве волосся, ти просто носив перуку. Правильно?

Він знову знизав плечима.

— Напевно, ти агент СБ, який удає водія-макаронника. Ти не воював у Північній Африці, правда ж? Тебе відправили сюди, щоб убити Абендсена, чи не так? Я знаю, що так. Яка ж я дурна.

Вона почувалася виснаженою, змарнілою.

Помовчавши, Джо сказав:

— Звісно, я воював у Північній Африці. Нехай і не в артилерії Парді, а в «Бранденбурзі»[89]. Це спецназ вермахту. Ми працювали в тилу британців, проникли у їхній штаб. Не розумію, яке це має значення. Ми добряче понюхали пороху. І я брав участь у битві за Каїр. Мене нагородили медаллю і згадали у рапорті. Присвоїли звання капрала.

— А ця ручка — це зброя?

Він не відповів.

— Бомба,— промовила вона вголос, раптом усвідомивши.— Бомба, налаштована так, щоб вибухнути, коли хтось її торкнеться.

— Ні, те, що ти бачила,— двоватна рація. Щоб я міг підтримувати зв'язок, якщо план зміниться, з огляду на динаміку політичної ситуації в Берліні.

— Ти узгодиш це з ними, перш ніж зробити. Для певності.

Він кивнув.

— Ти не італієць, а німець.

— Швейцарець.

— Мій чоловік — єврей.

— Мені байдуже, хто твій чоловік. Я хочу лише, аби ти вдягнула цю сукню і причепурилася, щоб ми могли піти обідати. Зроби якусь зачіску. Треба було тобі сходити у перукарню. Можливо, салон краси у готелі ще працює. Сходи, поки я прийму душ і дочекаюся своїх сорочок.

— Як ти його уб'єш?

— Джуліано, будь ласка, вдягни нову сукню. Я зателефоную і спитаю про перукарку.

Він підійшов до телефону.

— Навіщо я тобі там?

Набираючи номер, Джо відповів:

— Ми маємо досьє на Абендсена. Здається, його приваблює певний тип жінок — пристрасні брюнетки. Середземноморські або з Близького Сходу.

Поки він говорив із персоналом готелю, Джуліана підійшла до ліжка і лягла. Вона заплющила очі і закрила обличчя рукою.

— Так, у них є перукарка,— сказав Джо, поклавши слухавку,— і вона може попрацювати над твоїм виглядом просто зараз. Сходи у салон, це у мезоніні[90].

Він щось їй простягнув. Розплющивши очі, вона побачила, що це знову банкноти Райхсбанку.

— Щоб розплатитися.

— Можна я полежу тут? Будь ласка.

Він подивився на неї пильно і занепокоєно.

— Сіетл такий, яким було б Сан-Франциско,— сказала вона,— якби не Велика Пожежа. Такі самі старі дерев'яні і цегляні будинки. І пагорби, як у Сан-Франциско. Японоси жили там задовго до війни. У них там цілий діловий квартал, будинки, крамниці й таке інше, з давніх-давен. Це портове місто. Низенький старий японець, який навчав мене... Я приїхала туди з матросом торгового судна й почала тренуватися, поки була там. Мінору Ічояцу. Він носив піджак і краватку. Був кругленький, мов йо-йо. Заняття проходили у японській офісній будівлі. На дверях у нього був старомодний золотий вензель, а ще передпокій, як у стоматолога. Там лежали номери National Geographic.

Схилившись над нею, Джо схопив її за руку і змусив сісти. Він підтримував її, не даючи знову лягти.

— У чім річ? Ти поводишся, наче хвора.

Він дуже уважно й стурбовано вдивлявся в її обличчя.

— Я вмираю.

— Це просто панічна атака, не більше. Вони у тебе постійно, хіба ні? Я куплю тобі заспокійливе в аптеці готелю. Фенобарбітал підійде? І ми ж нічого не їли з десятої ранку. З тобою все буде гаразд. Коли приїдемо до Абендсена, тобі там і пальцем не доведеться поворухнути. Потрібно буде просто постояти поряд. Я говоритиму, а ти лише всміхайся і будь привітною зі мною та з ним. Побудь із ним, поговори, щоб він лишався з нами і нікуди не йшов. Я впевнений, що коли він тебе побачить, то дозволить нам увійти, особливо зважаючи на декольте твоєї італійської сукні. На його місці я б тебе неодмінно впустив.

— Дозволь мені піти до ванної,— сказала вона,— мені погано. Будь ласка.— Вона вирвалася від нього.— Мене нудить, пусти мене.

Він відпустив, і вона подалася до ванної, зачинивши за собою двері.

«Я зможу»,— вирішила Джуліана. Вона клацнула вимикачем, світло вдарило по очах. Вона примружилася. «Я знайду. У шафі. Подарунок від готелю: леза для гоління, мило, зубна паста». Вона відкрила невелику пачку з лезами. «Так, з гострим краєм». Вона розгорнула нове лезо із масним, чорно-синім полиском.

У душі лилася вода. Вона ступила під водяний струмінь. Господи, вона ж не зняла одяг. Тепер він знівечений. Тканина прилипла до тіла, з волосся стікало. Охоплена жахом, вона перечепилася і мало не впала, навпомацки шукаючи вихід з кабінки. З панчіх бризкала вода... Джуліана розплакалася.

Джо зайшов, коли вона стояла над умивальником. Вона зняла свій мокрий зіпсований одяг і лишилася гола, спираючись однією рукою на умивальник, намагаючись заспокоїтися.

— Господи,— сказала вона, помітивши його поруч,— не знаю, що робити. Мій костюм шерстяний, тепер він геть понівечений.

Вона вказала рукою на купу мокрого одягу.

Дуже спокійно, хоча й із перекошеним обличчям, Джо сказав:

— Ти все одно не в цьому мала їхати.

Він витер її пухнастим готельним рушником і відвів до теплої, застеленої килимом кімнати.

— Вдягни білизну. Накинь щось на себе. Я викличу перукарку сюди, нехай прийде, іншого рішення немає.

Він знову підняв слухавку і набрав номер.

— А які пігулки ти мені збирався дати? — запитала вона, коли Джо закінчив розмову.

— Я забув. Зателефоную до аптеки. Ні, чекай, у мене дещо є. Нембутал чи щось таке.

Він побіг до валізи і почав шукати.

Коли він простягнув їй дві жовті капсули, вона незграбно взяла їх і запитала:

— Вони мене знищать?

— Що?

Його обличчя сіпнулось.

«Нижня частина мого тіла зітліє, лоно висохне».

— Я маю на увазі, у мене знизиться концентрація? — боязко запитала вона.

— Ні. Це ліки A. G. Chemie. У нас вдома продаються. Я приймаю їх, коли не можу заснути. Я тобі води принесу.

Він вибіг.

«Лезо,— подумала вона,— я проковтнула його. Тепер воно розтинає мені черево. Кара. Я — дружина єврея, а зійшлася із гестапівським убивцею». Вона знову відчула, як на очі набігають гарячі сльози. «Це мені за все, що я вчинила. Мене знищено».

— Ходімо,— сказала вона, підводячись,— до перукарки.

— Ти гола!

Він узяв її за руку, всадовив, спробував натягнути на неї трусики, але нічого не вийшло.

— Треба, щоб тобі зробили зачіску,— із відчаєм у голосі сказав він.— Де вона, ця Hur[91] ця жінка?

Джуліана повільно і ретельно вимовляла слова:

— Волосся утворює лося, який видаляє плями з наготи. Гасати, нікуди гайнути, щоб гойдатися на гачку. Гачок від Бога, волосся в'ється, повія волочиться.

«Пігулки. Можливо, скипидарна кислота. Усі вони змішалися і створили найнебезпечніший, найсильніший розчинник, щоб зжерти мене дотла».

Дивлячись на неї, Джо зблід.

«Бачить мене наскрізь,— подумала Джуліана.— Читає мої думки за допомогою свого апарату, хоч я й не можу його знайти».

— Від цих пігулок думки плутаються,— сказала вона.

— Ти їх ще не прийняла.

Він вказав на її стиснутий кулак, і вона побачила, що й досі їх тримає.

— У тебе проблеми з психікою.

Він обважнів, став повільним, ніби якась інертна маса.

— Тобі дуже погано. Ми не можемо їхати.

— Лікар не потрібен,— сказала вона,— зі мною все буде гаразд.

Вона спробувала всміхнутися. Вдивлялася в його обличчя, щоб дізнатися, чи їй це вдалося. «Відображення з його мозку, мої думки розкладаються».

— Я не можу везти тебе до Абендсенів,— сказав він.— Зараз точно ні. Завтра. Може, тобі стане краще. Спробуємо завтра. Ми мусимо.

— Можна мені знову до ванної?

Він кивнув, майже не слухаючи її. Думав про щось своє.

Вона повернулася до ванної, знову закривши за собою двері. У шафі ще одне лезо. Вона взяла його у праву руку і вийшла до кімнати.

— Бувай,— сказала вона.

Коли вона відчиняла двері у коридор, Джо скрикнув і накинувся на неї.

Помах руки.

— Жахливо,— сказала вона.— Вони ранять глибоко. Я мала знати.

«Я можу дати відсіч злодюжкам, які виривають з рук сумки, і нічним волоцюгам. Я впораюся. Куди я поцілила? Схопився рукою за шию і почав крутитися».

— Дай пройти. Не стій на дорозі, бо провчу. Хоча я лише жінка.

Не опускаючи леза, вона відчинила двері. Джо сів на підлогу, притиснувши руку до горла, ніби перегрівся на сонці.

— Бувай,— сказала вона і зачинила за собою двері.

Теплий, застелений килимовою доріжкою коридор.

Жінка в білій уніформі, щось мугикаючи або наспівуючи, котила перед собою візок, опустивши голову. Позираючи на номери на дверях, вона врешті зупинилася перед Джуліаною і підвела погляд, а тоді широко розплющила очі і роззявила рота.

— Ой, дорогенька, ну ти й набралася! Перукар тобі не зарадить. Іди негайно до своєї кімнати і вдягни щось, поки тебе не викинули з готелю. Боже мій!

Вона відчинила двері до кімнати.

— Нехай чоловік допоможе тобі протверезіти. Я скажу, щоб вам принесли гарячої кави. А зараз, будь ласка, повернись до своєї кімнати.

Штовхнувши Джуліану всередину, жінка захряснула за собою двері. Шурхіт коліс її візка поступово віддалявся.

«Перукарка»,— зрозуміла Джуліана. Поглянувши на себе, вона побачила, що й справді зовсім гола. Не дивно, що жінка так відреагувала.

— Джо,— сказала вона,— мене не випускають.

Вона підійшла до ліжка і знайшла свою валізу. Відкрила її і витрусила одяг. Білизна, блузка, спідниця... черевики на низьких підборах.

— Мене змусили повернутися,— сказала вона.

Знайшовши щітку для волосся, вона швидко розчесалася, потім розпушила волосся.

— Оце так ситуація! Ця жінка була просто перед дверима, от-от мала постукати.

Підвівшись, вона почала шукати дзеркало.

— Тепер краще?

Дзеркало знайшлося у дверцятах шафи. Джуліана покрутилася, роздивляючись себе, ставши навшпиньки.

— Мені так соромно,— сказала вона, озираючись на Джо.— Я не тямлю, що роблю. Ти, мабуть, дав мені якусь отруту. Хай що це було, але від нього не стає краще, а лише нудить.

Досі сидячи на підлозі, притискаючи руку до шиї, Джо сказав:

— Слухай, ти й справді дещо можеш. Перерізала мені аорту. Артерію на шиї.

Захихотівши, вона прикрила долонею рот.

— Господи, ну ти й дивак! Усе перекручуєш. Аорта у тебе в грудях, а ти, мабуть, про сонну артерію.

— Якщо я відведу руку, то стечу кров'ю за дві хвилини. І ти це знаєш. Тож поклич когось на допомогу, лікаря чи швидку. Ти розумієш, що я тобі кажу? Ти ж хотіла це зробити? Очевидно, що так. Що ж, зателефонуєш чи підеш сама покличеш?

Подумавши, вона сказала:

— Так, хотіла.

— То піди знайди когось. Щоб мене врятувати.

— Іди сам.

— Я не можу повністю затиснути рану.

Вона побачила, що між пальців у нього просочується кров, стікаючи зап'ястям. На підлозі вже утворилася калюжа.

— Я не наважуюся ворухнутися. Маю лишатися тут.

Джуліана вдягнула нове пальто, закрила свою нову шкіряну сумочку ручної роботи, взяла валізу і стільки пакунків зі своїми речами, скільки помістилося до рук. Вона переконалася, що не забула велику коробку, в якій була акуратно спакована блакитна італійська сукня. Відчинивши двері у коридор, вона озирнулася на Джо.

— Може, я скажу їм. Там, унизу, на реєстрації.

— Так.

— Гаразд. Я їм скажу. Не шукай мене у тій квартирі у Каньйон-Сіті, бо я туди не повернуся. І майже всі гроші в мене, отже, я дам собі раду, попри все. Бувай. І пробач.

Вона зачинила за собою двері і рушила коридором так швидко, як тільки могла, тягнучи валізу і пакунки.

У ліфті їй допомогли літній добре вдягнений бізнесмен та його дружина: вони взяли у неї пакунки, а внизу в вестибюлі покликали носія.

— Дякую,— сказала їм Джуліана.

Коли носій виставив валізу й пакунки із вестибюля на тротуар, Джуліана знайшла готельного співробітника, який пояснив, де її машина. Невдовзі вона вже стояла у холодному бетонному підземному паркінгу, чекаючи, поки паркувальник прижене її студебеккер. У сумочці вона знайшла дрібні гроші і дала паркувальнику чайові. А за мить уже виводила авто освітленим жовтими вогниками виїздом із паркінгу на темну вулицю, переповнену миготінням фар, автомобілями та неоновими вогнями реклами.

Швейцар у лівреї сам склав у багажник її пакунки й валізу, усміхаючись так сердечно й підбадьорливо, що, перш ніж поїхати, вона лишила йому на чай величезну суму. Вона страшенно дивувалася, що її не намагаються зупинити; ніхто й бровою не повів. «Думаю, вони знають, що Джо заплатить,— вирішила вона,— або вже заплатив, коли ми заселялися».

Зупинившись разом із іншими машинами перед світлофором, вона згадала, що не сказала нікому на реєстрації про Джо, який сидить на підлозі кімнати, чекаючи лікаря. Він і досі чекає там, чекає від цієї миті і до кінця світу або до завтрашнього ранку, поки не прийде покоївка.

«Я маю повернутися,— вирішила вона,— або зателефонувати. Зупинитися біля телефону-автомата».

«Усе так по-дурному вийшло,— подумала вона, їдучи далі, шукаючи, де можна припаркуватися і зателефонувати.— Хто б міг подумати про таке хоча б годину тому? Коли ми заселялися у готель, коли ходили крамницями... Ми от-от мали вдягнутися і піти вечеряти. Ми навіть могли б податися до нічного клубу». Вона помітила, що знову плаче; сльози скрапували з кінчика носа на блузку. «Шкода, що я не запитала в оракула. Він мав усе знати і застеріг би мене. Чому я не запитала? Я могла це зробити коли завгодно, десь у дорозі або навіть ще до від'їзду». Вона почала мимоволі стогнати. Цей звук, це виття, яке вона ніколи не чула від себе, нагнав на неї жаху, але вона не могла придушити його у собі, навіть коли зціпила зуби. Моторошне завивання, виспівування, голосіння й далі виривалося у ніс.

Вона припаркувалася, не зупиняючи двигун. Сиділа, трусячись, заклавши руки в кишені пальта.

— Господи,— безпорадно сказала вона собі,— що ж, гадаю, таке трапляється.

Вона вийшла з машини і дістала з багажника валізу. Відкривши її на задньому сидінні, вона рилася в одязі та взутті доти, доки не знайшла два томи оракула в чорній палітурці. Там, на задньому сидінні, досі не зупиняючи двигун, вона почала підкидати три десятицентові монети Штатів Скелястих Гір. Їй присвічувала вітрина універмагу. «Що мені робити? — запитала вона.— Скажи мені, що робити, благаю».

Гексаграма сорок друга. «Прибуток». Другий, третій, четвертий та верхній рівні активні. Отже, гексаграма трансформується у сорок третю, «Рішучі дії». Вона поглинала рядки очима, схоплюючи і вибудовуючи в голові послідовності значень, поєднуючи їх та роблячи висновки. Господи... Ситуацію було описано достеменно — ще одне диво. Усе, що трапилося, поставало у неї перед очима, схематично, ніби креслення:

Корисно буде

Зробити крок.

Корисно перейти через велику воду.

Подорож. Вирушити і зробити щось важливе, не лишатися тут. А тепер рівні. Вона ворушила губами, шукаючи...

Десять пар черепах не можуть

чинити йому опір.

Невтомна наполегливість приносить удачу.

Правитель приводить його до Бога.

А тепер шістка на третьому рівні. Від цих слів у Джуліани запаморочилося в голові:

Збагачення через несприятливі події.

Немає вини, якщо ти щирий

І йдеш серединою,

І приходиш до князя з печаттю.

Князь — це про Абендсена. Печать — новий примірник його книги. «Нещасливі події» — оракул знав, що трапилося з нею. Цей кошмар із Джо, чи як там його насправді звуть.

Вона прочитала текст до четвертої шістки:

Якщо пройдеш серединою

І постанеш перед князем,

Він піде за тобою.

«Я маю туди поїхати,— усвідомила вона,— навіть якщо Джо мене переслідуватиме».

Вона пробігла очима останній змінний рівень, дев'ятку зверху:

Він нікому не дає примноження.

Насправді хтось навіть завдає йому удару.

Його серце непостійне.

Нещастя.

«Боже мій,— подумала вона,— це про вбивцю, про гестапівців. Оракул каже мені, що Джо або хтось такий, як він, хтось інший приїде до Абендсена і вб'є його». Вона швидко перейшла до гексаграми сорок три. Судження:

Потрібно бути рішучим і розповісти про цю справу.

При дворі правителя

Щиро заявити про неї Небезпека.

Потрібно попередити своє рідне місто.

Мало користі від зброї,

Але корисно зробити крок,

Отже, немає сенсу повертатися у готель і переконуватися, що з Джо покінчено: це безнадійно, замість нього пришлють інших. Оракул повторює, навіть наполягає: їдь до Шаєнна і попередь Абендсена, хоч би як небезпечно це було. «Я маю повідомити йому правду».

Вона закрила книгу.

Повернувшись за кермо, вона знову влилася в потік машин і швидко розібралася, як виїхати з центральної частини Денвера на широкий північний автобан. Вона тиснула на газ з усіх сил, двигун якось дивно постукував, кермо і сидіння трусилися, у бардачку все гриміло.

«Спасибі доктору Тодту за ці автобани»,— казала вона собі, пролітаючи крізь темряву, в якій видно було лише її власні фари та розмітку на дорозі.

О десятій вечора через проблеми з шиною вона все ще не дісталася до Шаєнна, і тепер їй лишалося тільки з'їхати з шосе й пошукати, де зупинитися на ніч.

На дорожньому знаку попереду вона прочитала: «Грілі — п'ять миль».

«Завтра вранці знову в дорогу»,— сказала вона собі через кілька хвилин, повільно проїжджаючи центральною вулицею Ґрілі. Вона побачила декілька мотелів із вивісками про наявність вільних місць, отже, з цим не було проблем. «Я зараз маю зателефонувати Абендсену і сказати, що приїду»,— вирішила вона.

Припаркувавшись, вона знесилено вибралася з машини, рада можливості нарешті розігнути ноги. Цілий день у дорозі, з восьмої ранку. Неподалік на вулиці вона побачила цілодобову крамницю й рушила туди, сховавши руки в кишені пальта. Невдовзі вона опинилася в закритому просторі телефонної кабіни, прохаючи операторку з'єднати її з довідковою службою Шаєнна.

Телефонний номер Абендсенів — слава Богу — був у довіднику. Вона докинула двадцятип'ятицентових монет, і операторка з'єднала їх.

— Доброго вечора,— швидко відповів жіночий голос, енергійний, доволі приязний і молодий. Поза сумнівом, жінка була приблизно такого самого віку, як Джуліана.

— Місіс Абендсен? — сказала Джуліана.— Чи можу я поговорити з містером Абендсеном?

— Назвіться, будь ласка.

— Я прочитала його книгу і приїхала аж із Каньйон-Сіті, штат Колорадо. Зараз я у Ґрілі. Я планувала дістатися до вас сьогодні, але не встигаю, тому хотіла б запитати, чи можна буде навідатись завтра.

Помовчавши, місіс Абендсен відповіла, так само приязно:

— Так, уже пізно, а ми лягаємо спати доволі рано. Чи мали ви якусь... особливу причину для зустрічі з моїм чоловіком? Він зараз дуже зайнятий.

— Я хотіла поговорити з ним.

Власний голос звучав для Джуліани монотонно і безбарвно. Вона втупилася у стіну кабінки, безсила щось додати — у неї боліло тіло, в пересохлому роті відчувався неприємний присмак. Крізь скло вона бачила продавця. Він обслуговував чотирьох підлітків, які замовили молочні коктейлі. Вона прагнула бути поряд із ними і майже не слухала відповідь місіс Абендсен. Їй дуже хотілося освіжитися прохолодним напоєм, а до нього взяти сендвіч із куркою чи щось таке.

— Готорн працює, як йому заманеться,— говорила місіс Абендсен своїм веселим енергійним голосом.— Якщо ви приїдете завтра, я нічого не можу обіцяти: можливо, він увесь день буде в роботі. Але якщо ви готові до цього...

— Так,— перервала Джуліана.

— Я знаю, що він залюбки поспілкується з вами кілька хвилин, якщо зможе,— продовжувала місіс Абендсен,— але, будь ласка, не засмучуйтеся, якщо трапиться так, що він не матиме часу, щоб з вами поговорити чи бодай привітатися.

— Ми прочитали його книгу, і вона нам дуже сподобалася,— сказала Джуліана.— Я взяла її з собою.

— Зрозуміло,— сказала місіс Абендсен так само приязно.

— Ми заїхали в Денвер — робили покупки і втратили багато часу.

«Ні,— подумала вона,— все змінилося, тепер все по-іншому».

— Послухайте,— сказала вона,— їхати до Шаєнна мені наказав оракул.

— Боже мій,— сказала місіс Абендсен так, наче знала, про що йдеться, але все ж не сприймала ситуацію серйозно.

— Я вам зачитаю.

Оракул був у неї з собою, в кабінці. Прилаштувавши книги на поличці під телефоном, вона почала старанно гортати сторінки.

— Секунду.

Вона знайшла потрібну сторінку і прочитала місіс Абендсен перше судження, а потім відповідні рівні. Коли вона дійшла до дев'ятки зверху — про удар і нещастя — то почула, як місіс Абендсен скрикнула.

— Прошу? — запитала Джуліана, зупинившись.

— Продовжуйте.

Джуліана помітила, що тепер тон у неї став більш проникливим та занепокоєним.

Коли Джуліана прочитала судження сорок третьої гексаграми, де було слово «небезпека», настала тиша. Ані місіс Абендсен, ані Джуліана нічого не говорили.

— Що ж, тоді чекаємо на вас завтра,— врешті сказала місіс Абендсен.— Ви могли б назвати своє ім'я?

— Джуліана Фрінк. Дуже вам дякую, місіс Абендсен.

Втрутилася телефоністка і різко сказала, що час розмови збіг. Джуліана повісила слухавку, взяла сумочку та книги оракула й вийшла з телефонної кабінки до стійки з газованою водою.

Коли вона замовила сендвіч та колу й сиділа, затягуючись сигаретою й відпочиваючи, то з жахом і подивом усвідомила, що нічого не сказала місіс Абендсен про гестапівця чи агента Служби безпеки, чи ким він там був, цей Джо Чіннаделла, якого вона лишила в готельному номері в Денвері. Вона просто не могла повірити. «Я забула! — сказала вона собі.— У мене зовсім вилетіло з голови. Як таке могло трапитись? Мабуть, у мене дах поїхав. Я точно зовсім хвора, дурна й ненормальна».

Вона полізла до своєї сумочки у пошуках дрібних грошей, щоб зателефонувати ще раз, але, вже підвівшись зі стільця, вирішила: «Ні, я не можу знову їм сьогодні телефонувати. Хай буде як буде. Уже надто пізно. Я втомлена, і вони, мабуть, уже лягли спати».

Вона доїла свій сендвіч з курятиною та салатом, випила колу, а тоді поїхала до найближчого мотелю, зняла номер і, здригаючись, заповзла у ліжко.

14

«Немає відповіді,— подумав містер Нобусуке Таґомі.— Нема розуміння. Навіть в оракулі. Але я все одно маю жити далі, день за днем.

Я знайду щось дрібне. У будь-якому разі житиму непомітно. Аж поки колись не...»

Хай там що, він попрощався з дружиною і вийшов з дому. Але сьогодні він не вирушив до будівлі «Ніппон-таймс», як робив зазвичай. Чому б не розслабитися? Поїхати у зоопарк «Ґолден-гейт»? Там риби, тварини. Подивитися на істот, які насолоджуються життям, хоч і не вміють думати.

«Час. Велотаксі їде туди довго, і я матиму час на споглядання. Якщо можна так сказати.

Але дерева і тварини в зоопарку знеособлені. Я повинен триматися за людське життя. Від цього я знову перетворився на дитину, але, можливо, це й добре. Я міг би зробити так, щоб повернути це на краще».

Водій велотаксі їхав по Карні-стрит, прямуючи до центральної частини Сан-Франциско. «Поїхати канатною дорогою,— раптом спало на гадку містеру Таґомі.— Така проста поїздка, що майже сльози на очі навертаються, чистісіньке щастя. Канатна дорога мала б зникнути ще у 1900 році, але якимось чином збереглася дотепер».

Він відпустив велотаксі і пішов тротуаром до найближчої зупинки.

«Мабуть, я ніколи вже не зможу повернутися до будівлі „Ніппон-таймс“,— подумав він.— Звідти відгонить смертю. Мою кар'єру завершено, але тим краще. Рада Торгових представництв знайде мені заміну. Але Таґомі й далі ходить, існує і все пам'ятає. Отже, нічого не скінчилося.

Все одно війна чи операція „Кульбаба“ знищить нас усіх. Немає значення, що ми в ту мить робитимемо. Наш ворог, пліч-о-пліч з яким ми боролися в попередній війні. Яку це нам принесло користь? Можливо, потрібно було воювати проти них. Або дозволити їм зазнати поразки, допомогти їхнім ворогам — Сполученим Штатам, Великій Британії, Росії.

Куди не глянь, скрізь безвихідь.

Оракул сповнений загадок. Можливо, він скорботно відвернувся від світу людей. Мудреці усамітнюються.

Ми опинилися в Ситуації самотності. Ми не можемо розраховувати на допомогу, як це було раніше. Що ж, мабуть, це теж добре. Або може вийти на краще. Попри все, потрібно намагатися відшукати Шлях».

Він сів у вагончик фунікулера на Каліфорнія-стрит і проїхав до кінця гілки. Він навіть вистрибнув із вагончика і допоміг розвернути його на дерев'яній платформі. З усіх його ритуалів у Сан-Франциско цей був для нього найдорожчим. Але цього разу він нічого не відчув. Порожнеча всередині була ще гострішою, адже тепер усе перемішалося.

Звісно, він поїхав назад. Проте... це був лише ритуал, і він це усвідомив, коли дивився на вулиці, будівлі і потік машин у зворотному порядку.

Біля Стоктона він підвівся, щоб зійти. Але на зупинці, коли вже виходив, почув голос кондуктора, який гукав до нього:

— Ваш портфель, сер.

— Дякую.

Містер Таґомі забув його у вагоні. Простягнувши руку, він узяв портфель, а тоді вклонився, коли вагон із брязкотом рушав далі.

«Вміст портфеля дуже цінний,— подумав він.— Там кольт 44-го калібру — дуже вартісна колекційна річ. Тепер він завжди під рукою, про всяк випадок, якщо мстиві головорізи з СБ захочуть поквитатися зі мною особисто. Ніколи не знаєш, що може трапитися».

І все ж містер Таґомі відчував, що, попри всі минулі події, ця нова звичка має невротичну природу.

«Я не повинен їй коритися,— повторив він собі, коли знову рушив вулицею, тримаючи в руці портфель. Компульсивно-обсесивна фобія». Однак позбутися її він не міг.

«Вона в моєму кулаку, а я в її»,— подумав він.

«Отже, я втратив здатність радіти? Невже всі мої інстинкти викривилися через те, що я зробив? Отже, відтепер сама ідея колекціонування зазнала непоправної шкоди, а не лише ставлення до цієї конкретної речі? Найважливіша складова мого життя... Як прикро. Сфера, в яку я поринав з такою насолодою».

Піймавши велотаксі, він наказав водієві їхати на Монтґомері-стрит до крамниці Роберта Чілдена. «Потрібно все з'ясувати. Лишилася всього одна ниточка, яка пов'язує мене з моїм добровільним вчинком. Можливо, мені вдасться обійти свої тривожні схильності, доплативши й обмінявши револьвер на ще ціннішу старожитність. У ньому для мене занадто багато суб'єктивної історії... І це неправильно. Але все зводиться до мене. Більше ні в кого цей револьвер не викликатиме такого відчуття. Це все лише у моїй голові.

Я стану вільним,— гарячково думав він.— Якщо позбутися револьвера, все минеться, розчиниться в минулому. Адже воно не лише у мене в голові; як завжди стверджує теорія історичності, воно ще й у самому револьвері. Ми — складники одного рівняння!»

Він під'їхав до магазину. «Я тут стільки всього купив,— усвідомив він, розплачуючись із водієм,— для професійних і особистих потреб». Він узяв портфель і поквапився всередину.

Там за прилавком стояв містер Чілден, щось поліруючи ганчіркою.

— Містере Таґомі,— сказав він з поклоном.

— Містере Чілден,— відповів Таґомі, теж кланяючись.

— Який сюрприз, яка честь!

Чілден відклав ганчірку й річ, яку тримав у руках, і вийшов з-за прилавка. Звичний ритуал: привітання і таке інше. Однак Таґомі відчував, що сьогодні Чілден поводиться якось інакше. Більше мовчить. «Це на краще,— вирішив він.— Зазвичай він говорить трохи забагато і надто голосно. Метушливо крутиться довкола. Але ця зміна може бути й поганим знаком».

— Містере Чілден,— сказав містер Таґомі, розстібаючи портфель, поставлений на прилавок,— я хотів би обміняти річ, яку придбав кілька років тому. Наскільки я пам'ятаю, ви таке практикуєте.

— Так, але це залежить від стану речі,— насторожено сказав Чілден.

— Кольт 44-го калібру.

Вони обоє мовчки дивилися на револьвер та коробку з кількома відсутніми набоями у відкритому тиковому футлярі. Містер Чілден немовби відсторонився. «Он як,— зрозумів містер Таґомі.— Що ж, нехай так і буде».

— Це вас не цікавить.

— Ні, сер,— відповів Чілден здавленим голосом.

— Не буду наполягати.

Містер Таґомі почувався абсолютно безсилим. «Я відступаю. Боюся, мною керує інь — покірливе, сприйнятливе...»

— Прошу мені вибачити, містере Таґомі.

Той вклонився і прибрав револьвер та набої у футляр, який поклав у портфель. «Доля. Ця річ має залишитись у мене».

— Здається, ви пригнічені,— зауважив містер Чілден.

— Отже, ви помітили.

Таґомі занервувався: невже він виставив свій внутрішній світ усім на огляд? Він знизав плечима. Звісно, так воно й було.

— У вас була якась особлива причина, щоб повернути цю річ?

— Ні,— відповів містер Таґомі, знову належним чином приховуючи свій внутрішній світ.

Містер Чілден, подумавши, сказав:

— Я сумніваюся, що ця річ із моєї крамниці. У нас не продається така модель.

— А я впевнений, що купив револьвер у вас,— сказав містер Таґомі,— але це не має значення. Я приймаю ваше рішення і не відчуваю образи.

— Сер, дозвольте показати вам нові надходження. Маєте хвилинку?

Містер Таґомі відчув давнє хвилювання.

— Щось особливе?

— Прошу сюди, сер.

Чілден повів його залою.

У замкненій скляній вітрині на підставках, вкритих чорним оксамитом, лежали якісь завитки металу. Їхні форми радше натякали, аніж справді щось зображали. Коли містер Таґомі підійшов роздивитися їх, вони справили на нього якесь дивне враження.

— Я показую їх усім без винятку клієнтам,— сказав Роберт Чілден.— Сер, чи знаєте ви, що це таке?

— Здається, прикраси,— відповів містер Таґомі, помітивши шпильку.

— Вони американські. Звісно, як і все у цій крамниці. Але вони не старовинні, сер.

Містер Таґомі поглянув на нього.

— Сер, вони нові,— бліде невиразне обличчя Роберта спалахнуло від захвату.— Це нове життя моєї країни, сер. Початок. У формі крихітних незнищенних пагінців краси.

Містер Таґомі із належною увагою неквапно роздивився декілька прикрас, узявши їх до рук. «Так, їх справді одухотворює щось нове,— вирішив він.— Тут проявляється закон Дао. Коли всюди інь, у найгустішій темряві раптом народжується перший проблиск світла... усі ми знаємо це. Ми вже бачили таке раніше, а зараз я бачу це тут. І все ж для мене це просто брухт. Вони не захоплюють мене так, як містера Роберта Чілдена. Це прикро для нас обох. Але так воно є».

— Симпатично,— пробурмотів він, кладучи прикраси на місце.

— Сер, це не одразу приходить,— твердо сказав містер Чілден.

— Ви про що?

— Новий погляд на світ у вашому серці.

— Ви навернулись у нову віру. Я б теж хотів, щоб зі мною таке трапилось. Але це не так.

Містер Таґомі вклонився.

— Іншого разу,— сказав містер Чілден, проводжаючи його до виходу. Містер Таґомі помітив, що він навіть не спробував показати йому інші товари.

— Ви робите велику ставку на сумнівні речі,— сказав містер Таґомі.— Здається, ви обрали неперспективний напрямок.

Містер Чілден не поворухнувся.

— Пробачте мені, але я не помиляюся,— сказав він.— Я чітко відчуваю в цих речах зародки майбутнього.

— Нехай так, але ваш англосаксонський фанатизм для мене чужий.

І все ж він відчув певну нову надію. Свою власну, в собі.

— На все добре,— він вклонився.— Я незабаром знову до вас навідаюся. Тоді, можливо, ми перевіримо ваше пророцтво.

Містер Чілден мовчки вклонився.

Містер Таґомі вийшов, тримаючи свій портфель, в якому лежав кольт 44-го калібру.

«Я йду з тим, з чим і прийшов,— подумав він.— Я й досі шукаю. І досі не маю того, що мені потрібно, аби повернутися у світ.

А якби я купив одну з цих дивних невиразних прикрас? Тримав би її при собі, роздивлявся, споглядав... Чи знайшов би я через неї врешті-решт свій шлях назад? Сумніваюся.

Вони для нього, але не для мене.

І все ж, навіть якщо всього одна людина знаходить свій шлях, це означає, що Шлях існує. Навіть якщо мені самому не вдається його знайти.

Я заздрю Чілдену».

Містер Таґомі розвернувся і закрокував назад до крамниці. Містер Чілден не повертався всередину, він стояв у дверях і пильно дивився на нього.

— Сер, я куплю одну з цих речей. Будь-яку, на ваш розсуд. Я не маю віри, але ладен зараз вхопитися за соломинку.

Він знову пройшов за містером Чілденом залою до скляної вітрини.

— Я не вірю. Але носитиму цю річ із собою і дивитимуся на неї регулярно. Скажімо, через день. І якщо за два місяці я не побачу...

— Я поверну вам повну вартість.

— Дякую.

Містеру Таґомі стало краще. «Інколи варто хапатися за будь-яку можливість,— вирішив він,— і нема в цьому приниження. Навпаки, це ознака мудрості, розуміння ситуації».

— Це заспокоїть вас,— сказав містер Чілден.

Він вийняв простий срібний трикутник, прикрашений орнаментом із порожнистих краплин. Внизу чорний, згори блискучий та сповнений світла.

— Дякую,— сказав містер Таґомі.

Узявши велотаксі, містер Таґомі подався до Портсмут-сквер, невеликого громадського парку, розташованого на схилі над Карні-стрит. Звідти було видно відділок поліції. Він всівся на лавці на осонні. Голуби ходили вимощеними бруком доріжками, шукаючи їжу. На інших лавках читали газети або дрімали неохайні з вигляду чоловіки. Де-не-де на газоні лежали інші, дрімаючи.

Вийнявши з кишені паперовий пакет із назвою крамниці Чілдена, містер Таґомі сидів, тримаючи його обома руками та гріючись під сонцем. Потім відкрив пакет і дістав своє нове придбання, щоб роздивитися його на самоті, у цьому маленькому парку серед трав, доріжок і старих людей.

У нього в руках був срібний завиток. Обіднє сонце відбивалося в ньому, як у тих дрібничках, що їх кладуть у коробки з мюслями, мов у збільшувальному дзеркалі Джека Армстронґа. Або — він уважно роздивлявся цю річ — ом, як кажуть брахмани. Сфокусована точка, яка все вловлює. У цьому предметі є натяк і на те, й на інше. Розмір, форма. Він продовжував уважно роздивлятися.

«Чи прийде те, що напророкував містер Чілден? П'ять хвилин. Десять хвилин. Я сидітиму, скільки зможу. На жаль, часу завжди бракує. Що ж я таке тримаю в руках, поки мій час іще не збіг?»

«Пробач,— подумав містер Таґомі, звертаючись до срібної закарлючки.— Нас постійно щось змушує підійматися й діяти». Він із жалем почав запаковувати її. Ще один сповнений сподівання погляд — він знову щосили уважно подивився на цю річ. «Мов дитина,— сказав він собі.— Удаю невинність та віру. Притискаючи до вуха мушлю, випадково знайдену на узбережжі. Чуючи в її невиразному шурхоті мудрість моря.

А тут око замість вуха. Увійди в мене і скажи, що трапилося, що це означає і чому. Згущення всього розуміння в одній скінченній закарлючці.

Вимагати забагато — означає нічого не отримати».

— Слухай,— сказав він sotto voce[92],— гарантія обіцяє велике відшкодування.

«А якщо сильно трусонути її, як старий годинник, що ніяк не хоче заводитись?»

Він так і зробив. Вгору-вниз. Або як кості перед вирішальним кидком. Щоб розбудити божество всередині. «Може, воно спить. Або в дорозі[93]. Їдка жорстока іронія пророка Іллі. Або воно десь пішло». Містер Таґомі ще раз сильно трусонув срібний завиток, затиснувши його в кулаку. «Кличте голосом сильнішим». Він вкотре уважно подивився на ту річ.

«Ти дрібна й порожня»,— подумав він.

«Потрібно висварити її,— сказав він собі.— Налякати».

— У мене уривається терпець,— сказав він sotto voce.

— І що далі? У канаву тебе пожбурити?

Дмухнути на неї, потрусити, знову дмухнути. Перемогти у цій грі.

Він розсміявся. Безглузда авантюра, тут, під теплим сонцем. Комедія на очах у всіх перехожих. Він винувато озирнувся. Але ніхто не дивився на нього. Літні чоловіки сонно куняли. Хоч це добре.

«Я перепробував усе,— усвідомив він.— Благав, споглядав, погрожував, поринав у тривалі роздуми. Що ще можна зробити?

Якби я міг просто лишитися тут. Але мені в цьому відмовлено. Можливо, ще трапиться нагода. Але водночас, як каже Вільям Ґілберт, така нагода випадає лиш раз. Це так? Я відчуваю, що це так.

У дитинстві я мислив, як дитина. Але зараз я відкинув дитинність. Тепер я повинен звернутися до інших сфер. Маю по-новому домагатися відповіді.

Маю мислити науково. Вичерпно проаналізувати кожну можливість за допомогою логіки. Систематично, у класичній традиції арістотелівських експериментів».

Він затулив пальцем праве вухо, щоб не чути вуличного шуму та не відволікатися на інші звуки, а до лівого щільно притиснув срібний трикутник, ніби мушлю.

Жодного звуку. Жодного шуму, що нагадував би океанський, хоч насправді це шум крові у нашому тілі,— навіть цього не було.

Тоді яким іще органом чуття можна вловити цю таємницю? Слух нічого не дав, це очевидно. Містер Таґомі заплющив очі і почав обмацувати кожен клаптик поверхні крихітної прикраси. І дотик теж — пальці нічого йому не сказали. Нюх. Він підніс срібний трикутник до носа і вдихнув повітря. Ледь вловимий металічний запах, але без жодного сенсу. Смак. Відкривши рот, він крадькома поклав прикрасу на язик, запхнув до рота, мов крекер, але жувати, звісно, не став. Ніякого сенсу, лише гірка холодна твердість металу.

Він знову поклав трикутник на долоню.

Нарешті знову можна дивитися. Зір — найвищий із органів чуття за грецькою ієрархією. Він усіляко розвертав трикутник, роздивлявся його з усіх боків, extra rem[94].

«Що мені відкривається у цьому довгому, терплячому спогляданні? — запитав він себе.— Який ключ до правди оприявнюється мені у цій речі?»

— Підкорися,— сказав він срібному трикутнику.— Вивергни з себе таємницю.

«Мов жаба, яку витягнули з глибини,— подумав він.— і затиснули в кулаці, примушуючи розповісти про те, що криється у водній безодні. Однак ця жаба навіть не квакає, вона мовчки задихається, перетворюючись на камінь, глину чи мінерал. Не ворушиться. Повертається до стану твердої субстанції, звичного для її замогильного світу.

Метал — породження землі,— подумав він, роздивляючись трикутник.— Він із її надр. Із царства, яке лежить найглибше і є найщільнішим. Землі тролів та печер, вологої, завжди оповитої темрявою. Це світ інь у найсумнішому своєму вияві. Світ трупів, руйнації та розпаду. Випорожнень. Усього померлого, що опускається вниз і розкладається, шар за шаром. Демонічний світ непорушності; час-що-минув».

Та попри все, срібний трикутник вилискував на сонці. У ньому відбивалося світло. «Вогонь,— подумав містер Таґомі.— Ця річ аж ніяк не волога і не темна. Вона не важка, не налита втомою, а пульсує життям. Висока сфера, що є частиною ян: небесність, ефірність. Таким і має бути витвір мистецтва. Так, це завдання митця: взяти шматок породи із темної, німої землі і перетворити його на осяйну небесну форму, в якій відбивається світло.

Мертве, в яке вдихнули життя. Труп, який перетворили на полум'яне видовище, минуле, яке підкорили майбутньому».

— До чого ти належиш? — запитав він у срібного завитка.— До темного мертвотного інь чи яскравого, сповненого життя ян?

На долоні танцювало і засліплювало його своїм блиском срібло. Він примружився і тепер не бачив нічого, крім гри вогню.

«Тіло інь, душа ян. Союз металу та полум'я. Зовнішнє і внутрішнє, мікрокосмос у моїй долоні.

Чим є той простір, про який говорить ця річ? Шляхом нагору. На небо. Це час? Ти кличеш до осяйного світу мінливості. Так, ця річ вивергнула свою душу: світло. І мою увагу зосереджено на ньому, я не можу відвести погляд. Я зачарований гіпнотичною блискучою поверхнею, яка вже не підвладна мені. Я не можу відірватися».

— Тепер говори зі мною,— наказав він.— Тепер, коли ти вже піймала мене, я хочу почути твій голос, що лине зі сліпучого світла, білого та ясного, яке, згідно з «Тибетською книгою мертвих[95]», чекає на нас лише після закінчення земного існування.

«Але мені не треба чекати, доки помру, доки розпадеться мій анімус, блукаючи в пошуках нового лона. Усі жахні й милостиві божества — ми пройдемо повз них, як і повз оповиті димом вогні. А також повз пари, що злягаються. Повз усе, крім цього світла. Я готовий дивитися на нього без трепету. Поглянь, я не відступаю.

Я відчуваю, як мене спрямовують гарячі вітри карми. Однак залишаюся тут. Мене правильно навчили: я не повинен відступати від ясного білого світла, бо якщо відступлю, то знову увійду у цикл народжень та смертей, ніколи не матиму свободи, ніколи не отримаю звільнення. Покривало майя опуститься знову, якщо я...»

Світло зникло.

Він тримав у руках просто тьмяний срібний трикутник. Впала тінь, затуляючи сонце. Містер Таґомі підвів погляд.

Біля лавки стояв високий полісмен у синій уніформі й усміхався.

— Що? — сказав ошелешений містер Таґомі.

— Я просто спостерігав за тим, як ви складаєте головоломку.

Полісмен зібрався був іти доріжкою далі.

— Головоломку? — повторив містер Таґомі.— Це зовсім не головоломка.

— Хіба це не одна з тих головоломок, які потрібно розібрати на частини? У мого малого їх повно. Деякі складні.

Полісмен пішов.

«Мій шанс на нірвану втрачено. Все зникло. Через втручання цього білого варвара, янкі-неандертальця. Цієї недолюдини, яка подумала, що я б'юся над пустопорожньою дитячою забавкою».

Підвівшись із лавки, він непевно ступив кілька кроків. «Потрібно заспокоїтися. Жахливі шовіністичні інвективи, плебейський расизм — це занадто ницо для мене.

В мені вирують неймовірні пристрасті, які неможливо спокутувати».

Він пішов крізь парк. «Не зупиняйся,— сказав він собі.— Очищення приходить через рух».

Він вийшов до краю парку. Тротуар. Карні-стрит. Шум щільного потоку машин. Містер Таґомі завмер на узбіччі.

Жодного велотаксі. Тоді він рушив тротуаром і влився у натовп. Коли таксі потрібні, їх ніколи немає.

Господи, а це що таке? Він зупинився, ошелешено дивлячись на огидну безформну масу на обрії, що затуляла краєвид, мов кошмарні американські гірки. Величезна конструкція з металу та бетону, підвішена в повітрі.

Містер Таґомі звернувся до перехожого, худорлявого чоловіка у м'ятому костюмі.

— Що це таке? — владно запитав він, вказуючи на споруду.

— Потворно, правда? — вишкірився чоловік.— Це автострада Ембаркадеро. Багато хто вважає, що вона весь пейзаж спаскудила.

— Ніколи раніше її не бачив,— сказав містер Таґомі.

— Пощастило вам,— відповів чоловік і пішов далі.

«Це поганий сон,— подумав містер Таґомі,— я маю прокинутися. Куди сьогодні позникали усі велотаксі?»

Він закрокував швидше. Все довкола вкривала тьмяна димчаста примарна пелена. Пахло горілим. Тьмяні сірі будівлі, тротуар, пішоходи, які сьогодні особливо квапилися. І досі жодного таксі.

— Таксі! — закричав містер Таґомі, поспішаючи далі.

Марно. Лише автомобілі й автобуси. Він ніколи не бачив автомобілів такої форми — схожих на великі неоковирні дробарки. Він остерігався зводити на них погляд і дивився прямо перед собою. «У мене дуже тривожне викривлення оптичного сприйняття. Розлад, який порушує моє відчуття простору. Обрій дивовижно вигнуто. Наче кінцева стадія астигматизму, яка настала без попередження.

Я маю перепочити. Якась брудна забігайлівка попереду. Всередині лише білі, хлебчуть щось». Містер Таґомі штовхнув дерев'яні двері з двох половинок. Запах кави. Ревіння музики з неоковирного музичного автомата в кутку. Містер Таґомі зіщулився й рушив до бару.

— Усі стільці зайняті білими! — вигукнув Містер Таґомі.

Декілька білих зиркнули на нього. Але ніхто не підвівся. Ніхто не поступився йому місцем. Вони хлебтали далі.

— Встаньте негайно! — голосно сказав містер Таґомі найближчому до нього білому. Прокричав йому прямо у вухо.

Чоловік поставив свою чашку з кавою і сказав:

— Не заривайся, жовтопикий.

Містер Таґомі поглянув на інших білих. Усі дивилися на нього вороже. І жоден не поворухнувся.

«Світ „Бардо Тхедола“,— подумав містер Таґомі.— Хтозна-куди несе мене гарячий вітер. Видіння. Видіння чого? Чи може анімус витерпіти це? Так, „Книга мертвих“ готує нас до цього: після смерті ми ніби й бачимо інших, але все здається ворожим. Кожен перебуває на самоті. І нема кому його втішити. Страшна подорож. І завжди крізь царства мук, повторного народження, ладні прихистити зламаний сполоханий дух. Омана».

Він вискочив із забігайлівки. Двері захряснулися за ним. Він знову опинився на тротуарі.

«Де я? Поза своїм світом, простором і часом.

Срібний трикутник дезорієнтував мене. Я відірвався від свого причалу, і тепер мені нема на що спертися. Це покара за мою зухвалість. Урок, який я запам'ятаю назавжди. Людина намагається заперечити те, що говорять їй її органи чуття. Навіщо? Заради того, щоб цілковито загубитися, не маючи орієнтирів чи дороговказу?

Гіпногогічний стан. Здатність концентруватися так знизилася, що настають оці сутінки. Світ сприймається винятково у його символічному аспекті, з позиції архетипів, жахливо перемішаних з матеріалами несвідомого. Типово для сомнамбулізму, викликаного гіпнозом. Потрібно покласти край цій страшній біганині серед тіней. Відновити центр еґо за допомогою концентрації».

Він опустив руку в кишеню, шукаючи срібний трикутник. Але він зник. Лишився на лавці у парку разом із портфелем. Катастрофа.

Зігнувшись, він побіг тротуаром назад до парку.

Волоцюги у своєму напівсні здивовано проводжали його поглядом, коли він дерся вгору доріжкою. Ось та лавка. Ось його портфель, спертий на неї. І ані сліду срібного трикутника. Він почав шукати. Так. Трикутник впав у траву і лежав, частково сховавшись у ній. Там, куди він його пожбурив, розлютившись.

Він знову сів, хапаючи ротом повітря.

«Сфокусуйся ще раз на срібному трикутнику,— наказав він собі, коли віддихався.— Зосередься на ньому щосили і рахуй до десяти. А тоді вигукни щось приголомшливе. „Erwache“[96], наприклад.

Ідіотський сон наяву, схожий на фугу. Відтворення найотруйніших особливостей підліткового віку, а не ясної незайманої невинності справжнього дитинства. Власне, я саме на це й заслуговую.

Я сам у всьому винен. Потрібно звинувачувати не злий намір містера Чілдена чи майстрів, а власну жадобу. Розуміння не приходить за примусом».

Він повільно рахував уголос, а тоді зірвався на ноги.

— Клята глупота,— різко сказав він.

Туман розсіявся?

Він роззирнувся довкола. Розмитість начебто зникла. Зараз докладний вибір слів Святим Павлом — «бачимо ми ніби у дзеркалі, у загадці»[97] — сприймається не як метафора, а як проникливе посилання на оптичну ілюзію. «Наше бачення справді астигматичне, у глибинному сенсі: наш простір і час — породження нашої власної психіки, і якщо вони хоч на мить похитнуться — це мов гострий розлад у середньому вусі.

Ми інколи впорядковуємо світ навмання, будь-яке відчуття рівноваги зникає».

Він знову сів, сховав срібний трикутник у кишеню пальта і поставив портфель на коліна. «Тепер треба зробити от що,— сказав він собі,— піти й подивитися, чи ця зловісна конструкція й досі там. Як цей чоловік назвав її? Автострада Ембаркадеро».

Однак він боявся.

«Але я ж не можу просто сидіти тут,— подумав він.— У мене купа справ, як говорили колись в народі в Америці. На мене чекає робота.

Дилема».

Двоє китайських хлопчаків галасливо промчали доріжкою. Зграя голубів злетіла вгору, і хлопчаки зупинилися.

— Гей, хлопці! — гукнув містер Таґомі, порпаючись у кишені.— Ходіть сюди.

Вони сторожко наблизилися.

— Ось десять центів.

Містер Таґомі жбурнув хлопцям монету, і вони почали чубитися над нею.

— Спускайтеся на Карні-стрит. Подивіться, чи є там велотаксі. Прийдете сюди і скажете мені.

— А ви дасте нам ще десять центів, коли ми повернемося? — запитав один із хлопчиків.

— Так. Але скажіть правду.

Вони кинулися вниз доріжкою.

«Якщо таксі немає, краще мені сховатися у відлюдному місці і накласти на себе руки».

Він вчепився у портфель. «Зброя ще тут, отже, з цим не виникне жодних проблем».

Хлопці мчали назад.

— Шість! — закричав один.— Я нарахував шість таксі.

— А я п'ять,— вимовив задихано інший.

— Ви впевнені, що це велотаксі? Ви бачили, як водії крутять педалі?

— Так, сер,— в один голос відповіли хлопці.

Він дав кожному по десять центів. Вони подякували і побігли геть.

«Треба повертатися в офіс до роботи»,— подумав містер Таґомі. Він підвівся, міцно тримаючи портфель за ручку. Обов'язок кличе. Ще один звичний день.

Він знову спустився доріжкою на тротуар.

— Таксі! — закричав він.

Із потоку машин виринуло велотаксі. Водій зупинився на узбіччі.

— Так, сер.

Темне обличчя водія блищало від поту, груди важко здіймалися.

— До будівлі «Ніппон-таймс»,— наказав містер Таґомі.

Він зручно влаштувався на сидінні. Шалено крутячи педалі, водій влився у потік інших таксі та автомобілів.

Містер Таґомі дістався до будівлі «Ніппон-таймс» майже опівдні. Він наказав операторці у центральному вестибюлі з'єднати його з містером Ремзі нагорі.

— Це Таґомі,— сказав він, коли їх з'єднали.

— Доброго ранку, сер. Для мене велике полегшення чути вас. Вас не було, я занепокоївся і зателефонував вам додому о десятій годині, але ваша дружина сказала, що не знає, куди ви пішли.

— Усе прибрали?

— Жодного сліду не лишилося.

— Точно?

— Даю слово, сер.

Задовольнившись цим, містер Таґомі повісив слухавку і увійшов у ліфт.

Нагорі, у своєму офісі, він дозволив собі швидко роззирнутися. Глянути краєм ока. Жодного сліду вчорашнього, як йому й обіцяли. Він відчув полегшення. Хто не бачив на власні очі, той і не знатиме. Історичність, яка всоталася у пластикове покриття підлоги...

Містер Ремзі зустрів його всередині.

— Ваша мужність стала темою панегірика у «Таймс»,— сказав він.— Стаття описує...

Помітивши вираз обличчя містера Таґомі, він замовк.

— Доповідайте про нагальні справи. Що з генералом Тедекі? Тим, який називав себе містером Ятабе?

— Він таємно повертається до Токіо літаком. Ми напустили туману, щоб заплутати сліди.

Містер Ремзі схрестив пальці на знак надії.

— Скажіть, будь ласка, що з містером Бейнсом.

— Я не знаю. Коли вас не було, він приходив ненадовго, навіть крадькома, але нічого не сказав. Імовірно, він повернувся до Німеччини,— нерішуче додав містер Ремзі.

— Йому набагато краще було б податися на Рідні Острови,— сказав містер Таґомі, звертаючись радше до самого себе.

У будь-якому разі, важила насамперед доля старого генерала. «До того ж тут я безсилий,— подумав містер Таґомі.— І я, і моя установа. Вони скористалися мною. Звичайно, це добре і правильно. Я послужив їм... як воно? Прикриттям.

Я — маска, яка приховує реальність. А позаду мене непомітно відбуваються справжні події, захищені від жадібних допитливих поглядів».

«Дивно,— подумав він,— інколи життєво необхідно бути просто картонною обкладинкою. Тут було б щось від саторі, якби я зумів це вловити. Ми можемо лише здогадуватися про мету всієї цієї ілюзорності. Закон економії: ніщо не втрачається. Навіть нереальне. Яка величність у всьому процесі!»

Увійшла схвильована міс Ефрайкян.

— Містере Таґомі! Мене прислали з переговорної.

— Заспокойтеся, міс.

«Потік часу несе нас далі»,— подумав він.

— Сер, прийшов німецький консул. Хотів би з вами поговорити.

Вона перевела погляд з містера Таґомі на містера Ремзі, потім знову поглянула на нього. Обличчя в неї було незвично блідим.

— Кажуть, що він прийшов іще раніше, але оскільки було відомо, що ви не...

Містер Таґомі помахом руки наказав їй замовкнути.

— Містере Ремзі, будь ласка, нагадайте мені ім'я консула.

— Фрайгер Г'юґо Райс, сер.

— Тепер пригадую.

«Що ж,— подумав він,— врешті-решт, містер Чілден, схоже, зробив мені послугу, коли відмовився прийняти револьвер».

Тримаючи в руках свій портфель, він вийшов з кабінету у коридор.

Там стояв худорлявий, добре вдягнений білий. Коротко стрижене руде волосся, шкіряні туфлі європейського виробництва, чорні й начищені до блиску. Пряма постава. І мундштук зі слонової кістки, який більше пасував би жінці. Поза сумнівом, це він.

— Гер Райс? — запитав містер Таґомі.

Німець вклонився.

— Склалося так, що досі ми обговорювали справи лише у листуванні та в телефонних розмовах. Але ніколи не зустрічалися особисто.

— Для мене це честь,— сказав гер Райс, підходячи до нього,— навіть зважаючи на прикрі й сумні обставини.

— Я от про що думаю...— сказав містер Таґомі.

Німець здивовано повів бровою.

— Прошу мені вибачити. Моя свідомість затьмарена згаданими вами обставинами. Напевне, винуватити у цьому треба крихкість всього, що постало з глини.

— Просто жахливо,— сказав гер Райс, похитавши головою,— коли я спершу...

— Перш ніж розпочнете свою літанію, дозвольте сказати мені.

— Звісно.

— Я особисто застрелив двох ваших людей із СБ.

— Мене викликали в управління поліції Сан-Франциско,— сказав гер Райс, видихаючи гидкий сигаретний дим, що одразу ж завис навколо них.— Кільки годин я провів у відділку на Карні-стрит і в морзі, а потім читав свідчення ваших людей, які вони надали слідчим у поліції. Усе це просто жахливо, від початку і до кінця.

Містер Таґомі мовчав.

— Однак,— продовжував гер Райс,— зв'язок цих бандитів із СБ не підтверджено. Я переконаний, що все це якесь божевілля. Я впевнений, що ви вчинили абсолютно правильно, містере Таґорі.

— Таґомі.

— Ось моя рука,— сказав консул, простягаючи руку.— Давайте потиском руки скріпимо джентльменську угоду більше про це не згадувати. Воно того не варте, особливо у такий складний час, коли найменше необережне розголошення може підбурити уяву натовпу, нашкодивши інтересам обох наших націй.

— Однак на мою душу лягла провина,— сказав містер Таґомі.— Кров, гере Райс, не можна витравити, на відміну від чорнила.

Здавалося, консула ошелешили ці слова.

— Я прагну прощення,— сказав містер Таґомі,— але ви не можете мені його дарувати. Мабуть, ніхто не може. Я збираюся почитати знаменитий щоденник стародавнього массачусетського богослова, преподобного Мазера. Кажуть, там про гріхи, пекельний вогонь і таке інше.

Консул швидко затягувався сигаретою, уважно дивлячись на містера Таґомі.

— Дозвольте застерегти вас: ваша нація от-от має зануритися у ще мерзенніше багно, аніж будь-коли. Знаєте гексаграму «Прірва»? Не від імені японського уряду, а як приватна особа, я проголошую: «Моє серце скував страх. Наближається нещадне кровопролиття, якого світ не бачив». А ви навіть зараз переслідуєте свої дрібні егоїстичні інтереси чи вигоду. Затіваєте якісь інтриги на шкоду ворожій фракції, СБ, хіба ні? Хочете підставити гера Кройца фон Мере...

Він не зміг продовжувати. Груди стиснуло. «Як у дитинстві, коли я злився на бабусю»,— подумав він.

— Я страждаю,— сказав він геру Райсу, який уже загасив свою сигарету,— від хвороби, що посилювалася протягом цих довгих років, але розпочалася вона того дня, коли я вперше безпорадно слухав навіжені промови ваших лідерів. У будь-якому разі можливості вилікуватися не існує. І для вас теж, сер. Говорячи словами преподобного Мазера, якщо я правильно пам'ятаю: «Покайтеся!».

— Ви правильно пам'ятаєте,— хрипло сказав німецький консул.

Він кивнув і тремтячими пальцями запалив нову сигарету.

Із кабінету вийшов містер Ремзі зі стосом формулярів та документів. Він сказав містеру Таґомі, який стояв мовчки, намагаючись перевести дух:

— Поки він іще тут. Рутинна справа, пов'язана з його обов'язками.

Містер Таґомі замислено взяв простягнуті йому документи і поглянув на них. Форма 20-50. Запит від Райху через представника у ТША, консула фрайгера Г'юґо Райса, щодо подальшого утримання під вартою зловмисника, якого затримав департамент поліції Сан-Франциско. Єврей на ім'я Френк Фінк. Громадянин Німеччини — згідно із законом Райху, що має зворотну силу, від червня 1960 року. Запобіжне утримання під вартою згідно із законодавством Райху і т.д.

Він побіжно проглянув документ.

— Ось ручка, сер,— сказав містер Ремзі.— І на сьогодні це всі справи з німецьким урядом.

Він бридливо подивився на консула, подаючи ручку містерові Таґомі.

— Ні,— сказав містер Таґомі.

Він повернув форму 20—50 містеру Ремзі, тоді знову її вихопив і написав унизу: «Відпустити. Високоповажне торгове представництво, Сан-Франциско. На підставі Воєнного протоколу від 1947 року. Таґомі».

Він передав одну копію німецькому консулу, а інші разом з оригіналом — містерові Ремзі.

— На все добре, гере Райс.

Він вклонився.

Німецький консул вклонився у відповідь, ледь завдавши собі клопоту глянути на документ.

— Будь ласка, надалі для всіх справ використовуйте такі засоби зв'язку, як пошта, телефон, телеграф,— сказав містер Таґомі,— не приходьте особисто.

— Ви покладаєте на мене відповідальність за обставини загального характеру, які перебувають поза моєю юрисдикцією.

— Лайно собаче, ось що я скажу у відповідь.

— Цивілізовані люди не так ведуть справи,— сказав консул.— Вами керує образа та бажання помсти, тоді як ми повинні діяти формально, без домішку особистих почуттів.

Він жбурнув сигарету на підлогу, розвернувся і подався геть.

— Заберіть свою огидну смердючу сигарету,— кволо мовив містер Таґомі, але консул уже зник за рогом.

— Я вчинив по-дитячому,— сказав містер Таґомі містеру Ремзі.— Ви стали свідком нечуваного інфантильного вибрику.

Він непевним кроком повернувся до кабінету. Тепер у грудях так стисло, що він зовсім не міг дихати. Біль розтікався лівим плечем, і водночас якась могутня рука розчавлювала ребра.

— Уф,— вимовив він.

Він бачив перед собою не килим, а лише потік червоних жаринок, що підіймалися вгору.

— Допоможіть, містере Ремзі,— сказав він.

Але жодного звуку не було чути.

— Будь ласка.

Він простягнув руку вперед, спіткнувся. Однак не було за що вхопитися.

Падаючи, він стиснув у кишені пальта срібний трикутник, який нав'язав йому містер Чілден. «Він мене не врятував. Не допоміг. Попри всі зусилля».

Його тіло вдарилося об підлогу. Руки й коліна. Він хапав ротом повітря, ворс килима забивався у ніздрі. Тепер містер Ремзі вже мчав до нього, щось скімлячи. «Потрібно зберігати спокій»,— подумав містер Таґомі.

— У мене невеликий серцевий напад,— спромігся сказати містер Таґомі.

Навколо вже метушилося кілька людей, переносячи його на диван.

— Спокійно, сер,— мовив один із них.

— Попередьте дружину, будь ласка,— сказав містер Таґомі.

З вулиці до нього долинула сирена швидкої допомоги. Завивання і ще більше метушні. Люди заходили і виходили. Його накрили ковдрою аж до пахв. Зняли краватку. Розстебнули комірець.

— Уже краще,— сказав містер Таґомі.

Він зручно лежав і не намагався поворухнутися. «Моїй кар'єрі так чи інакше кінець,— вирішив він.— Німецький консул, безумовно, здійме ґвалт перед своїм начальством. Скаржитиметься на неприпустиму поведінку. Мабуть, він має для цього підстави. Хай там як, справу зроблено. Принаймні мою частину, наскільки це мені під силу. Решта залежить від Токіо та угруповань у Німеччині. Я все одно не маю впливу на цю боротьбу.

Я думав, що йдеться лише про пластмаси. Що це високоповажний бізнесмен. Оракул вгадав і дав підказку, але...»

— Зніміть з нього сорочку,— наказав якийсь голос.

Поза сумнівом, це був штатний лікар. Дуже владний тон. Містер Таґомі усміхнувся. «Тон понад усе. Чи може це бути відповіддю? Таємниця організму, знання, що міститься в самому тілі. Час полишити всі справи. Або хоча б частково полишити. Причинність, якій я маю підкоритися без зайвих слів.

Якою була відповідь оракула на останнє запитання, коли ті двоє лежали в кабінеті мертві або при смерті? Шістдесят перша гексаграма, „Внутрішня істина“. „Найменше розуму у свиней та риб. Їх важко переконати“. Це я. Книга говорить про мене. Я ніколи не зможу зрозуміти повністю. Така вже природа цих істот. Чи, може, Внутрішня істина — це те, що відбувається зараз зі мною?

Я чекатиму. Я побачу, яка вона насправді.

Може, вона і те, й інше».

Надвечір, якраз після вечері, до камери Френка Фрінка підійшов поліцейський, відімкнув двері і наказав йому піти й забрати свої речі в реєстратурі.

Незабаром він опинився на тротуарі перед відділком поліції на Карні-стрит, серед квапливої юрби перехожих, автобусів, автомобілів, що невпинно сигналили, та галасливих водіїв велотаксі. Було холодно. Перед кожною будівлею залягли довгі тіні. Френк Фрінк якусь мить постояв, а тоді машинально подався за людьми, що перетинали вулицю на пішохідному переході.

«Мене заарештували без жодної справжньої причини,— подумав він.— Без мети. І так само відпустили».

Йому нічого не сказали, а просто віддали мішок із одягом, гаманець, годинник, окуляри, особисті речі і перейшли до наступної справи — підстаркуватого пияка, якого затримали на вулиці.

«Диво,— подумав він.— Те, що мене відпустили. Якийсь щасливий випадок. За законом я зараз мав би сидіти в літаку, прямуючи до Німеччини на знищення».

Він досі не міг повірити — ані в арешт, ані у свободу. Неймовірно. Він ошелешено крокував далі вздовж замкнених магазинів, переступаючи через рознесене вітром сміття.

«Нове життя,— подумав він.— Наче заново народився. Дідько б його узяв, „наче“? Я і справді заново народився.

Кому дякувати? Може, помолитися?

Але кому спрямувати свої молитви?»

«Якби ж я це розумів»,— сказав він собі, ідучи велелюдним вечірнім тротуаром, освітленим неоновими вогнями, серед галасу, що долинав із барів на Гранд-авеню. «Я хочу зрозуміти. Я мушу».

Але він знав, що це йому ніколи не вдасться.

«Просто тішся,— подумав він.— І не зупиняйся».

Якась частка його розуму проказала: «А тоді назад до Еда. Я повинен якимось чином повернутися в нашу майстерню, у той підвал. Продовжити те, на чому зупинився. Робити прикраси власними руками. Працюючи і не думаючи, не роздивляючись навколо і не намагаючись зрозуміти. Моя справа — робити прикраси».

Сутеніло. Він поспішав, долаючи квартал за кварталом, намагаючись якомога швидше потрапити у впорядковане, зрозуміле місце, в якому був раніше.

Коли він врешті дістався туди, Ед Маккарті сидів за верстатом і вечеряв. Два сендвічі, термос чаю, банан, печиво. Френк Фрінк стояв у дверях, хапаючи ротом повітря.

Ед нарешті почув і обернувся.

— Я думав, ти помер,— сказав він.

Він прожував їжу, ковтнув, тоді відкусив новий шматок.

За верстатом Ед увімкнув маленький електричний обігрівач. Френк підійшов і нахилився, гріючи руки.

— Радий знову тебе бачити,— сказав Ед.

Він двічі поплескав Френка по спині і продовжив їсти сендвіч. Більше він нічого не сказав. Лише його жування та вентилятор обігрівача порушували тишу.

Поклавши пальто на стілець, Френк узяв жменю заготовок і відніс їх до шліфувальної машинки. Він встановив шерстяний полірувальний круг і запустив мотор. Тоді наніс на круг полірувальну суміш, одягнув щиток, щоб захистити очі, і, сидячи за верстатом, почав очищувати заготовки, одну за одною.

15

Капітан Рудольф Веґенер, який тепер подорожував як Конрад Ґольц, оптовий постачальник медичних препаратів, поглянув в ілюмінатор ракети МЕ9-Е «Люфтганзи». Попереду була Європа. «Швидкість просто вражає,— подумав він. Ми сядемо в „Темпельгофі“ приблизно за сім хвилин».

«Чи мені щось вдалося? — запитав він себе, споглядаючи, як наближається земля внизу.— Тепер усе залежить від генерала Тедекі. Якщо він зможе чогось досягти на Рідних Островах. Але ми принаймні передали їм інформацію. Зробили, що могли.

Проте підстав для оптимізму немає. Мабуть, японці не зможуть вплинути на внутрішню політику Німеччини. Уряд Ґеббельса при владі й, імовірно, втримається. Закріпивши позиції, вони знову візьмуться до операції „Кульбаба“. І заради божевільного, фанатичного ідеалу буде зруйновано ще одну велику частину планети з усім її населенням.

Що як нацисти врешті-решт знищать усе? Перетворять увесь світ на безплідний попіл? Вони на таке здатні, у них є воднева бомба. Немає сумніву, що так вони і зроблять. Їхнє мислення тяжіє до Götterdämmerung[98]. Може, вони цього і жадають, шалено цього прагнуть: остаточного голокосту для всіх.

А що залишиться опісля — божевілля Третього світу? Чи це покладе край усьому живому, всім видам, скрізь? І наша планета стане мертвою від наших власних рук?»

Він не міг у це повірити. «Навіть якщо всі форми життя на нашій планеті буде знищено, десь мають бути інші, про які ми нічого не знаємо. Не може бути, щоб наш світ був єдиним. Має бути ще багато світів, невидимих для нас, у якійсь частині всесвіту або вимірі, яких ми не здатні сприйняти.

І навіть якщо я не можу цього довести, навіть якщо це нелогічно, я в це вірю»,— сказав він собі.

— Meine Damen und Herren. Achtung bitte[99],— долинуло з гучномовця.

«Маємо незабаром приземлитися,— сказав собі капітан Веґенер,— і я майже не сумніваюся, що мене зустрічатимуть люди з Sicherheitsdienst[100]. Питання в тому, на чиєму вони боці? Ґеббельса? Гайдриха? Це якщо генерал Гайдрих досі живий. Поки я летів, його могли схопити й застрелити. У перехідний період у тоталітарному суспільстві все відбувається швидко. У нацистський Німеччині й раніше ходили пошарпані списки імен, в які уважно вчитувалися люди, перш ніж...»

За кілька хвилин, коли ракета вже приземлилася, Веґенер підвівся й рушив до виходу, перекинувши пальто через руку. Нетерплячі пасажири позаду й попереду.

«Цього разу молодого художника-нациста немає,— міркував він.— Ніякого Лотце, який доводив би мене до сказу своїм маразмом».

Представник авіакомпанії в уніформі — Веґенер зауважив, що той одягнений, мов сам райхсмаршал,— по черзі допоміг кожному з пасажирів зійти вниз східцями трапа. Там, біля входу до зали аеропорту, стояла група чорносорочників. «Це по мене?» — Веґенер повільно відходив від непорушної ракети. На віддалі виднілися чоловіки й жінки, які чекали, махали руками, до когось гукали... Було навіть кілька дітей.

Один із чорносорочників, блондин із невиразним застиглим обличчям, одягнений в уніформу з емблемою військ СС, елегантно підійшов до Веґенера, клацнув підборами своїх чобіт і відсалютував.

— Ich bitte mich zu entschuldigen. Sind Sie nicht Kapitan Rudolf Wegener, von der Abwehr?[101]

— Перепрошую,— відповів Веґенер,— я Конрад Ґольц. Представник A. G. Chemikalien, підприємства, яке виробляє медичні препарати.

Він рушив далі.

До нього підійшли ще двоє чорносорочників, теж із військ СС. Усі троє крокували поруч, відтак, хоча він і продовжував рухатися у власному темпі й напрямку, але одразу ж опинився під надійним конвоєм. Двоє з людей СС мали під плащами автомати.

— Ви — Веґенер,— сказав один із них, коли вони увійшли до будівлі аеропорту.

Він промовчав.

— У нас машина,— продовжував есесівець.— Нам наказано зустріти вас біля ракети, встановити з вами контакт і негайно доправити вас до генерала СС Гайдриха, який разом із Зеппом Дітріхом перебуває у штабі дивізії «Лейбштандарт». Зокрема, ми не повинні підпускати до вас представників вермахту чи Партії.

«Отже, мене не застрелять,— сказав собі Веґенер.— Гайдрих живий і перебуває у безпечному місці. Він намагається посилити свої позиції, щоб протистояти уряду Ґеббельса.

Може, уряд Ґеббельса все-таки не втримає владу,— подумав він, коли його посадили у службовий седан СС марки „Даймлер“.— Загін військ СС оперативно десантується вночі, знімає варту Райхсканцелярії, ставить своїх людей. Із поліцейських відділків у Берліні вихоплюються озброєні люди Служби безпеки — вимкнено радіо та подачу електроенергії, „Темпельгоф“ зачинено. У темряві головними вулицями гуркоче важка бойова техніка.

Але яке це має значення? Навіть якщо доктор Ґеббельс втратить владу, а операцію „Кульбаба“ скасують? Все одно вони залишаться: чорносорочники, Партія, плани. Якщо не на Сході, то деінде. На Марсі та Венері».

«Не дивно, що містер Таґомі не зміг цього витримати,— подумав Веґенер.— Моторошна дилема нашого життя. Куди не поверни, всюди безмірне зло. Тоді навіщо боротися? Навіщо вибирати? Якщо всі альтернативи однакові...

Очевидно, ми житимемо, як жили й раніше. З дня на день. Зараз ми боремося проти операції „Кульбаба“. Пізніше, за інших обставин, боротимемося проти поліції. Але ми не можемо робити усе це одночасно, має бути послідовність. Поступовий процес. Ми можемо впливати на результат, лише здійснюючи вибір на кожному етапі».

«Ми можемо тільки сподіватися,— подумав він,— і намагатися».

«Можливо, в якомусь іншому світі все не так. Краще. Там є чітке розмежування між добром і злом. Без цих тьмяних домішок, без плутанини, складові якої нам не під силу розділити.

У нас не ідеальний світ, не такий, якого ми хотіли, де моральний вибір був би простим, оскільки простим є саме пізнання. Де людина може чинити правильно без жодних зусиль, адже здатна розгледіти очевидне».

Даймлер рушив з місця. Капітан Веґенер сидів на задньому сидінні. Справа і зліва — чорносорочники з автоматами на колінах. За кермом також чорносорочник.

«А що як навіть зараз — обман? — подумав Веґенер, поки авто мчало жвавими вулицями Берліна.— Що як мене везуть не до генерала СС Гайдриха у штаб дивізії „Лейб-штандарт“, а у в'язницю, де мене катуватимуть і врешті вб'ють? Але я зробив свій вибір. Я вирішив повернутися до Німеччини, хоча й знав, що мене можуть схопити, перш ніж я дістануся до людей із контррозвідки і буду в безпеці.

Смерть може прийти щомиті. Це єдиний шлях, завжди відкритий для нас. І врешті-решт ми вибираємо його, хоч і не з власної волі. Або ж припиняємо боротися і приймаємо її свідомо». Він дивився, як за вікном пролітають берлінські будинки. «Мій Volk[102],— подумав він,— ми з тобою знову разом».

Звернувшись до трьох есесівців, він запитав:

— Як справи? Які останні політичні новини? Мене кілька тижнів не було, власне, я поїхав ще до смерті Бормана.

Чоловік справа відповів:

— Натовп, звісно, в істеричному захваті від Маленького Доктора. Саме натовп привів його до влади. Однак, коли переможуть більш помірковані елементи, малоймовірно, що вони захочуть підтримати каліку й демагога, вся влада якого залежить від його здатності розпалювати маси за допомогою захопливих побрехеньок.

— Зрозуміло,— сказав Веґенер.

«Усе продовжується,— думав він.— Міжусобиці й ненависть. Можливо, саме в цьому паростки майбутнього. Вони врешті-решт перегризуть одне одному горлянки, залишивши живими хоча б декого з нас. І нас ще буде достатньо, щоб будувати й сподіватися, і планувати щось просте на майбутнє».

О першій годині по обіді Джуліана Фрінк в'їхала у Шаєнн, штат Вайомінґ. Вона зупинилися у центральному діловому районі біля величезного старого залізничного депо і купила у тютюновій крамничці дві газети. Припаркувавшись на узбіччі, почала проглядати шпальти й врешті відшукала новину, яка її цікавила:

«ВИХІДНІ СКІНЧИЛИСЯ РІЗАНИНОЮ»

«Місіс Джо Чіннаделла розшукується для допиту щодо смертельного поранення, завданого її чоловікові у шикарному номері готелю „Президент Ґарнер“ у Денвері. Згідно з інформацією, наданою співробітниками готелю, місіс Джо Чіннаделла із Кеньйон-Сіті поїхала одразу після того, що, очевидно, стало трагічним завершенням подружнього конфлікту. У номері було знайдено леза для гоління, які, за іронією, готель надає безкоштовно гостям для їхнього комфортного перебування. Імовірно, саме ці леза використала місіс Чіннаделла — за описом, приваблива, добре вдягнена струнка брюнетка, приблизно тридцяти років, — щоб перерізати горло своєму чоловікові. Тіло знайшов Теодор Ферріс, співробітник готелю, який усього за півгодини до цього забрав у містера Чіннаделли сорочки і повертався, щоб віддати їх, як йому й наказали, а натрапив на страшне видовище. За словами поліції, у номері готелю лишилися ознаки боротьби, що наводить на думку про запеклу сварку, яка...»

«Отже, він мертвий,— подумала Джуліана, складаючи газету.— І ще дещо: вони не знають мого справжнього імені. Не знають, хто я. Взагалі не мають про мене жодної інформації».

Почуваючись набагато спокійніше, вона їхала далі, аж поки знайшла підходящий мотель. Винайнявши кімнату, перенесла свої речі з машини. «Тепер я можу не поспішати,— сказала вона собі.— Я навіть можу поїхати до Абендсенів аж увечері. Тоді матиму нагоду вдягнути свою нову сукню. Удень у ній не личить ходити — таке вдягають лише на вечерю.

І я зможу дочитати книгу».

Вона зручно влаштувалася у кімнаті, ввімкнула радіо, замовила собі кави у барі мотелю і всілася на охайно застелене ліжко, взявши до рук новенький примірник «Сарани», який купила у готельній книгарні в Денвері.

Увечері, о шостій п'ятнадцять, вона закінчила книгу. «Цікаво, чи Джо дочитав до кінця? — подумала вона.— Тут багато такого, що він навряд чи міг зрозуміти. Що ж Абендсен хотів сказати? Цей уявний світ тут геть ні до чого. Невже лише я це зрозуміла? Готова закластися, що так воно і є: крім мене, ніхто насправді не розуміє цей роман, вони лише думають, що розуміють».

Її досі трохи трусило, коли вона сховала книгу у валізу, вдягнула пальто і вийшла з кімнати, щоб знайти, де б повечеряти. У повітрі приємно пахло, вогні та вивіски у Шаєнні здавалися особливо принадними. Біля входу до бару сварилися дві симпатичні темноокі індіанки-повії — Джуліана сповільнила крок, щоб роздивитися.

Вулицями, виблискуючи, снували автомобілі. Усе довкола було напоєне чимось яскравим та довгоочікуваним, передчуттям якоїсь радісної та важливої події, а не споминами про минуле... «Минуле,— подумала вона.— Сповнене похмурої затхлості, де почуваєшся знесиленою й нікому не потрібною».

У дорогому французькому ресторані, де чоловік у білому смокінгу паркував машини відвідувачів, на кожному столі горіла свічка, вставлена у величезний келих для вина, а масло подавали не кубиками, а збитими кружечками, що нагадували блідий мармур, вона з'їла чудову вечерю, а тоді, маючи ще дуже багато часу, повільно подалася назад до мотелю. Банкноти Райхсбанку майже закінчилися, але вона цим не переймалася; це не мало значення. «Він розповів нам про наш власний світ,— думала вона, відчиняючи двері своєї кімнати.— Про те, що нас оточує». Опинившись усередині, вона знову ввімкнула радіо. «Він хоче, щоб ми бачили все таким, яким воно є. І я бачу все саме так, і з кожною миттю ясніше».

Діставши з коробки блакитну італійську сукню, вона обережно розклала її на ліжку. Сукня не постраждала, потрібно було лише трохи відчистити її від ворсинок. Однак, зазирнувши до інших пакунків, Джуліана виявила, що не взяла з собою жодного з відкритих бюстгальтерів, куплених у Денвері.

— Чорт забирай,— сказала вона, падаючи у крісло.

Запаливши сигарету, вона якийсь час сиділа й курила.

Може, вдягнути цю сукню зі звичайним бюстгальтером? Скинувши блузку й спідницю, вона приміряла сукню. Однак видно було бретельки бюстгальтера і верхню частину кожної чашечки, отже, цей варіант не підходив. «А може, вдягнути сукню зовсім без бюстгальтера?..» — подумала вона. Уже багато років вона так не вдягалася... Пригадалися давні часи у старшій школі, коли її груди були ще зовсім маленькими. Тоді вона навіть через це переймалася. Однак вона вже подорослішала і займалася дзюдо, тому тепер мала тридцять восьмий розмір. І все ж вона приміряла сукню без бюстгальтера, ставши на стілець у ванній, щоб роздивитися себе у дзеркальці шафки.

Сукня сиділа приголомшливо, але, Боже милосердний, це надто відверто. Достатньо було нахилитися вперед, щоб взяти сигарету чи келих,— і катастрофа.

Шпилька! Можна було б одягнути сукню без бюстгальтера, пришпиливши її спереду. Вивернувши вміст коробочки з прикрасами на ліжко, Джуліана розклала шпильки — реліквії, які вона берегла роками. Деякі були подарунками Френка, деякі — інших чоловіків до її заміжжя. А ще та новенька, яку Джо купив їй у Денвері. Так, маленька срібна шпилька у вигляді коня, зроблена у Мексиці, мала підійти. Вона знайшла для неї підходяще місце. Отже, сукню все ж можна буде вдягнути.

«Я зараз на все згодна,— подумала вона.— Стільки всього пішло не так і загалом так мало лишилося від прекрасних планів».

Вона дуже старанно розчесала волосся, і тепер воно блискотіло й сяяло. Лишилося тільки вибрати взуття й сережки. А тоді вона накинула нове пальто, взяла нову шкіряну сумочку ручної роботи і вирушила.

Замість їхати старим студебеккером, вона попросила власника мотелю викликати їй таксі. Поки чекала у конторі, їй раптом спало на думку зателефонувати Френку. Вона уявлення не мала, звідки взялася ця ідея, але позбутися її вже не могла. «Чому ні?» — запитала вона себе. Вона могла б зателефонувати за його рахунок. Він страшенно зрадіє, почувши її голос, й охоче оплатить розмову.

Стоячи за конторкою, вона піднесла слухавку до вуха, задоволено слухаючи, як операторки перемовляються між собою, намагаючись встановити зв'язок. Було чутно, як телефоністці у далекому Сан-Франциско диктують номер, потім гучне шипіння й потріскування у слухавці, і нарешті самі гудки. Чекаючи, Джуліана дивилася, чи не приїхало таксі — воно могло з'явитися будь-якої миті. Але водій не заперечуватиме, якщо доведеться почекати, — вони звикли до такого.

— Ваш абонент не відповідає,— сказала нарешті операторка у Шаєнні,— ми потім спробуємо з'єднати ще раз...

— Ні,— мовила Джуліана, похитавши головою. Все одно це була лише примха.— Мене тут уже не буде. Дякую.

Вона повісила слухавку. Власник мотелю стояв поруч, уважно стежачи за тим, щоб на нього випадково не записали зайві витрати. Джуліана швидко вийшла з контори на прохолодний темний тротуар, вирішивши чекати там.

Із потоку машин виринуло нове блискуче таксі, підкотилося до узбіччя і зупинилося. Відчинилися дверцята, і водій вибіг із машини.

За мить Джуліана вже їхала на задньому сидінні розкішного авто через увесь Шаєнн до дому Абендсенів.

Їхній будинок сяяв електричними вогнями, і до неї долинала музика та голоси. Це була одноповерхова тинькована будівля, оточена кущами та чималим садом, який складався переважно із витких троянд. Йдучи вимощеною каменем доріжкою, вона думала: «Невже я справді тут? Заходжу у цей Високий Замок? А як щодо тих пліток та історій?»

Звичайний будинок у гарному стані, із добре доглянутою навколишньою територією. У кінці довгої асфальтової доріжки навіть стояв триколісний дитячий велосипед.

«Може, це не ті Абендсени?» Адресу Джуліана взяла з телефонної книги Шаєнна, але саме за цим номером вона телефонувала напередодні з Ґрілі.

Вона піднялася на ґанок із кованими поручнями і натиснула кнопку дзвінка. Крізь прочинені двері вона бачила вітальню, в якій перебувало кілька людей. Жалюзі на вікнах, фортепіано, камін, книжкові шафи. «Гарно все обставлено,— подумала вона.— Тут вечірка?» Але одяг людей був буденним.

Хлопчик років тринадцяти, зі скуйовдженим волоссям, одягнений у футболку та джинси, розчахнув двері.

— Так?

— Містер Абендсен удома? Він не зайнятий?

Звертаючись до когось усередині, хлопчик гукнув:

— Мамо, вона до тата.

Підійшла жінка із рудувато-каштановим волоссям, років тридцяти п'яти, із твердим незворушним поглядом сірих очей та такою впевненою й безжальною посмішкою, що Джуліана одразу зрозуміла: перед нею Кароліна Абендсен.

— Я телефонувала вчора ввечері,— сказала Джуліана.

— Так, звісно.

Місіс Абендсен посміхнулася ширше. У неї були ідеальні зуби, рівні та білі. «Ірландка,— вирішила Джуліана.— Лише ірландська кров могла надати лінії підборіддя такої жіночності».

— Дозвольте ваше пальто й сумочку. Ви приїхали якраз вчасно. Саме зібралося кілька наших друзів. Яка чудова сукня! Це House of Cherubini, правда ж?

Вона провела Джуліану крізь вітальню до спальні і поклала її речі на ліжко разом з іншими.

— Мій чоловік десь тут. Шукайте високу людину в окулярах, яка п'є коктейль «Олд фешен»[103].

В її очах світився розум, коли вона дивилася на Джуліану, губи тремтіли. «Ми розуміємо одна одну без слів,— усвідомила Джуліана.— Хіба це не дивовижно?»

— Я проїхала довгий шлях,— сказала Джуліана.

— Так, звісно. Ось там Готорн.

Кароліна Абендсен знову провела її у вітальню, до групи чоловіків.

— Любий,— покликала вона,— підійди сюди. Тут одна з твоїх читачок, яка дуже хоче дещо тобі сказати.

З гурту вийшов один із чоловіків і підійшов зі склянкою в руці. Джуліана побачила, що він надзвичайно високий, з чорним кучерявим волоссям. Шкіра в нього також була темна, а очі за окулярами здавалися дуже світлими, карими чи пурпуровими. Він був одягнений у дорогий, пошитий на замовлення костюм з натуральних тканин — мабуть, з англійської шерсті. Костюм підкреслював його широкі могутні плечі, ніде не випинаючись. За все своє життя вона ще не бачила такого костюма і піймала себе на тому, що захоплено витріщається.

— Місіс Фрінк приїхала аж із Каньйон-Сіті, штат Колорадо, лише щоб поговорити з тобою про «Сарану»,— сказала Кароліна.

— Я думала, ви мешкаєте у фортеці.

Нахилившись, щоб краще її роздивитися, Готорн Абендсен замислено усміхнувся.

— Так, колись мешкали. Але підніматися доводилося ліфтом, і в мене розвинулася фобія. Я був тоді доволі п'яний, але судячи з того, що я пам'ятаю і що мені розповідали, я відмовився стояти у ліфті, стверджуючи, що трос тягне Ісус Христос, і ми підніматимемося аж до самого неба. Я вперто не хотів підводитись.

Джуліана не зрозуміла.

— Скільки я його знаю, Готі завжди казав, що коли нарешті побачить Христа, то сидітиме перед ним, а не стоятиме,— пояснила Кароліна.

«Псалом»,— пригадала Джуліана.

— Отже, ви залишили Високий замок і повернулися до міста.

— Дозвольте налити вам випити,— сказав Готорн.

— Гаразд, тільки не коктейль з віскі й настоянки.

Джуліана уже помітила сервант із кількома пляшками віскі, закусками, келихами, льодом, шейкером, вишнями та нарізаними апельсинами. Вона підійшла туди у супроводі Абендсена.

— Мені просто віскі «Гарпер» з льодом,— сказала вона.— Це мені завжди смакує. Ви чули про оракула?

— Ні,— відповів Готорн, готуючи їй напій.

— Про «Книгу змін»,— ошелешено сказала вона.

— Ні, не чув,— повторив він, простягаючи їй склянку.

— Не дражни її,— сказала Кароліна Абендсен.

— Я прочитала вашу книгу. Власне, я закінчила її читати сьогодні ввечері. Звідки ви знали все про той, інший світ, який описали?

Готорн нічого не відповів, лише стояв, потираючи пальцем верхню губу, дивлячись повз Джуліану і хмурячись.

— Ви користувалися оракулом? — запитала Джуліана.

Він поглянув на неї.

— Я не хочу, щоб ви глузували чи жартували. Просто скажіть, без жодних дотепів.

Закусивши губу, Готорн дивився вниз на підлогу. Він обхопив себе руками і похитувався взад-вперед. Ті, хто стояв поблизу, раптом вмовкли, і Джуліана помітила, що настрій у них змінився. Їм не сподобалися її слова. Однак вона не намагалася перевести розмову в інше русло чи якось віджартуватися, не збиралася кривити душею. Це було надто важливо. І вона подолала надто далекий шлях і надто багато зробила. Тепер вона могла прийняти від нього лише правду.

— Важко відповісти на це питання,— врешті сказав Абендсен.

— Ні, не важко.

Тепер уже всі гості в кімнаті вмовкли. Вони дивилися на Джуліану, яка стояла поруч із Кароліною та Готорном.

— Перепрошую,— сказав Абендсен,— так швидко відповісти я не можу. Доведеться вам із цим змиритися.

— Тоді чому ви написали цю книгу?

Вказуючи на неї своєю склянкою, Абендсен запитав:

— Для чого ця шпилька на вашій сукні? Вона відлякує небезпечних духів світу незмінності? Чи просто тримає на місці декольте?

— Чому ви змінили тему? — запитала Джуліана.— Чому уникаєте мого запитання і замість цього робите такі безглузді зауваження? Це несерйозно.

Готорн Абендсен сказав:

— У кожного свої... технічні секрети. У вас свої, в мене свої. Читайте мою книгу і сприймайте її як належне. Так само, як я сприймаю те, що бачу.— Він знову вказав на неї склянкою.— Не намагаючись докопатись, справжнє воно там у вас чи зроблене з опорних дротів і поролону. Хіба це не є частиною довіри до природи людей і до того, що ви взагалі сприймаєте зором?

Джуліана подумала, що він тепер якийсь дратівливий і схвильований, уже не схожий на ввічливого господаря. Кутиком ока вона помітила, що обличчя Кароліни також стало напруженим і роздратованим: губи стиснуті, а усмішка зникла геть.

— У своїй книзі ви показали, що вихід є,— сказала Джуліана.— Хіба не це ви мали на увазі?

— Вихід,— іронічно повторив він.

— Ви багато зробили для мене. Тепер я бачу, що нема чого боятися, нема чого хотіти, ненавидіти або уникати, як і немає від чого тікати. Нема що переслідувати.

Він пильно дивився на неї, погойдуючи склянкою, не відводячи погляду.

— На мою думку, в цьому світі є багато вартісних речей.

— Я розумію, що відбувається у вашій голові,— сказала Джуліана.

Вона часто бачила цей вираз обличчя в чоловіків, але тепер це її не засмучувало. Вона вже не почувалася так, як колись.

— Згідно з досьє гестапо, вас приваблюють такі жінки, як я.

Вираз обличчя Абендсена лише трохи змінився, коли він мовив:

— Гестапо не існує з 1947 року.

— Тоді СБ, чи як його там.

— Ви б не могли пояснити? — різко сказала Кароліна.

— Я намагаюся. Я приїхала у Денвер з одним із них. Вони врешті-решт будуть тут. Вам краще поїхати кудись, де вони не зможуть вас знайти, замість тримати двері навстіж, впускаючи кожного, як-от мене. Коли сюди їхатиме наступний... поруч не трапиться когось такого, як я, щоб його зупинити.

Абендсен помовчав.

— Ви сказали «наступний». А що трапилося з тим, з яким ви разом приїхали у Денвер? Чому він не з вами?

— Я перерізала йому горлянку.

— Неймовірно. Коли таке тобі каже дівчина, якої ти раніше ніколи в житті не бачив.

— Ви мені не вірите?

— Звісно, вірю,— кивнув Абендсен.

Він усміхнувся їй, сором'язливо, лагідно і розгублено. Очевидно, йому й на думку не спало сумніватися.

— Дякую,— сказав він.

— Сховайтеся від них, будь ласка.

— Ну, ми намагалися, як ви знаєте. Ви напевно читали про це на обкладинці... Про всю ту зброю й електричний дріт. Там так написано, щоб складалося враження, ніби ми й досі ретельно вживаємо усіх можливих пересторог.

Його голос звучав сухо і втомлено.

— Ти міг би хоч зброю носити,— сказала йому дружина.— Я знаю, що одного дня тебе пристрелить хтось із тих, кого ти запросиш, з ким розмовлятимеш. Якийсь нацистський профі помститься тобі за все. А ти й далі будеш філософувати, точнісінько як зараз. Я знаю, що так воно й буде.

— Якщо вони захочуть, то дістануть будь-кого,— сказав Готорн.— Високий замок та дріт під напругою не врятують.

«Ти налаштований так фаталістично,— подумала Джуліана.— Змирився з власною загибеллю. Тобі про це відомо так само, як було відомо про той світ у твоїй книжці?»

— Вашу книгу написав оракул,— сказала вона.— Правда?

— Хочете правду? — запитав Готорн.

— Я хочу почути правду і заслуговую на неї,— відповіла Джуліана.— За те, що я зробила. Хіба не так? Ви знаєте, що це так.

— Оракул,— сказав Абендсен,— міцно спав увесь час, поки я писав книгу. Міцно спав у кутку мого робочого кабінету.

У його очах не було веселощів. Натомість обличчя витягнулося і здавалося ще серйознішим, ніж раніше.

— Розкажи їй,— втрутилася Кароліна.— Вона має рацію: вона заслуговує на відповідь за те, що зробила для тебе. Або ж я розповім вам, місіс Фрінк,— звернулася вона до Джуліани.— Готі кожного разу робив вибір. Повторюючи це тисячі разів. За допомогою значення рівнів книги. Щодо історичного періоду. Теми. Персонажів. Сюжету. Це зайняло багато років. Готі навіть запитував в оракула про те, наскільки успішною буде книга. І оракул відповів, що це буде величезний успіх, перший справжній успіх в його кар'єрі. Отже, ви правильно вгадали. Очевидно, ви самі часто користуєтеся оракулом, якщо здогадалися.

— Цікаво, навіщо оракулу знадобилося написати роман? — сказала Джуліана.— Ви ніколи не думали запитати в нього? І чому роман саме про те, як німці і японці зазнали поразки у війні? Чому саме такий сюжет, а не інший? Що там такого, чого оракул не може сказати нам безпосередньо, як робив це раніше? Має ж бути якась різниця, ви так не думаєте?

Ані Готорн, ані Кароліна нічого не відповіли.

— Ми з оракулом,— врешті відказав Готорн,— давно дійшли згоди щодо розподілу плати за авторські права. Якщо я запитаю, чому він написав «Сарану», мені доведеться віддати йому мою частку. Таке питання означатиме, що я лише друкував, а це не відповідає дійсності і не справедливо щодо мене.

— Якщо ти не хочеш, тоді я його запитаю,— сказала Кароліна.

— Це не твоє питання,— сказав Готорн.— Хай запитає вона.

— У вас незвичний розум,— сказав він Джуліані.— Вам про це відомо?

— Де ваш примірник? — запитала Джуліана.— Свій я залишила в машині біля мотелю. Однак я привезу його, якщо не дасте мені ваш.

Готорн розвернувся і рушив кудись. Джуліана з Кароліною йшли за ним крізь кімнату, повну людей, до зачинених дверей. Там він їх і лишив. Коли він вийшов, усі побачили два томи в чорних обкладинках.

— Я не використовую гілочки деревію,— сказав він Джуліані.— Не можу їх втримати, весь час розсипаються.

Джуліана сіла за журнальний столик у кутку.

— Мені потрібен папір для записів і олівець.

Один із гостей приніс папір та олівець. Люди в кімнаті підійшли ближче і оточили їх з Абендсеном колом, слухаючи та спостерігаючи.

— Можете поставити питання вголос,— сказав Готорн.— У нас тут немає секретів.

— Оракуле, чому ти написав «І обтяжіє сарана»? — запитала Джуліана.— Чого це має нас навчити?

— Ви формулюєте запитання із безкомпромісною забобонністю,— сказав Готорн.

Усе ж він сів навпочіпки, щоб подивитися, як вона кидатиме монети.

— Сміливіше,— сказав він і простягнув їй три китайські мідні монети з дірками посередині.— Зазвичай я використовую їх.

Вона почала підкидати монети, почуваючись спокійно і дуже природно. Готорн записав для неї рівні. Коли вона підкинула монети шість разів, він подивився і сказав:

— Сюнь зверху. Дуй знизу. Посередині — порожньо.

— Ви знаєте, яка це гексаграма? — запитала вона.— Без таблиці?

— Так,— відповів Готорн.

— Це «Чжун Фу»,— сказала Джуліана,— «Внутрішня істина». Я теж знаю без таблиці. І я знаю, що це означає.

Підвівши голову, Готорн уважно подивився на неї. Його обличчя видавалося майже лютим.

— Це означає, що моя книга — правда, чи не так?

— Так.

— Німеччина та Японія програли війну,— гнівно сказав він.

— Так.

Готорн мовчки згорнув обидва томи і підвівся.

— Навіть ви відмовляєтеся це усвідомити,— сказала Джуліана.

Певний час він міркував. Джуліана помітила, що погляд у нього став порожнім. Вона зрозуміла, що він заглибився у себе, зосередився на собі... А тоді його погляд знову прояснився. Він щось пробурмотів, здригнувся.

— Я ні в чому не впевнений.

— Змусьте себе повірити,— сказала Джуліана.

Він заперечливо похитав головою.

— Не можете? — запитала вона.— Ви впевнені?

— Хочете, я підпишу вам примірник «Сарани»? — запитав Готорн Абендсен.

Вона теж підвелася.

— Я, мабуть, піду,— сказала вона.— Дуже вам дякую. Пробачте, якщо зіпсувала вечір. Ви були надзвичайно люб'язні, коли дозволили мені приїхати.

Пройшовши повз Готорна і Кароліну, вона пробралася крізь коло гостей до спальні, де лежали її пальто й сумочка.

Коли вона вдягала пальто, підійшов Готорн.

— Знаєте, хто ви?

Він обернувся до Кароліни, яка стояла поруч:

— Ця дівчина — демон. Маленький хтонічний дух, який...— він підняв руку і потер чоло, трохи зачепивши окуляри.— Який невтомно ширяє над землею.— Він поправив окуляри.— Вона робить те, що підказує їй інстинкт. Просто виражає свою сутність. Вона не хотіла з'явитися тут і заподіяти шкоду, просто так трапилося, як трапляється з погодою. Я радий, що вона приїхала. Я не шкодую, що я про це дізнався. Про відкриття, яке вона зробила за допомогою книги. Вона не знала, що буде робити тут, і про що довідається. Я думаю, нам усім пощастило, отже, давайте не будемо тримати один на одного зла, гаразд?

— Вона страшенно деструктивна,— сказала Кароліна.

— Так само, як реальність,— сказав Готорн.

Він простягнув Джуліані руку.

— Дякую за те, що ви зробили в Денвері.

Вона потиснула його руку.

— На добраніч. Послухайтеся дружини. Хоча б майте при собі зброю.

— Ні. Я вже давно вирішив, що не буду цим перейматися. Час від часу, коли стаю надто тривожним, особливо пізніми ночами, я покладаюся на оракула. За таких обставин це не погано.— Він кволо усміхнувся.— Насправді єдине, що мене ще тривожить, то це усвідомлення того, що всі ці дармоїди, які стоять он там, вловлюючи кожне слово, повипивають увесь алкоголь, поки ми тут говоримо.

Розвернувшись, він подався до серванта, щоб додати свіжого льоду у свою склянку.

— Куди ви тепер подастеся, коли тут все закінчилося? — запитала Кароліна.

— Не знаю.

Це її не тривожило. «Напевно, я трохи схожа на нього,— подумала вона.— Я не дозволяю собі тривожитися через деякі речі, навіть якщо вони справді важливі».

— Можливо, я повернуся до свого чоловіка, Френка. Я намагалася йому зателефонувати сьогодні. Можна спробувати ще раз. Побачу, який у мене буде настрій.

— Попри те, що ви для нас зробили чи, радше, кажете, що зробили...

— Ви шкодуєте, що я до вас приїжджала,— сказала Джуліана.

— З мого боку це страшенно неправильно, якщо ви врятували Готорну життя, але я дуже пригнічена. Я не можу сприйняти це все — те, що сказали ви і Готорн.

— Як дивно,— сказала Джуліана.— Ніколи б не подумала, що правда може розсердити вас.

«Правда,— подумала вона.— Страшна, мов смерть. Але правду знайти важче. Мені пощастило».

— Я думала, ви відчуватимете радість і піднесення, як я. Непорозуміння, еге ж?

Вона усміхнулася, і через деякий час місіс Абендсен спромоглася усміхнутися у відповідь.

— Що ж, у будь-якому разі, на добраніч.

За мить Джуліана вже крокувала вимощеною каменем доріжкою крізь плями світла з вікон вітальні, потім поринула у темряву за газоном і вийшла на чорний тротуар.

Вона йшла далі, не озираючись на будинок Абендсенів, шукаючи очима авто чи таксі, рухливе, живе та яскраве, щоб повернутися в мотель.

Джерела та подяки

Для цитування у цьому романі я використовував англійський переклад «І цзін» («Книги змін») Кері Ф. Бейнса, зроблений із німецького видання Ріхарда Вільгельма, видавництво Panthe-on Books, Bollingen Series XIX, 1950 p. Хайку на сторінці 64 належить Йосі Бусону, в перекладі Гарольда Ґ. Гендерсона надруковане в «Антології японської літератури», Том І, упорядкованої та відредагованої Дональдом Кіном, видавництво Grove Press, 1955, Нью-Йорк. Вака на сторінці 170 належить Тійоні і подана у перекладі Д. Т. Сузукі з книги «Дзен та японська культура», видавництво Pantheon Books, Bollingen Series LXIV, 1959, Bollingen Foundation, Inc., Нью-Йорк. Я багато користувався такими книгами: The Rise and Fall of the Third Reich, A History of Nazi Germany Вільяма Ширера, видавництво Simon & Schuster, 1960, Нью-Йорк; Hitler, a Study in Tyranny Алена Баллока, видавництво Harper, 1953, Нью-Йорк; «Щоденники Ґеббельса, 1942-1943» у редакції та перекладі Луїса Локнера, видавництво Doubleday & Company, Inc., 1948, Нью-Йорк; «Тибетська книга мертвих» за редакцією Волтера Еванса-Венца, видавництво Oxford University Press, 1960, Нью-Йорк; The Foxes of the Desert Поля Карелла, видавництво E, P. Dutton & Company, Inc., 1961, Нью-Йорк. Також хочу особисто подякувати видатному автору вестернів Віллу Куку за консультації з приводу історичних артефактів та періоду Дикого Заходу.

Про автора

Філіп Кіндред Дік (англ. Philip Kindred Dick) — відомий американський письменник-фантаст.

Народився 16 грудня 1928 року в Чикаго, Іллінойс, однак невдовзі родина Діків перебралася в район затоки Сан-Франциско. Коли батька хлопчика перевели на посаду в штат Невада, матір відмовилася переїжджати разом із ним, і батьки розлучилися. З того часу Філіп Дік зростав у неповній родині. Ще один трагічний епізод його дитинства — смерть сестри-близнючки Джейн, яка померла у півторамісячному віці. До кінця свого життя письменник так і не зумів оговтатись від цієї втрати, хоч знав про неї лише з розповідей матері. Деякі дослідники творчості Філіпа Діка вважають, що саме ця травма зумовила неодноразову появу в його творах мотиву «фантомного близнюка».

Після закінчення школи майбутній письменник вступив до Каліфорнійського університету в Берклі, однак, провчившись там усього один семестр, вирішив кинути навчання і певний час працював у магазині, що продавав вінілові платівки. Філіп Дік був кілька разів одружений, переважно невдало. Щоб підсилити творчі імпульси та погамувати гостроту психічних розладів, які дошкуляли йому дедалі більше, став вживати синтетичні наркотичні препарати. Тож періоди плідної праці часто чергувалися у нього з періодами депресії і нападами параної. Майже все своє життя письменник провів у Каліфорнії, де й помер 2 березня 1982 року.

У жанрі наукової фантастики Філіп Дік дебютував на початку 1950-х. У 1955 році було опубліковано його перший роман «Сонячна лотерея». 1950-ті та ранні 1960-ті були дуже продуктивним періодом у творчості письменника. У 1963 році він отримав найвищу нагороду у світі наукової фантастики — премію «Г'юго» за роман «Людина у високому замку». За наступні півтора десятиліття написав більшість своїх найвідоміших творів.

У своїх текстах за фасадом розважальних науково-фантастичних сюжетів Філіп Дік досліджував складні філософські та метафізичні теми, що й принесло йому славу серйозного романіста. Дія його творів часто відбувається у похмурих техногенних світах майбутнього, де панують корпорації-монополісти та авторитарні режими. Також для цього автора характерне зацікавлення штучним інтелектом, зміненими станами свідомості та симбіозом між людиною і машиною. У більш пізніх роботах письменника («Валіс», «Божественне вторгнення», «Трансміграція Тімоті Арчера») чітко відобразився його інтерес до метафізики та теології.

Філіп Дік часто моделював персонажів та сюжети своїх текстів з власного досвіду, досліджуючи природу наркоманії, параної, шизофренії та трансцендентних практик.

До найвідоміших творів Філіпа Діка належать «Звихнутий час» (1959), «Людина у високому замку» (1962), «Чи мріють андроїди про електричних овець?» (1968), «Убік» (1969), «Затьмарення» (1977) та деякі інші. Кілька реалістичних романів, які Дік створив ще на початку своєї кар'єри, були опубліковані лише після його смерті й отримали схвальні відгуки критиків. Багато творів Філіпа Діка було екранізовано. Його роман «Чи мріють андроїди про електричних овець?» став літературною основою культового фільму режисера Рідлі Скотта «Той, що біжить по лезу» (1982), а за антиутопією «Людина у високому замку» кінокомпанія Amazon Studios зняла однойменний телесеріал. Загалом творчий доробок Філіпа Діка налічує більш ніж 30 романів і по оповідань.

Завдяки зусиллям спільноти небайдужих читачів та платформи краудпаблішингу «Комубук» українською мовою вже опубліковано шість романів Філіпа Діка: «Затьмарення» (2016), «Чи мріють андроїди про електричних овець?» (2016), «Людина у високому замку» (2017), «Убік» (2018), «Лийтеся, сльози, сказав полісмен» (2019) та «Валіс» (2020).

Один із найвідоміших творів Філіпа Діка (1928—1982), роман «Людина у високому замку» (1963) пропонує читачеві зануритись у страхітливий альтернативний світ, де союзники зазнали поразки у Другій світовій війні. У цій кошмарній антиутопії нацисти захопили Нью-Йорк, японці контролюють Каліфорнію та все західне узбережжя колишніх Сполучених Штатів, а африканський континент піддано жахливим експериментам і практично стерто з лиця землі. У нейтральній буферній зоні, яка ділить нові наддержави-суперниці, живе автор підпільного бестселера, знаний як «Людина у високому замку». Його книга пропонує нове бачення реальності — альтернативу світової історії, в якій держави Осі було переможено, даруючи надію мільйонам зневірених. Але який із двох різновидів «реальності» справжній? І чи не є світ, описаний у цій книжці, просто одним із багатьох можливих?

Примітки

1

Новий курс (англ. New Deal) — заходи зі стимулювання економіки США, які здійснювались адміністрацією президента Франкліна Делано Рузвельта задля подолання Великої депресії в період між 1933 і 1940 рр. Тут і далі в підготовці приміток частково використано матеріали української версії «Вікіпедії», за що висловлюємо її авторам щиру подяку.

2

Торос Ґрілі (англ. Horace Greeley; 1811-1872) — американський політик, конгресмен, засновник впливової газети New-York Tribune.

3

Джин Гарлоу (англ. Jean Harlow; 1911—1937), при народженні Гарній Карпентер — американська кіноакторка, секс-символ 1930-х, одна з найуспішніших зірок кінокомпанії Metro-Goldwyn-Mayer тих часів.

4

Прізвища «Касоура» (в оригналі Kasoura), як і низки інших імен та прізвищ, вжитих в романі, наприклад, «Таґомі», в Японії насправді не існує. Найближче до нього справжнє японське прізвище — «Касаура». Дякуємо Ігореві Дубінському за допомогу в з'ясуванні цього питання.

5

Очевидно, йдеться про Буффало Білла, знаменитого американського військового, мисливця за бізонами та шоумена.

6

Піноки — зневажлива назва білих американців, що прислужували японцям, імовірно, тут обігрується слово «піноккіо» у значенні «людина-маріонетка».

7

Schones Mädchen (нім.) — вродлива дівчина.

8

Джон Флоуренс Салліван, відомий як Фред Аллен (1894-1956) — популярний американський комік, автор радіопрограми «Шоу Фреда Аллена».

9

Вільям Клод Дьюкенфілд, відомий під псевдонімом «В.К. Філдс» (1880-1946) — популярний американський комік, актор, фокусник та письменник.

10

О боже, пане крайсляйтере. Можливо, на цьому місці ми могли б збудувати концентраційний табір? Погода така чудова. Спекотно, але, попри все, чудово (дещо спотворена нім.).

11

Ja, Herr Doktor (нім.) — Так, пане лікарю.

12

Євангеліє від Матвія, 16:26, переклад Івана Огієнка: «Яка ж користь людині, що здобуде ввесь світ, але душу свою занапастить?»

13

«І цзін» (кит.

; «Книга змін») — китайський філософсько-окультний трактат епохи династії Чжоу, складова конфуціанського П'ятикнижжя. Присвячений ворожінню. Пояснює принципи мінливості природи і людського життя через закономірність зміни енергій інь та ян у всесвіті.

14

Ґаф-стрит (англ. Gough Street) — одна з центральних вулиць Сан-Франциско, названа на честь молочника Чарльза Г. Ґафа та його сестри Октавії. У 1855 році Чарльз Ґаф став одним із трьох старшин комісії з планування та найменування нових вулиць.

15

Ой вей (ідиш אױ װײ) — вигук, характерний для єврейської культури, що, залежно від обставин, виражає занепокоєння, розчарування, роздратування, невдоволення, неприємне здивування, страх тощо.

16

Епоха Токуґава, також відома під назвою епоха Едо — період в історії Японії з 1603 до 1868 року, коли країною правив сьоґунат Токуґава. Вирізнялася відносно стабільним та мирним життям, розквітом самурайської й міської культур, забороною християнства і контактів із Заходом.

17

Швидкий привид (нім.).

18

Маються на увазі представники протестантських церков, насамперед «Свідки Єгови», які разом із євреями, циганами та представниками сексуальних меншин стали одними з основних мішеней нацистської машини знищення. Назва походить від «Товариства дослідників Біблії», заснованого ще наприкінці XIX століття.

19

Панай — американський річковий військовий корабель, потоплений японцями на річці Янцзи в Китаї у 1937 році.

20

Каресансуй — традиційний для Японії сад «сухого пейзажу», стилізований ландшафт, утворений шляхом ретельно підібраних композицій із каменів, мохів, дерев та кущів із використанням гравію або піску замість води.

21

Увага, пані та панове (нім.).

22

Це вас лякає (нім.).

23

Пане (нім.).

24

Красно дякую (нім.).

25

Народ, земля, кров, честь (нім.).

26

Доброта (нім.).

27

Миттєвість (нім.).

28

Природа (нім.).

29

Хайку японського поета та художника періоду Токуґава Йоси Бусона (1716-1784), справжнє прізвище — Таніґучі.

30

Cratex — провідний виробник промислових абразивів у США.

31

Meshuggener (їдиш) — непутяща людина, людина несповна розуму.

32

Наступ союзних військ на німецькі позиції під час Першої світової війни, одна з найважливіших битв 1918 року.

33

Дослідники творчості Філіпа К. Діка вважають, що назва книжки (в оригіналі The Grasshopper Lies Heavy) відсилає до уривка з Біблії, «Книги Екклезіястової», 12:5: «...і будуть боятись високого місця, і жахи в дорозі їм будуть, і мигдаль зацвіте, й обтяжіє кобилка, і загине бажання, бо людина відходить до вічного дому свого, а по вулиці будуть ходити довкола голосільники» (пер. Івана Огієнка, курсив наш). У цьому виданні Grasshopper перекладається як «сарана», оскільки інші варіанти — «кобилка» (Іван Огієнко), «ковалик» (Пантелеймон Куліш) та просто нейтральне «коник» мають в українській мові переважно позитивні конотації. До слова «сарана» вдається у своєму перекладі Біблії Іван Хоменко (так звана Римська Біблія 1957 року): «...і сарана стане тяжкою».

34

Організація Тодта (нім. Organisation Todt) — парамілітарна, військово-будівельна організація нацистської Німеччини, створена в 1938 році. Названа на честь першого її керівника, нацистського інженера Фріца Тодта. Організація відповідала за різноманітні інженерні проекти як напередодні Другої світової війни в самій Німеччині, так і на окупованих територіях під час війни.

35

Улун — традиційний китайський чай.

36

Фортеця Європа (нім) — пропагандистське поняття, часто вживане під час Другої світової війни на позначення Третього Райху.

37

Джойнт (івр. גױגס, англ. American Jewish Joint Distribution Committee, скорочено JDC, «Американо-єврейський об'єднаний розподільчий комітет») — найбільша єврейська благодійна організація, створена у 1914 році. Штаб-квартира розташована в Нью-Йорку. Під час Другої світової війни активно допомагала єврейським общинам по всьому світу.

38

Ґустав II Адольф Ваза (швед. Gustav II Adolf; 1594-1632) — шведський король (з 1611), відомий своєю освіченістю.

39

Боб Гоуп (англ. Bob Hope; 1903-2003), справжнє ім'я Леслі Таунз Гоуп — американський комік, актор кіно й драматичного театру, теле- і радіоведучий, який 18 разів проводив церемонію вручення премій «Оскар» — частіше, ніж будь-хто інший.

40

Джеймс Френсіс «Джиммі» Дуранте (1893-1980) — відомий американський співак, піаніст та комедійний актор.

41

Бальдур Бенедикт фон Ширах (нім. Baldur Benedikt von Schirach; 1907-1974) — німецький партійний діяч, райхсюґендфюрер (1933-1940), потім — гауляйтер Відня.

42

Родольфо Ґраціані (італ. Rodolfo Graziani; 1882-1955) — італійський військовий та державний діяч, маршал Італії.

43

Мертвий осел (іт.). Правильно — Asino Morto.

44

Юніон Джек (англ. Union Jack) — назва офіційного прапору Великої Британії.

45

Томмі (англ. Tommy, також Tommy Atkins) — розмовна назва британських солдатів.

46

Пісня Горста Весселя (нім. Horst Wessel Lied) — гімн нацистської парти та неофіційний гімн Німеччини у 1930-1945 рр. Інша поширена назва пісні — «Угору стяг» (нім. Die Fahne hoch) за першою строфою пісні.

47

Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини, НСРПН (нім. Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP) — офіційна назва нацистської партії, єдина керівна партія Німеччини з 1933 до 1945 року.

48

Натяк на замок Вевельсбурґ, у якому Гіммлер створив центр з ідеологічної підготовки офіцерів СС.

49

«Ґондольєри, або король Баратарії» — комічна вікторіанська опера на музику Артура Саллівана, лібретто У. С. Ґілберта, вперше поставлена 1889 року в лондонському театрі «Савой».

50

Вабі (япон.

) — поняття традиційної японської естетики, яке позначає простоту, аскетичність, скромність, відмову від надмірного.

51

Кримшо — невеликий, зазвичай прикладний об'єкт зі слонової кістки з різьбленням.

52

«Хороший друг» (нім. Der gute Kamerad) — пісня на слова німецького поета Людвіга Уланда, в якій оспівується смерть товариша в бою. Була особливо популярною під час війни. Більш відома за першим рядком «Був у мене друг» (нім. Ich hatte einen Kamerad). Вірш було написано 1809 року, а покладено на музику 1825-го Фрідріхом Зільхером.

53

Знамениті американські джазові музиканти першої половини XX століття.

54

Діксіленд (англ. Dixieland, від неформальної назви американського Півдня «Dixie») — назва джазових ансамблів новоорлеанського стилю, в яких грали білі музиканти.

55

Gennett Records — американська компанія звукозапису, популярна у 1920-ті роки. Орфографія змінена в оригіналі.

56

Порцеляна імарі — традиційний японський посуд із порцеляни, яку європейці назвали імарі або арітаякі. Місто Аріта було центром виробництва порцеляни на острові Кюсю, а Імарі — порт, з якого порцелянові вироби експортували до Європи.

57

Ґленн Міллер (англ. Alton Glenn Miller; 1904-1944) — відомий американський джазовий виконавець кінця 30-х — початку 40-х років.

58

Натаніель Вест (англ. Nathanael West; 1903-1940) — популярний американський письменник 30-х років, автор романів «Міс Самотнє Серце» (1933), «День сарани» (1939) та інших.

59

Хлопець (нім. розм.).

60

Systemzeit — зневажлива назва епохи Веймарської республіки, яку використовували нацисти.

61

Німці, ось тут я стою перед вами (нім.).

62

Надлюдина (нім.).

63

Виродок, негідник (нім.).

64

Єврейська книжка (нім.).

65

Отто Скорцені (нім. Otto Skorzeny; 1908-1975) — австрійський інженер та підприємець, під час Другої світової війни — обер-штурмбанфюрер СС, уславлений своїми успішними спецопераціями (найвідоміша з них — звільнення з ув'язнення усуненого від влади Беніто Муссоліні в 1943 році).

66

Айнзацгрупи (нім. Einsatzgruppe) — оперативні військово-розвідувальні каральні частини Служби безпеки (СД), створені нацистським керівництвом у межах військ СС для ліквідації цивільного населення та знищення військовополонених на окупованих територіях.

67

Генерал-губернаторство — адміністративно-територіальна одиниця, утворена 12 жовтня 1939 року гітлерівським урядом під час Другої світової війни у центрально-східній частині Польської держави.

68

Воко — різновид класичної японської поезії японською мовою, що протиставлялася канші — поезії класичною китайською мовою. У вузькому сенсі — стандартний короткий вірш (танка).

69

Мається на увазі «марш на Рим» — державний переворот в Італії 1922 року завдяки якому до влади прийшла Національна фашистська партія на чолі з Беніто Муссоліні.

70

Джон Едвард Гейзельден (онгл. John Edward Haselden; 1903-1942) — британський військовий, у 1941 році брав участь у спец-операції «Плавець», метою якої було захопити або ж знешкодити Ервіна Роммеля у його штаб-квартирі в Північній Африці.

71

Очевидно, йдеться про легендарного англійського мебляра XVIII століття Джорджа Геплвайта (англ. George Hepplewhite; 1727(?)—1786). Оскільки про його життя відомо доволі мало (виготовлені ним предмети інтер'єру не збереглися, лише їхні зображення), Геплвайт вважається ледь не легендою.

72

Спільнота, спільність, єднання (нім.).

73

Хто пізно так мчить

у час нічний?

То іде батько,

з ним син малий

— перший куплет балади Йоганна Вольфґанґа фон Ґете «Вільшаний король», пер. Максима Рильського.

74

Буквально «падлоїди», «стерв'ятники», негідники (нім.).

75

Звісно (нім.).

76

Служба міжнародного зв'язку (нім.).

77

Канцелярія (нім.).

78

Дуже вам за це вдячний (нім.).

79

Пане шефе поліції (нім.).

80

Муці Фанчань (1210-1269) — середньовічний китайський художник, буддистський чернець епохи Південної Сун. Серед його полотен і справді є картина під назвою «Тигр».

81

У — поняття китайської релігійної філософії, що позначає «свідомість», «духовне просвітлення».

82

ОКВ (нім. Oberkommando der Wehrmacht [ОKW]) — Верховне командування вермахту (збройних сил Третього Райху), центральний елемент керівної структури збройних сил Німеччини в період Другої світової війни.

83

Старий член парти (нім.).

84

Хлопчє (нім.).

85

Це він (нім.).

86

Тут: формальний привід для оголошення війни (фр.).

87

UFA (Universum-Film-AG) — провідна німецька кіностудія Третього Райху, перебувала під контролем міністра пропаганди Йозефа Ґеббельса.

88

Заборонена (нім.).

89

Бранденбург — полк (з 1943 року — дивізія) особливого призначення під час Другої світової війни.

90

Мезонін (італ. mezzanino — «проміжний», «середній») — надбудова над центральною частиною будинку.

91

Шльондра (нім.).

92

Пошепки, впівголоса (іт.).

93

Таґомі цитує слова пророка Іллі з «І Книги Царів», 18:27: «І сталося опівдні, і сміявся з них Ілля й говорив: Кличте голосом сильнішим, бо він бог! Може, він роздумує, або відлучився, або в дорозі! Може, він спить, то прокинеться!» Переклад Івана Огієнка.

94

Буквально: поза суттю (лот.).

95

Тибетська книга мертвих, також відома під назвою «Бардо Тхедол» (тиб.

(bar-do thos-grol), кит.

містить докладний опис станів-етапів (бардо), через які, згідно з тибетською буддистською традицією, проходить свідомість людини, починаючи з процесу фізичного вмирання і до моменту наступного втілення (реінкарнації) у новій формі.

96

Прокинься (нім.).

97

Послання святого Апостола Павла «І до Коринтян», 13:12: «Отож, тепер бачимо ми ніби у дзеркалі, у загадці, але потім обличчям в обличчя; тепер розумію частинно, а потім пізнаю, як і пізнаний я».

Переклад Івана Огієнка.

98

«Загибель богів» або «Сутінки богів» (нім.) — фінальна епічна битва між силами добра та зла, яка вирішить долю світу. Відома в скандинавській міфології як Раґнарьок (Ragnarok, Ragnarokkr, Ragnarok, «доля богів»).

99

Пані та панове, прошу вашої уваги (нім.).

100

Служба безпеки (нім).

101

Перепрошую, ви капітан Рудольф Веґенер з Військової контррозвідки? (нім.).

102

Народ (нім.).

103

«Олд фешен» (онгл. Old fashioned) — традиційний коктейль із віскі й гіркої настоянки.