Радек Рак

Легенда про зміїне серце,

або Друге слово про Якуба Шелю

Упорядник серії

Володимир Аренєв

Редактор

Лариса Жупанська

Художній редактор

Оксана Баратинська

Відповідальний редактор

Олексій Жупанський

Перекладено за виданням: R. Rak. Baśń о wężowym sercu albo wtóre słowo o Jakóbie Sheli. — Warszawa: Powergraph, 2020.

Copyright © Radek Rak, 2020.

Copyright © Powergraph, 2020.

Ілюстрація на обкладинці — Chikovnaya.

© Видавництво Жупанського;

В. Дмитрук, переклад;

А. Герасимова, текст анотації на 4 ст.;

О. Баратинська, художнє оформлення, 2023.

Для Басі

Любов є також і в камені.

Тут шукає вона глибин земних.

Екхарт

Повні труду всі речі, —

людина сказати всього не потрапить!

Екл., 1,8

Частина перша

Серце

І. ПРО ЗАЧАРОВАНУ ПІСНЮ

Повідають, що все почалося ввечері.

У вечірню пору

Лине пісня бором.

Хто підхопить пісню,

Заблукає в лісі.

— Яка пісня, діду? — питає Куба.

Старий Мишка шамкає щось беззубим ротом. Невідомо, чи якісь слова, чи це, може, таке звичайне старече мурмотіння. Повний глини віз підскакує на вибоїнах. Старий Мишка і Куба їдуть аж з Копалин, бо там найкраща глина в усій околиці. Дорога ще далека, а в дорозі, як відомо, добре співати й розповідати найрізноманітніші історії.

Над струмочком в лісі

Лине травнем пісня.

В ім’я Сина, Духа

Пісню ту не слухай.

Старий облизує потріскані губи, зиркає на Кубу. Очі в нього світлі, і зовсім не видно в них прожитих сімдесяти й двох зим.

— Як то, яка? — запитує. — А чия має бути? Русалчина!

Куба на ті слова лишень погордливо шмаркається, спершу з правої ніздрі, потім з лівої. За другим разом обшмаркує собі штани, бо віз підкидає на якомусь камені. Старий Мишка, бачачи це, регоче хрипким сміхом, аж йому з тої втіхи колишеться індиче воло під шиєю.

— Русалчина, — повторює під носом, наче сам до себе.

У світі смеркається, а тут, у буковому лісі, ніч залягла вже давно. Навіть птахи поснули, і тільки якийсь спізнений чорний дрізд раз по раз заводить ту саму трель. Дикий бузок пахне так, що очманіти можна. Бо це саме такий ліс: буки, бузок і темнота.

— Виходять на святого Івана на галявину, тут, недалеко. І співають, і танцюють, аби тільки хлопців заманити. Як почуєш, що кличуть тебе, то чимшвидше заткни вуха воском, щоб не чути й не слухати. Найкраще тоді якусь побожну пісню заспівай або травневу літанію до Богородиці, або молися тисячу разів підряд. Господи Йсусе кирієлейсон, помилуй мене, грішного, аж в тебе увійдуть ті слова й стануть частиною тебе. Бо як почнеш слухати, то пропадеш. А якщо підеш русалок підглядати, то згинеш і тілом і душею. Бо вони в самих лиш сорочечках танцюють, і як раз побачиш, то вже собі не знайдеш місця на землі поміж людьми.

— Старий ви вже, діду, а вам одно лиш у голові, — сміється Куба, але Старий Мишка нічого на це не каже. Вертається до своєї співанки:

Пісня та впіймає,

В себе закохає.

Долю свою кинеш,

В лісі тім і згинеш.

Дерева рідішають, між гілками проглядає блакить ночі. Віз туркотить дорогою вниз, до села. Сонце давно вже зникло за горами, але все ще світить, наче з-під землі, бо піскова заграва, розлита ще у світі, золотить стріхи й дах костелу.

Старий Мишка і Куба минають рів і верби, що над ним колишуться. Усіх верб дванадцять, і старий каже, що то апостоли Господа Йсуса, а остання, всохла й поточена хробаччям, — то Юда Іскаріот. Але Старий Мишка говорить різні речі, і не в усьому слід йому вірити.

Поки вони ще не зовсім з’їхали у село, Куба стає на возі. Прислухається, але від лісу не долинає жодної пісні. Лиш цвіркуни сюрчать у траві.

II. ПРО МІСЯЧНИЙ ТАНЕЦЬ

Повідають, що Куба разом зі Старим Мишкою служили в корчмі Рубіна Кольмана в Кам’яниці шабес-гоями[1].

— Ой-вей, айнекляйнемітешмок! А це що таке? — жид тикав під ніс грудку глини навперемін то молодому, то старому. — Це має бути глина? Яка це глина, запитую я вас! От що значить гоїв по глину посилати. Болото й коров’яче гівно привезуть!

Ані Куба, ані Старий Мишка нічого не відповідали, а дід навіть почав скручувати самокрутку. Вони знали, що Рубін мусить трохи пойойкати, бо це єдина розвага в його житті. Найбільше ж нарікав він на своїх шабес-гоїв.

Шабес-гої робили в домі й у корчмі усе те, чого єврею не дозволяв закон, і те, на що він просто не мав охоти, в шабат і не тільки. Куба й Мишка не нарікали, хоча вередливий Рубін вічно був чимось незадоволений, смикав бороду, проклинав і марно прикликав Господа Бога.

Був Рубін, однак, порядним чоловіком, хоч і жидом. Не можна, зрештою, бути іншим, бо, маючи стару й прикуту до ліжка дружину, сина рабина й божевільну доньку, себто вар’ятку, неможливо бути злим. Може, тому Кольмана прозивали Колькопфом[2], навіть особливо не криючись із цим, немов усі перевіряли, чи орендар корчми зможе насправді розізлитися. Зрештою, завжди краще працювати у жида, ніж у пана, бо жид за роботу платить, а в неділю часом і барильце горілки дасть. Передовсім, однак, жид не б’є. Бо пан декретом його милості кайзера з Відня може присудити хамові двадцять п’ять ударів палицею за будь-яку провину, а бабі й дитині не менше, тільки бабу й дитину належить бити не палицею, а шмагати березовою лозиною.

Того вечора за вікном стелився білий блиск, бо місяць зійшов рано. В тому світінні все було видно виразніше, ніж удень. Удень-бо обриси розмиваються і розмазуються, а барви переливаються навзаєм одна в одну, і буває, що речі видніються, як за запиленою фіранкою або мов заволочені димом. А місячної ночі усе є різким, наче вирізаним із паперу, тільки кольорів менше. Дім, корчма, згорблений журавель на подвір’ї — чорні. А свіжі голки на модринах біля обійстя — пухнасті й білі, більше наче сніг, ніж голки. Такий собі фальшивий жидівський день.

Куба вже має лягати спати, коли помічає її. Вона, як завжди, спинається на стрімкий дах господи, схожа на ласицю або на мару. Високо, високо, аж на самий гребінь з різьбленим пазуром з обох боків. Якусь мить відпочиває.

А потім починає танцювати.

Танцює, піднявши руки догори, отим тремтливим, циганським кроком. Махає головою ліворуч і праворуч, напівсонно, напівпристрасно, темне волосся хвилею розвівається за нею, ніби обдароване власним, зміїним, життям. Проти місяця видно її виразно, немов вирізану з ебенового дерева. Куба знає, що таке ебенове дерево, бо в Рубіна Кольмана є ебенова скринька, а вельможний пан дідич у своїй канцелярії мають навіть меблі з ебенового дерева. І тепер, уночі, Хана Кольманівна є чорною, але гарною.

Удень вона вже гарною не буде, бо вдень буде видно прищі на її підлітковому обличчі й надто великі криві зуби, що випинаються, як у рябої кобили. Бо, правду сказати, донька Рубіна є худою й бридкою.

Проте зараз ніч, а ніч має свої закони.

Куба якийсь час розглядає дівчину, а потім вислизає з хати. Тихцем пробігає через подвір’я і видирається на дах курника, а звідти на карниз, що оперізує другий поверх корчми, відкіль можна без зусиль вибратися на критий ґонтям дах. Усе це тихо-тихесенько, без жодного звуку, аби не сполошити дівчину, але також аби не підняти по тривозі всю родину Кольманів, готових — як то жиди — наробити рейваху. Старий Мишка казав-бо не раз і не два, що людей, які танцюють під місяцем, будити не можна, щоб їхня душа не перелякалася й не чкурнула геть. І хоча жиди начебто не мають душі, проте Куба не хоче нагло будити Хану, бо вона може втратити рівновагу і впасти. Бо вдень, при світлі сонця, дівчина боїться піднятися навіть на п’ятий щабель драбини, не кажучи вже про дах господи.

Хана танцює на гребені й розкидає навкруг маленькі картки, клаптики, папірчики. Вони нагадують великі сніжинки. На кожній видно напис, довший або коротший, а іноді тільки один чи два знаки. Усе написано по-єврейському, навспак, тими низькими, втомленими літерами, що виглядають так, ніби хтось їх хотів розтоптати й розтрощити. Можливо, це молитви. Можливо, заклинання. Можливо, одне й друге, бо ж написано в Біблії, що євреї починаючи від самого Авраама, з давніх-давен, пробували примусити Бога до різних речей і підпорядкувати Його своїй волі. І якщо хтось мав би знати заклинання, яким корився б сам Господь, то тільки вони — й ніхто інший.

Хана танцює, а Куба наближається до неї по даху, напівзігнутий, наче мавпа з країни негрів. Обережно хапає гнучкі й холодні зап’ястя дівчини. Кілька кроків — і вони вже внизу. Жидівочка іде за Кубою покірно, як цуценя, хоча продовжує перебувати в дивних країнах у своїй голові; якби її відпустити, вона б знову почала танцювати. При цьому вся тулиться до Куби, аж у нього дивно стискається серце.

Сьогодні вівторок, а у вівторок ніхто до кнайпи не приходить, тож Рубін Кольман і його доньки рано лягають спати. Парубок стукає в кухонні двері господи. З другого боку грюкає засув, старе жидисько вилазить з хати й протирає склеплені сном повіки.

— Айнекляйнемітешмок! Хана!

— Знову танцювала на даху. Краще пильнуйте її, коли місяць світить.

— Зоя мусила лишити двері на ауф. Дякую, Кубо. Добрий з тебе хлопака.

— Добраніч, пане Кольман.

— Ти теж добре спи, Кубо.

III. ПРО ВЕРБИ І ДОЩ

Повідають, що в усьому цьому не обійшлося без русалок.

Може, тому, що Куба весь час розпитував про них Старого Мишку, бо хлопець дуже був ласий на оповідки. Але старий тільки підсміювався, і важко було видобути з нього щось крім того, що він уже розказав: що русалки виходять танцювати в лісі десь між святим Іваном і святим Петропавлом, що іноді співають, а передовсім, що вони голі. Про все міг старий розповідати: про прадавнього короля Бодзоса, якого повісили на горі, що зветься Мага, і про розбійника Запалу, і про чаклуна Нелюдима, і про Зміїного Короля, і про злих відьом, що людям шкодять, і про дівчину з картопляного поля, яка живе в картопляній плісняві, і про вербового диявола Запаличку, який розбив місяць, і ще багато чого такого, бо історій знав Мишка силу-силенну. Тільки про тих русалок щось не хотів говорити.

Одного дня ішов Куба на двір у Седлиськах на перші сінокоси. Ну, бо хлоп — це хлоп, і мусить іти, коли пан каже. Може бути без землі, може бути шабес-гоєм — все одно залишається власністю дідича, як худоба чи фруктові дерева. Без охоти — ну, то без охоти, але Куба йшов.

Задуха й паркість котилися поміж горами, а в долинах повітря лежало біле й липке, наче сік із бадилля молочака. Навіть мухи й ґедзі лінувалися, дзижчали абияк, і їх легко було пристукнути рукою. Був полудень, але спека стояла від самого ранку, і Куба вже весь укрився потом, поки дійшов до верб-апостолів. До Седлиськ мав іти менше ніж австрійську милю, тож не було потреби поспішати. На вечірню косовицю і так встигне, бо луку слід косити або вранці, або з вечора. В клуночку приємно хлюпотіла черешнева зупа в керамічному глечику; обід Куба мусив брати із собою, бо дідич були скупий і не давали їсти після роботи. Парубок подивився вперед — нікого. Подивився назад — нікого. Клунок липнув до спини. Куба пірнув у тінисті зарості під вербами й жадібно з’їв усе, що можна було з’їсти.

Хана Кольманівна робила найсмачнішу фруктову зупу на світі, а до того запакувала Кубі ще п’ять білих булок, смачних, хоч і без закваски. За роботою чоловік мусить собі поїсти, і один тільки пан дідич вважали інакше.

Тож, може, через той повний живіт, може, через ліниву спеку, може, через зелену тінь верб, може, через злостивих духів, які жили в тих вербах, а напевно, через усі ті речі разом сон огорнув Кубу воронячим крилом.

Розбудив його грім, низький, такий, від якого дрижить земля. Хлопець непритомно роззирнувся. Небо затягло чорними хмарами, які ген удалині мали на краях лихий зеленавий відблиск. Віяло так, що аж завивало, термосило гілки й обривало листя. Білі жили блискавок розпанахували видноколо. Буря наближалася з півночі, а це недобре, бо бурі з-над рівнин завжди гірші, ніж оті, що з гір.

Куба вже ладен був схопитися й бігти назад до корчми Кольмана, коли у вербовому гіллі він помітив дівку.

Вона лежала на животі на похилій гілці, підпирала однією рукою підборіддя й нахабно гризла останню булку Куби. Усе в дівчині було як вода, безбарвне, аж страх. І волосся, і очі, й вільна прозора сорочка. Вона ліниво махала литками й позирала на Кубу трохи зацікавлено й трохи глузливо, аж ніяк не переймаючись бурею, яка надходила.

— Хто ти? — запитав хлопець, бо не впізнавав у ній нікого з довколишніх сіл.

Але вона нічого не відповіла, лишень далі обгризала булку, як яблуко.

І тут уперіщив дощ. Щойно крапало не сильніше, ніж ксьондз кропилом, а вже наступної миті з неба потекли цілі сірі ріки. Якуб скулився біля верби, втягнув голову в плечі, а дівчина, хихочучи, зіскочила з дерева і втекла просто у зливу. Волосся й сорочка прилипли їй до тіла, і в Куби аж пересохло в горлі, як після дуже міцного чаю. Він стояв і мокнув, і мокнув, і мокнув, бо верби не давали майже ніякого захисту, а коли промок так, що більше вже й не можна, то побрів, крок за кроком, до господи.

Поки дійшов, дощ ущух, а згодом і геть перестав. Пахло тишею і мокрою землею.

IV. ПРО ВОГОНЬ, ЯКИЙ НЕ ГРІЄ

Повідають, що такої дівчини не було й не могло бути, але в це Куба ніколи не повірив.

Наступного дня переробив абияк усю роботу, яку мав у Кольмана, і раннім вечором вислизнув з корчми до верб-апостолів. По дорозі в церковному саду нарвав у кошичок червоних порічок, великих і солодких від сонця.

Дівчина була на місці. Чекала і, як учора, напівлежала на животі на вербовій гілляці. Ліниво гралася квіткою мальви; крутила її між пальцями, вкладала у волосся, виймала, надкушувала пелюстки, обертала в руках. Куба наблизився до неї поволі, немов підходив до схарапудженого коня, але вона зовсім не збиралася боятися. Дивилася на нього з якимось тваринним зацікавленням. Як вар’ятка.

— Як тебе звуть? — запитав, не сподіваючись, що вона йому відповість.

Дівчина байдуже зім’яла квітку в долонях і кинула на землю.

— Мальва, — сказала. Голос мала низький і хрипкуватий, гарний. Куба не знав, чи це була відповідь на його запитання, але на іншу вже й не сподівався.

— Мене звуть Куба. Я приніс порічки, — сказав і простягнув дівчині кошичок. Вона жадібно схопила великий кетяг і весь засунула собі до рота. А потім ще один, і ще. Хвостики випльовувала на землю, поламані й пожовані.

Куба сів поряд на сукуватому корені верби і їв порічки звичайно, як людина, гілочка за гілочкою. Раз по раз зиркав на Мальву й червонів, бо дівчина знову мала на собі тільки сорочку, таку, що ніби й прикриває тіло, але все видно. Хлопець, хоч і не був бридкий, якось не мав сміливості до дівчат, а вони не раз із цього приводу хихотіли і підсміювалися над ним. Але зараз він був тут, поряд із Мальвою, достатньо близько, аби відчувати свіжий запах дівочого поту.

— Ходи сюди, до мене, — наважився він нарешті, але дівчина лиш простягла до нього долоню з пружками бруду під нігтями.

— Дай ще.

Тож дав.

— Зійдеш униз?

Мальва хрипко розсміялася, зіскочила з дерева, наче кицька, і втекла кудись на луку. Куба побіг за нею, але дівчини не знайшов. Наче розчинилася в золотушнику й маках, і в золотистому світлі вечора.

Уночі він довго перевертався з боку на бік. Сон приходив і йшов геть, грався Кубою і кидав ним, як хвиля розколисаним на озері човном. Хлопцеві було холодно, і він весь тремтів, хоча був уже червень і можна би спати навіть голим. До вух накрився ковдрою, напханою житньою січкою, зверху накинув ще два коци, і лиш тоді йому стало трохи тепліше.

Найкраще, однак, грів його спогад про Мальву. Він відсунувся до стіни, наче хотів зробити для неї місце на сіннику, і уявляв собі, що дівчина лежить ось тутечки, біля нього. Там, унизу, він зробився твердий і штивний, однак боявся торкнутися себе долонею, бо Старий Мишка сон мав легкий і завжди його на цьому підловлював. Мальва, однак, стояла у нього перед очима, і все тіло хлопця пульсувало жаром. Куба намагався думати про найгидкішу бабу, яку знав, — про стару Кольманову, брезклу й білу, як тісто на вареники. Але це мало допомагало.

Уранці він встав недужим. Руки й ноги були слабкими, наче не з тіла й кісток, а із солом’яних віхтів. На додаток, щось тиснуло йому в грудях, і він хитався, наче старий дід.

— Краще йди й скоси ту луку, — радив йому Старий Мишка. — Все одно це тебе не мине. А як не підеш, то дідич розсердяться й накажуть тобі київ дати. Сонечко тебе в дорозі зігріє і вижене хворобу, бо щось тебе, видно, вхопило.

— У дупі маю дідича, — буркнув Куба, але пішов.

Невдовзі зрозумів, що з косіння цього вечора теж нічого не буде. Сонце, замість вигнати слабкість із тіла, тільки дратувало його, а холод у грудях як засів, так і сидів. Хлопцеві здавалося, що він носить у грудях брилу льоду. Йшов у тіні — мерз. Ішов під сонцем — розколювалася голова. Тлів у ньому тільки один вогонь, але той, замість зігрівати, тільки посилював гарячку. Звався той вогонь Мальва.

На панську луку не дійшов він і цього разу. Одразу за вербами-апостолами заглибився в дикий сад. Мальва не давала йому спокою. Він стягнув штани й придивився до себе. Був великий, твердий і гарний.

Повітря бриніло від цвіркунів, а може, то в Куби бриніло в голові, і може, це йому приснилося, бо в полуденну годину різні примари снуються полями. Може, йому примарилося, що то не він бере себе в долоню, а робить це Мальва; що дівчина стоїть одразу за ним, що обіймає його, а Куба відчуває її молоде й гарне тіло, яке напирає на нього, відчуває груди, живіт — геть усе. Що дівчина мало не обпікає його, бо жінки мають гарячішу від чоловіків шкіру. Наче обоє палали в гарячці, авжеж. І подих Мальви на шиї, наче дихання розпеченої сонцем землі. А тоді, тривожно швидко, весь світ зосереджується в тій маленькій точці на кінці тіла: і гарячка, і сонце, і лука, що бринить комахами, все, що існує, піднімається раптом і вибухає хвилею густої-прегустої насолоди.

Може, Кубі примарилося, що коли в нього все ще танцювали перед очима фіолетові кола, Мальва облизала з пальців його росу й зникла серед трав, наче її ніколи й не було.

Може, йому це тільки примарилося, а може, й ні.

V. ПРО СЕРЦЕ ПЕРШИЙ РАЗ

Повідають, що з того й так нічого б не вийшло. Бо ж буває таке кохання, яке від самого початку приречене на нікчемність і каліцтво, і народжується з нього тільки жаль і страждання. Усі це бачать, крім самих закоханих.

Коли Куба дочвалав нарешті до господи, то вже знав, що справи кепські. Битий гостинець звивався в нього перед очима, двоївся й вирував, наче крутили ним злостиві чорти. Потім була чорна діра, в якій на мить зблиснуло заклопотане обличчя Старого Мишки.

Десь далі Рубін Кольман торохтів щось про шабас, і що ж він тепер, айнекляйнемітешмок, робитиме. Звучало це навіть смішно, але Куба не міг сміятися, бо йому здавалося, що від сміху йому знесе маківку голови. Знову зробилося темно, хоч то, мабуть, тому, що настала ніч. Куба дуже хотів заснути, але якось не міг. Сон кружляв навколо, наче недовірливий пес, і боявся підійти ближче. Тож хлопець дрейфував по тремтячому морю темряви, і часом із тієї чорноти з’являвся Мишка, зморщений, як висохле яблуко, а часом ні.

— Та спи вже нарешті, — буркнув старий. — Тобі добре, бо ти завтра вилежишся, а мене від світанку чекає робота. Залишаю тут тобі воду й полотно, зміниш собі вночі оклад. Ех, хрипиш, як сухотник. Я йду спати до комори, бо з тобою не засну.

— Айнекляйнемітешмок, — захрипів Куба і ніяково усміхнувся.

Чиїсь долоні торкнулися обличчя хлопця, від кінця вуха до шиї. Це були гладенькі долоні когось, хто багато не працює, і напевно не належали Старому Мишці. Пахнули ганусом і гвоздикою.

Вона ковзнула до нього під ковдру. Сплела пальчики своїх ніг із пальцями Куби; були вони страшенно холодні, наче вона довго ходила босоніж. Лоскотало, але приємно. Вона пригорнулася до парубка, трохи тепла, трохи холодна, гладенька, як муслін, і, схоже, зовсім гола. Куба відчув блаженство, відчув, як його покидає гарячка. Заснув, занурившись обличчям у море чорного пахкого волосся, розсипаного на подушці.

Уранці він почувся трохи ліпше, хоча мало чого пам’ятав з попередньої ночі. Його дивувало, що сінник пахне прянощами, як єврейське кадило, яким Кольман кадив у шабас по всіх кутках. Потім знайшов на подушці волосину, товсту, темну й скручену. Довго сидів на ліжку, обертаючи її в пальцях, а всередині у нього коїлися дивні речі.

Він і надалі почувався слабким, але хвороба вийшла йому з грудей, і він навіть не кашляв так сильно. Помічним, напевно, був жирний бульйон з курки, який дала йому випити Хана. А старий Кольман призначав хлопцеві якісь легші роботи: скропити водою підлоги в господі чи протерти столи; корчмар знав, що про наймитів треба дбати, навіть якщо вони гої.

Тієї ночі місяць знову світив ясно, і опівночі Хана знову вилізла на дах. Коли Куба насилу видерся нагору, щоб звести її вниз, вона подивилася на нього цілком притомно і дивно всміхнулася.

— Упадеш, Хано.

— Не впаду.

— Ходімо вниз.

— Тут добре.

І Хана зсунула з плеча одну бретельку нічної сорочки. А потім другу. А потім розстебнула кілька верхніх ґудзичків і стояла так перед Кубою, гола до пояса. Мала гарні рамена й негарні груди, гострі, з надто великими й надто темними пипками. Куба вже от-от мав заговорити, що ні, що не хоче, що не можна, але закони ночі є іншими, ніж закони дня. І він не сказав нічого, бо знав, що так, що хоче, і знав, що можна.

Але дівчина лишень сягнула поміж груди й видобула звідти серце, маленьке, тріпотливе й поросле пір’ям.

— Це для тебе, — сказала.

Тож Куба взяв серце, але нічого не сказав і лиш стояв на даху з не надто розумним виразом обличчя. Серце Хани було останньою річчю, якої він від неї хотів. Він прагнув її грудей, її рамен, прагнув жару між її стегнами. Але не серце.

Вони вмостилися на краю даху, бовтаючи ногами, близенько одне до одного і водночас не надто близько. Небом сунув місяць, байдужий і мертвий. Дівчина й хлопець сиділи спинами до нього, так, щоб не бачити облич одне одного. Мовчали, бо не знали, що могли б одне одному сказати; може, якраз нічого й не могли. Куба стискав у руках серце Хани, не знаючи до пуття, що з ним робити. Серце, хоч і мало пір’я, склеєне кров’ю та слизом, було приємним на дотик і приємно гріло. Хлопець здивувався, яке воно невеличке. Усе поміщалося в його складених долонях.

Цвіркуни виспівували в заростях одну лиш ноту, крі-крі, і це був єдиний звук на світі. Безмовність між Кубою і Ханою тремтіла, як повітря у спекотний день. І дівчина вже знала, що марно віддала своє серце. Було, однак, надто пізно, бо раз подарованого серця не можна так просто забрати назад.

Коли сюрчання цвіркунів уже не можна було витримувати, Хана зіскочила з даху зі спритністю кицьки чи куниці, гримнула кухонними дверми й зникла всередині будинку. Куба обережно зліз із даху й побрів до себе. Пташине серце сховав під сінник. Огорнув його ще й коцом, бо стукотіло як шалене й не давало йому спати.

VI. ПРО ПАНА ДОБРОГО Й ЛАСКАВОГО

Повідають, що дідич прибули тоді до села в білій колясці, запряженій шістьма сивими кіньми. Це радше була неправда, бо дідич просто приїхали до корчми в Камениці, тому навіщо мали би брати парадну бричку. Так, однак, кажуть.

Вельможний пан всілися на найзручнішому з крісел старого Кольмана під великою сливою, що росла біля господи з боку дороги. Підкручували вуса, поїдали ругелахи, які приносив, низько кланяючись, жид, і попивали компот, заправлений пейсахівкою, бо пива з нового хмелю ще не було. За його спиною стояли наглядачі, економ чи, радше, уповноважений та інші дворові блюдолизи. Навколо зібрався вже чималий натовп. Селян ніхто не мусив скликати, як ніхто не мусить казати худобі, де розташоване пасовисько чи що наближається час доїння. Самі слухняно прийшли, принаджені панською присутністю, мов нічні метелики, приваблені світлом. Бо й дідич здавалися дивно сяючим, гарним, у світлих штанях і чудово приталеному сурдуті димного кольору, так схожі на ангела чи святого з костельного образа, що тільки падати на коліна.

Тож упали на коліна. Всі, навіть старий Кольман, жид. Дідич підкрутили вуса й повели поглядом по бридких, грубо витесаних пиках. Хами тупо витріщалися, так тупо, що аж недобре робилося. Вельможний пан здолали, однак, огиду й навіть дозволили поцілувати себе в перстень, особливо найгарнішим дівкам. Бо були це пан добрий і ласкавий.

Дідич поплескали себе шпіцрутеном по халяві чобота, яка міцно обтискала литку, і кивнули окружному чиновникові. Той схилився й почав зачитувати борги й заборговану панщину. Один господар заборгував два дні пішої панщини, інший — один день панщини гужової, тобто з використанням власних тварин і плуга. Обох вельможний пан простили, бо були пан добрий і ласкавий.

Господар Мацей Соха заборгував, однак, два дні добровільної панщини; бо окрім визначеної законом роботи на пана деякі селяни мусили додатково відробляти добровільну панщину в кількості, визначеній вельможним паном згідно з його власним рішенням і мудрістю, а часом в натурі, головно зерном, яблуками чи дівками. Тому дістав Соха від наглядача п’ять ударів по голій спині, а його баба три; після чого встали й поцілували панський перстень і пообіцяли з’явитися на роботу на другий день на світанку. Безземельний селянин Пйотр Нев’яровський не відбув трьох днів пішої панщини. Відбути не міг, бо помер на святого Юзефа. Замість святої пам’яті Пйотра дванадцять ударів дали його старшому синові Томашу. Сальця Нев’яровська дістала п’ять ударів березовою лозиною, але тільки тому, що вельможний пан хотіли її як слід роздивитися голу від пояса вгору. Мабуть, сподобалася дідичу, бо покивали схвально головою. Під кінець і Томаш, і Сальця подякували вельможному панові й схилилися до самої землі, наче русини в церкві.

І так воно йшло: одним вину пробачали, іншим затримували. Добрим були дідич і ласкавим.

Прийшла черга й на Кубу, безземельного, тобто хама, який не мав нічого свого й мусив жити й працювати в інших. Коли уповноважений зачитав його прізвище, хлопець не одразу зрозумів, що йдеться саме про нього; він не користувався прізвищем, відтоді як батько вигнав його з дому, коли через необережне поводження з гасом хлопець пустив з димом хатину й половину двору. Усі казали про нього: той Куба від Кольмана, Куба-Шабесник або Худий Куба. Він і сам про себе думав у такий спосіб. І аж Старий Мишка мусив його підштовхнути, коли чиновник удруге зачитав:

— Якуб Шеля. Винен два дні косіння.

Кажуть, що якби в той день дідич були б із Кубою інакше повелися, то багато справ поточилися б інакше, і багатьох кривд можна було б уникнути. Якщо придивитися до часу, то добре видно, що те, що важливе, завжди починається від справ дрібних. Будь від чого починається кохання, те, що приносить щастя, і те, що приносить біль, і те, що приносять одне й друге. Від будь-чого вибухають війни, в яких гинуть великі маси людей, а ті, котрі вижили, спустошуються десь глибоко всередині, і через ту спустошеність важко їх часом називати людьми.

Тож здається, що немає під сонцем речей важливих, є лишень речі неістотні, або й навпаки, і аби в цьому розібратися, потрібен Божий розум, а не людський, амінь.

Розказують, що того дня Якуб виступив із шереги хамів з високо піднятою головою, хоча насправді Куба мав ноги як із соломи і мало не наробив у штани. Аж мусив наглядач Михаїл, хлоп’яга сухий і жилавий, схопити його за барки й поставити перед вельможним паном.

Дідич побіжно глянули на парубка. Хам як хам, усі вони однакові. Пан уже мали цілком досить тих тупих морд, пан хотіли порозважатися.

— Двадцять і п’ять, — кинув він байдуже.

— Пане, два дні косіння… — невпевнено обізвався уповноважений.

Шляхтич кинув на нього гнівний погляд.

— Будеш мене вчити, щуре канцелярський? Двадцять і п’ять. Кайзер дозволяє. Закон на моєму боці. Ну-бо!

Потім казали, що Якуб стійко витримав усе до кінця й навіть не зморгнув оком. Наглядач періщив його й періщив, а той тільки вдивлявся в дідича, і погляд мав лихий, дуже лихий. А коли пан під кінець підсунули йому перстень для поцілунку, Якуб плюнув на нього, за що отримав ще десять ударів, хоча статути кайзера Йосифа, видані давно тому, казали: щонайбільше двадцять п’ять, і баста. А ще інші розказували, що Куба після дев’ятнадцятого удару впав на землю непритомний. Дідича цей хамський непослух дуже розсердив, тож наказав дати йому ще десять ударів, хоча закон казав: найбільше двадцять п’ять, і баста.

Як воно насправді було, цього й сам парубок не пам’ятав, бо після тридцять п’ятого удару не був уже Кубою ані Якубом, тільки болем. Біль пульсував у його тілі й напливав на очі фіолетовим мороком. Морок цей раз по раз зблискував образами, й хлопцеві здавалося, що бачить Мальву, яка походжала туди й сюди. Ходила в тлумі селян, ходила між дворовими й за спиною шляхтича. І ніхто її не бачив, один тільки Куба.

— Ну, а тепер музика. — Дідич потерли руки від утіхи. — Співати, хами, танцювати й радіти. Це корчма, а не цвинтар.

Бракувало однак скрипаля Йонтка Гаци, бо виявилося, що заборгував він пішу панщину, а може, гужову, й наглядач, відраховуючи удари, перебив був йому два пальці. З шеренги виступили контрабасист і барабанщик, але з контрабаса й бубнів не створиш справжньої музики. Тоді хтось шепнув, що Рубін Кольман має в скрині кларнет, тож дідич примусили старого грати. Кларнет був старий, запльований і хрипів, проте вельможний пан дратувалися й нервово трусили ногою, тож селяни щосили почали співати, танцювати й радіти.

Куба отямився під плотом, коли вже ніч спиналася на небо. Кольман усе ще терзав кларнет, а селяни співали, що їм тільки приходило в голову. Дідич танцювали в самій гущі й брали до танцю то одну дівку, то другу, і їм зовсім не перешкоджало, що єврей грає єврейські мелодії, а хлопи співають хлопські пісні.

На якусь мить привиділося парубкові, що пан танцює з Мальвою, що це вона його веде, що вистрибує і сміється, як дияволиця. Коли, однак, зморгнув, дівчина зникла, а дідич не танцювали, бо були зовсім п’яні, оббльовані аж по коліна й ледве трималися на ногах, а наглядач і уповноважений провадили його до брички.

VII. ПРО ЗМІЙ І ПРО ЧАРИ

Повідають, що немає на світі вдячності більшої, ніж зміїна вдячність. Куба, однак, не знав цього, коли за кілька днів після дідичевого візиту подався на панщину відробляти заборговане косіння і надибав біля джерела змію.

Джерел у горах сила-силенна, бо кожна долина, навіть найменша, має свій потік, а кожен із тих потоків береться з різних струмочків, що течуть гірськими ущелинами. Біля деяких із тих джерел, званих мофетами, не слід лягати ані засинати, бо можна більше не пробудитися; повітря-бо там важке, і не можна ним дихати. Люди про це знають, знають і деякі дикі тварини, але вже вівці, наприклад, ні. Вівці-бо дурні, і їх треба пильнувати, бо готові заблукати, куди не треба, й задушитися на смерть.

Молода змія, що грілася на камені, видно, теж цього не знала. Мофета била струменем з-під коренів великої липи, всипаної квітами, як молода панна. Раннім літом усі липи стають гарними, але особливо ця, яка завжди родила стільки квітів, що аж гілки гнулися. На змію Куба набрів, коли зробив собі перерву від косіння і, всівшись на найнижчій гілці дерева, жував білий хліб із кмином, хроном і шавлією. Сонце вже стелилося по луці, липневий вітерець охолоджував розігріте тіло й робив не такими болісними жовті синці після панських ударів.

Гад масляно блищав на сонці, жовті плями на боках шиї виглядали як намальовані соком з ластівчиного зілля. Парубок штурхнув змію патиком, переконаний, що тварина вже мертва. Та, однак, мляво, із зусиллями згорнулася, а боки ходили в неї, як у засапаного коня. Йонтек Гаца, який теж цього дня косив луку, хотів добити змію каменем, але Куба не дозволив. Узяв гада двома паличками й відніс у тінь, далеко від мофети. Облив пласку голову водою з бляшаного горнятка. І не міг при цьому стриматись, аби не погладити зміїного тіла; було воно тепле, гладеньке і дуже приємне на дотик.

Коли тварина прийшла до тями, дав їй іще з’їсти кульку, зліплену з хліба, а потім ще одну, і ще. З глиняного глечика налив у кухлик кислого молока. Змія похлебтала трохи, засичала щось своєю мовою й відповзла у високу траву.

А вже незабаром Куба й думати про неї забув. Щось інше заморочило йому голову й серце, і були це не змії, в кожному разі, не такі, як та з-під мофети. Бо у хлопця перед очима все ще стояла Мальва з дідичем, а ревнощі здатні обплутати міцніше, ніж змії-душителі з південних країн, отруїти думки зміїною отрутою, аж вони починають пульсувати й галопувати по голові. Так, так, здатні.

Коли Куба вертався з луки, то не міг не зазирнути під верби-апостоли, але Мальви там не знайшов.

Не було на що чекати. Чарувати парубок не вмів, бо щоб чарувати, треба бути циганом або жидом. Не вмів, але ж спробувати міг.

Ніч нависла над світом бездонна і чорна, як море. У вібруючій цвіркунами темряві хлопець збирав мальви, що росли перед корчмою. Рвав їх повними жменями, бо квітів було дуже багато. Мав їх вуже повні кишені, але зняв ще сорочку й зробив із неї клуночок, щоб зібрати ще більше.

Коли назбирав уже досить, то видерся на дах, найвище, як тільки міг. Спершу почувався непевно й трохи ніяково, кидав квіти в повітря, але не дуже високо, так, щоб ніхто не помітив. Проте швидко зрозумів, що бачить його тільки ніч. Його рухи набули плинності, ноги несли самі. Дивна мелодія пульсувала в жилах, як горілка, і темрява кинула його в шалений, дикий чардаш. Йому здавалося, що він падає. Мальви літали навколо, як нетлі.

Куба не танцював. Куба був танцем.

Куба не чарував, бо не був ані жидом, ані циганом. Куба сам став чарами.

VIII. ПРО ГРУШУ, КВІТИ Й НІЧНУ ЛУКУ

Повідають, що Мальва працювала у Кольмана завжди, але насправді то Куба принадив її чарами. Тож коли Мальва опинилася в господі старого жида, ніхто не міг пригадати, звідки вона взялася, і кожен, мабуть, відповів би, що вона працювала там завжди. Так-бо діють чари.

Дні переходять у ночі, а ночі в дні. Мальва співає за роботою, і час плине в ритмі її пісні. Співає, коли лущить квасолю і коли варить пиво. Тільки коли пече хліб, то не співає, бо хлібові перешкоджати не можна.

Пісеньки Мальви є дивними. Мелодії ніби відомі, але тремтливі й мінливі. Слова втрачають значення і розчиняються в мелодії, як крапля молока у воді. Наче Мальва співає чужою мовою. Це слова, у яких міститься більше від слів.

Схоже, що ніхто, крім Куби, не звертає на це уваги, а воно ж одразу видно, що Мальва походить не з цього світу. Коли співає, то наче співають польові духи. Коли рухається, то неначе вітер колише колоссям. Куба це бачить і не може відвести очей від зачарованої дівчини. Можливо, що ще Хана це помічає, бо уникає і парубка, і Мальви.

Мальва також живе у гойхаузі, але в іншій кімнаті. Стара Кольманова начебто колись страшенно на таке кривилася, бо як же це так, щоб дівка жила під одним дахом з двома парубками. Рубіну це також було не в смак, але він не казав нічого, бо гої — це все ж таки тільки гої, мало чим кращі за тварин і так само, як тварини, не мають душі.

У селі ж про це нічого не говорили, і це було Кубі дивно, бо в селі говорять про все і про всіх. Про все і про всіх, тільки не про Мальву. Ба навіть жоден з підхмелених хлопів не брався її облапувати; наче взагалі її не помічали, а якщо й помічали, то за хвильку забували. Мальва, схоже, могла проникати у голови людей і плутати їм думки.

Тільки один-єдиний раз якийсь парубок із сусіднього села спробував до неї добратися, коли вона несла воду з криниці. Ледве, однак, торкнувся її, одразу весь всох, здерев’янів з ніг до голови, перетворився на низьку, кострубату грушу, що росла під плотом і родила кислі маленькі грушки, яких ніхто не хотів їсти. Парубка ніхто не шукав і не пам’ятали навіть про його існування. Куба якось туманно пригадував собі, що начебто колись носили разом хмиз із лісу, але ім’я хлопця зникло йому з голови.

Одного дня він пересилив себе й запитав Старого Мишку про того парубка, зачарованого в груші. Мишка-бо ходив колись різними темними дорогами, і розказували, що він вміє заклинати блискавки. Був він мудрий і знався на багатьох таємничих справах.

— Та чи ти здурів, Кубо? — запитав старий у відповідь. — Адже ця груша стоїть тут уже кільканадцять років. Самосійка. Рубін Кольман їв колись грушки під плотом і випльовував кісточки; мабуть, з них і виросла.

Ну, то по якімсь часі Куба теж повірив, що ніякого парубка ніхто не зачаровував. А коли минуло Рослинної Богородиці й ночі стали холоднішими, Рубін зрізав ту грушу на дрова. І оце й уся історія про зачарованого в дерево хлопця.

Вечори цього літа глибокі, наче колодязі, розливаються по небу пшеничною загравою і тривають безконечно. Роботи в господі не бракує, але Куба все одно вертається до гойхауза ще до того, як добре стемніє. Іноді Мальва вже чекає там на нього, іноді він чекає на неї; по-різному буває.

Куба любить дивитися, як дівчина роздягається до сну; Мальва-бо спить голою. Вона ж часто зваблює його, роблячи це надто повільно. Її рухи стають плинними, сповненими гіпнотизуючої врочистості, як у руського попа в церкві або як у змії. А іноді Мальва роздягається швидко, раз-два, і вже вся гола. Цей її поспіх, ця недбалість рухів бувають значно гарнішими, ніж завчена повільність.

Куба може дивитися, але торкатися йому зась. Хіба що назриває квітів, отих, із саду, й тих, що ростуть у полі. І це тими квітами пізнає всі закамарки її тіла. Тому одного разу вона здається йому холодною, як пелюстки маку, а іншого — сухою і паперовою, як волошка. Квіти залишають на її шкірі сироти й червоні смуги подразнень. Іноді, зрідка, дівчина дозволяє покласти на кінчики своїх грудей розквітлі мальви. Куба забирає потім ті квіти й торкається їх вустами, коли Старий Мишка не бачить. Це так, наче цілує груди Мальви. Або й ще більше.

Дівчина не дозволяє торкати себе, але сама часто дотикає Кубу. Іноді наказує йому стати перед собою голим і заплющити очі, а потім виробляє з ним такі речі, після яких хлопець ледве може повернутися до своєї кімнати. Тоді він весь пахне молоком, перед очима у нього мерехтять фіолетові й жовті метелики, а глиняна підлога поростає травами й польовими квітами, наче до гойхауза увійшла сама свята лука. У сінях тоді співають цвіркуни й дзюрчить невидимий струмок, а під стелею погукує пущик, і часом навіть видно, як він безшелесно перелітає з крокви на крокву.

Проте діється таке тільки пізно вночі, коли Старий Мишка спить, і не бачить цього ніхто, крім Куби.

IX. ПРО ХЛОПСЬКЕ ХОТІННЯ

Повідають, що як хлоп попрацює, то йому ще більше хочеться. Особливо, коли працює в полі, бо сонце розігріває кров.

Настав серпень, випалений до білості. Кожен день жнив шкварив, як вийнятий просто з печі, а небо набрало матової барви волошок. На узгір’ях, однак, дув вітер, і працювалося добре, навіть на панщині й навіть у дні добровільної панщини. У скрипаля Йонтка Гаци вже загоїлися перебиті пальці, і він знову міг пригравати під час праці. А під музику, як відомо, робота йде швидше. Найкраще, однак, було зривати яблука в парафіяльному саду.

По-перше, тому що яблука зривають ввечері, коли вони повні сонця після цілого дня і тому довше не псуються, а по-друге, бо ксьондз був людяний і частував легким яблучним вином. Вино, легеньке, як пух кульбаби, непомітно вдаряло в голову. Мальва і Куба верталися із саду пізно вночі, липкі від поту, вина і соку, обоє п’яні більше, ніж хотіли б признатися. Це були добрі ночі. Ніщо не смакує краще, ніж піт, вино й сік, зціловувані зі шкіри коханої людини.

Час від часу бувало, що Мальва і Куба піднімалися разом уночі на дах. Ґонтові дощечки віддавали тепло дня, і пахло старим деревом, трохи як у костелі. До їхніх пестощів приглядалися ніч і зорі, а іноді також і Хана. Парубок знав про це, хоча ніколи не вдавалося йому підловити жидівку на підгляданні. Однак стало ясно, що донька корчмаря знає про Кубу і Мальву, хоча б з тієї причини, що перестала ночами танцювати на даху. Кубі це не перешкоджало, лиш іноді в глибині ночі відчував він під сінником слабенький стукіт серця Хани. Хоча стукотіло воно не гучно і не нав’язливо, але викликало в нього злість і не давало спати. Він, однак, не наважувався викинути його, бо серце — це усе ж серце.

Тож коли хлопець підозрював, що Хана до них приглядається, він пестив Мальву зухваліше. Дівчина, зрештою, теж ставала тоді охочіша й дозволяла нарешті торкатися її й цілувати, навіть в отому чудовому закамарку між стегнами, що пахнув оливою і весняною землею. І часом бувала при цьому тихою, а часом несподівано зітхала або тихо стогнала; можна було подумати, що то пташата дрімлюги квилять серед ночі.

Незалежно, однак, від того, дивилася Хана чи ні, Мальва не дозволяла, щоб Куба узяв її нормально, по-людському, як хлоп бабу. Спершу він навіть про це не думав, бо було йому з Мальвою добре. Коли жінка й чоловік разом, вони творять власний світ, керований власними законами, і ці закони завжди слушні й мудрі, бо обоє вони в тому світі щасливі. Так воно є, доки не прийде хтось ззовні й не скаже, що могло б їм житися краще, бо безлад і неспокій завжди мають своє джерело в інших людях.

Тож одного разу під час жнив заговорив із Кубою Йонтек Гаца:

— А ти бачив Сальцю від Нев’яровських?

— Сальцю? — Куба відгорнув з чола мокре від поту волосся. Йонтек тільки показав підборіддям убік, настроїв скрипку й провів смичком по басовій струні.

Знизу, від села, дівки несли їжу. Картоплю з кисляком, хліб, журек[3], заправлений салом із цибулею. Щоб добре працювати, треба добре їсти. Дівки хихотіли, як то дівки, і ті сміхи-хихи летіли в тремтячому від сонця повітрі. Хлопи переривали роботу, випростували спини й прислухалися, бо такі дівчачі хихички — це один із найгарніших звуків, які є на світі.

Сальця Нев’яровська сміялася, мабуть, найдзвінкіше. Ішла розхристана, пишна й спітніла. Кожен її крок мав у собі щось такого, що хотілося із Сальцею танцювати, співати, пити вино або кохатися, а найкраще все одразу. Так, є такі дівчата.

— Моя буде, — загорівся Йонтек, бо чоловікам часто здається, що можна дівчину залишити за собою, як кобилу на ярмарку.

— А най ті буде, — байдуже сказав Куба. Бо серед дівок ішла також і Мальва, Мальва з волоссям кольору води, Мальва-чаклунка. Хлопець добре знав, що ця дивна дівчина з нізвідки зачарувала його; було йому, однак, із цим чаром добре, і навіть і думки не з’являлося, щоб чарів цих позбутися. Аби трохи допекти Йонткові, Куба ще докинув:

— Моя гарніша.

— Твоя? — спершу здивувався скрипаль, а потім потер рукою спітніле чоло, наче щось насилу пригадуючи. — А, справді. Ота. Чекай, якось її дивно звуть…

— Мальва.

— Мальва, правда. Така незвичайна, як русалка з лісу. Вже дає тобі?

Куба почервонів. Ясно, що спали йому на думку всі ті речі, які він робив із Мальвою і які Мальва робила йому, але їх не можна було назвати даванням. А Йонтек Гаца вдивлявся в шабес-гоя з кривою посмішкою, неначе про все знав, бо люди, які грають на скрипках, знають багато чого, що не відоме іншим.

— Так, трохи, — буркнув нарешті Куба, аби показати, що справи жінок і чоловіків не такі вже йому й чужі.

— Ги! Тобто не дає. Гей, Кубо, Кубо. Послухай мене. Та твоя Мальва… — він раптом замовк, наморщив чоло, силкуючись вигребти щось із пам’яті. Морщився й морщився, і мав при цьому дурнуватий вигляд. Безпорадно роззирнувся довкруж і раптом повеселішав.

— Дивись, Кубо, дівки йдуть! Добре, щось поїмо, бо мені вже в животі бурчить.

І хоч чари наказали забути про Мальву навіть Йонткові Гаці, а зачарувати скрипаля — то вам не абищо, але зерно було посіяне. Увечері, коли було вже темно, Куба прийшов до Мальви й запитав напрямки:

— Чому ти мені не хочеш дати, як баба хлопу?

Дівчина обкрутила собі навкруг пальця товсте пасмо безбарвного волосся. Її кімнатка розквітла левконіями, запах яких був п’янкішим за найміцнішу горілку. До свічки, що стояла на підвіконні, горнулися нетлі, а ліжко поросло дереном і мохом.

— Бо ти дурний, — відповіла нарешті. Вона вдивлялася в парубка довго, дуже довго, а очі мала бездонні й чорні, наче наїлася вовчої ягоди.

Куба не зміг витримати того погляду, потупив очі. Хотів уже піти геть, але дівчина підійшла до нього. Опустила одну бретельку сорочки, опустила другу. Біла шматина зсунулася на траву, що виросла на глиняній долівці.

Мальва потягла Кубу на ліжко й дала йому, як баба хлопу. Тривало це недовго, бо хлопець скінчив, ледь-но увійшов у її тепле тіло. Зробив потім ще кілька рухів, але було то радше смішно, ніж приємно, і Куба відчув себе страшенно ніяково. Зупинився і просто ліг біля Мальви. Якось невпевнено гладив її по животу, але дівчина здавалася йому дивно напруженою, тож перестав.

Заплющив очі й бозна-як заснув. Коли прокинувся, пізня ніч висіла над світом. По кімнаті йшов холодний подмух, як на луці після півночі, коли від ріки тягне туманом. Ліжко було порожнє. Разом із Мальвою зникла трава, зникли волошки, зникли пущики під стелею. Повітря в кімнаті пахло вже не туманом, а лиш протягом. Протягом, гнилизною і пилом, як це часом буває в нетоплених хатах; так.

X. ПРО СЕРЦЕ — ВДРУГЕ

Повідають, що баби прагнуть від своїх хлопів усього, а хлопи від баб — тільки одного; що іноді буває найправдивішою істиною, а іноді — несосвітенною дурницею.

Після тієї ночі Куба боявся, що Мальва зникне, зникне назовсім, залишивши його тільки зі жменькою спогадів і з голодом у серці, таким голодом, який неможливо вгамувати. Або що станеться ще гірше: Мальва зникне й чарами так затуманить йому голову, що він зовсім її не пам’ятатиме.

Сталося щось зовсім інше й набагато гірше.

Перед самими дожинками похолодало, випав дощ, і світ просякнув вологою. З лісу тягнуло цвіллю й грибами. Кольман почав навіть палити в печі, бо в його дружини ночами мерзли ноги.

У день свята господа від самого ранку бриніла гомоном і рухом. Баби зносили хліби й медові калачі з нового зерна, і в усій кнайпі запахло свіжим хлібом і кмином. У духовках пеклися яблука, в попелі під ними — картопля, на рожнах крутилися кури й когути, вибили також затички з перших бочок молодого пива. Це був добрий рік, і нічого не бракувало.

Жир шкварчав, і пахкий дим здіймався вгору, наче це була не кнайпа, а єврейська святиня. Ніякі не грилі й печі, а жертовні вівтарі, і все це не для блідого, замученого Бога християн, а для товстого, старого й міцного Бога євреїв. В усьому тому шарварку Рубін Кольман вертівся, охоплений пророцьким піднесенням. Доглядав за м’ясом, що запікалося, куштував пиво й оковиту, кричав і лаявся, айнекляйнемітешмок, і здавалося, що це не один Рубін, а десять. Навкруг нього жінки, бо в кожній святині мусить бути багато жінок. Дочки Кольманівни, шабес-гойки й хлопки, бо в час дожинок навіть поважна господиня має допомогти в жидівській кнайпі.

Куба не міг потрапити всередину, аби відщипнути бодай шматочок від того добра, бо Кольман разом зі Старим Мишкою щоразу загадували йому якусь нову роботу. Спершу замітав подвір’я, потім білив пліт, а під кінець мусив запрягти міцного мишастого коня в бричку і поїхати аж до Бжостка, до аптеки Лукасевича, по гас і горілку на полині й кропі за чеським рецептом. Тож мав Куба повні руки роботи, але все одно вдалося йому вгледіти Мальву, яка поралася разом з іншими бабами. Цього вистачило. Не зникла.

З поїздкою зійшов йому цілий день. Хоча Бжостек був найближчим містечком, але дорога була далека, весь час проти пекучого сонця, раз вгору, раз униз, а понад те ще й розмокла після дощу. Мишастий же був упертий і злостивий, гейби не кінь, а віслюк.

Біля підніжжя куполоподібного узгір’я, на якому стояло містечко, тварина остаточно відмовилася від співпраці. Мишастий зупинився, звісив голову й тільки зиркав спідлоба, коли Куба штовхав його й обкладав батогом. Довелося тоді парубкові злізти з воза й самому видиратися на круте заболочене узгір’я. Кінь, видно, мав свій розум, бо трохи вище інший віз стояв упоперек дороги з волом, що заплутався у зламаний дишель. Віл ревів, криві ноги ковзали в болоті, й не було навіть мови, аби спромогтися вибратися вище.

Кубі, однак, було байдуже до кмітливості мишастого. Його охопила лють, і злий він був на все: на заболочену дорогу, яка на кожному кроці вислизала йому з-під ніг, на старого Кольмана, який відправив його в дорогу, на вельможного пана дідича, для якого мала бути горілка на травах за чеським рецептом, на мух, які кусали немилосердно, бо день був паркий і задушливий. І на час, який злостиво крапав намарно, хвилина за хвилиною, а цей-бо час Куба міг провести з Мальвою.

Така це була гівнярська лють.

Він мовчки минув хлопа, який кричав і просив допомогти, отого, біля брикливого вола, і побіг на ринок. Бжостек був невеличким містом: шість вуличок, серед яких одна головна з Пільзна до Ясла, костел з вежею, увінчаною цибулястим дахом, низенькі будиночки з жовтої глини, ринок, заїжджий двір і жидівська крамничка — оце й усе. Куба без клопоту знайшов аптеку Лукасевича й купив, що треба. Вертаючись, минув збіговисько навколо воза, що стояв упоперек дороги. Хлоп нарікав і бідкався, бо віл врешті-решт поламав ноги, і тепер чекали на різника, аби його добив. Щось, може сумління, вкололо парубка в грудях, бо такий віл — це ж неабияка втрата; однак то ж не був віл Куби, тому хлопець швидко перестав заморочувати собі цим голову.

Бутель з горілкою важив не надто багато, і, правду сказати, не було жодної потреби запрягати ту бричку, якби Бжостек лежав трохи ближче. Тоді Куба, безумовно, мусив би тягти бутель на спині. Не роздумуючи, що було б ліпше, хлопець шмагонув батогом коня й погнав його дорогою назад. Через буковий ліс, через недавно вижаті поля, горами й долинами, аби якнайшвидше знову побачити Мальву.

Мишастому конику було зовсім не спішно. Та й не дивно, бо в господі чекала його тільки темна стайня та злегка вологий фураж, бо солома з цьогорічних жнив ще не просохла як належить. Тож і чалапав він сумною інохіддю, ставлячи поперемінно то дві ліві ноги, то дві праві, колишучись при цьому й відригуючи жаб’ячим басом, що ще більше дратувало Кубу.

Хлопець крутився на возі, наче мав глисти. В горлі в нього пересохло, тож ковтнув з бутля. Чеська горілка мала зелений колір, такий, якого часом набуває вечірнє небо після бурі. Дерла вона, палила, аж сльози потекли; пити цього не можна було ніяким чином. Парубок розбовтав у кухлику ту зелену горілку наполовину з водою зі струмка, і якось воно пішло. Другий кухлик вже йому навіть смакував. Дав спробувати коневі, але той пирхнув і не схотів пити.

— Ух, бидло ти дурне. Гляньте на нього, панською горілкою гребує. — Куба сплюнув і знову хильнув сам, цього разу просто з бутля, бо по кількох кухлях дивна горілка вже не палила так сильно. Зі страхом переконався, що горілки в бутлі явно поменшало. На щастя, хотілося йому сюрати, тож всадив він свого брехунця в шийку бутля й насцяв усередину. Рідина трохи змінила забарвлення, але не так сильно, аби було одразу видно.

До господи Кольмана залишалася миля, може, півтори. Дорога ішла трохи лісом, а трохи здичілим садом, бо колись давно, ще в польські часи, був тут неподалік двір. Кінь несподівано зупинився, став стригти вухами, пирхнув і потягнув бричку просто поміж горбаті яблуні. Хотів, певно, добратися до злежалих паперівок, але Куба був переконаний, що зробив це зі скотинячої злостивості.

— Стій, чекай, гей! Куди ти? Тпру!!!

Кінь навіть не думав слухатися й потягнув бричку просто в сад. Гілка шмагонула Кубу по лобі. Парубок розізлився, стягнув віжки й почав обкладати мишастого батогом, аж тварина затремтіла й затопталася на місці. Куба шмагав і репіжив ременем, аж криваві смуги з’явилися на кінській шкірі.

І раптом щось свиснуло й ударило хлопця в лице. Йому здалося, що його вкусила змія.

Але то була не змія.

— Ти що, хаме, тварин битимеш?

Вельможний пан виросли невідомо звідки, просто біля Куби. Одягнені у кремову маринарку з великими вилогами, вони сиділи на сивому коні зі стрункими ногами. Від сліз, які напливали в очі, образ розмивався у Куби акварельними плямами, і здавалося, що від вершника й від коня йде предивне світло, немовби вони зійшли зі святого образа. Хлопець схилив голову, щоб краще бачити. Вельможний пан зволили ще раз ляснути його шпіцрутеном.

— Не перекривлюйся так, дурню.

Куба впав на коліна перед вельможним паном і почав по-хлопському скімлити й голосити. Насмілився навіть схопити однією рукою підпругу й поцілувати носок панського чобота з високою халявою. Дідич з огидою копнули його просто в зуби.

— Замовкни. Розпрягай коня. Ну ж бо!

Хлопець відчепив мишастого від дишля. Весь час роздумував, що скаже старому Кольману, але жид був далеко, а пан близько, і треба було слухати пана. Мишастий мотнув радісно хвостом і побрів поміж дерева у пошуках яблук. За кілька хвилин зник у заростях. Чути було тільки тріск гілок.

— Надягай хомут, — буркнули вельможний пан. — Чого вилупився, бидло дурне? Хомут, кажу.

Ну, то Куба й надягнув. Сам впрягся у воза і рушив дорогою. Дідич, випростані й задоволені, їхали поруч, розбризкуючи склянисту грязюку. Проїхали так кроків із двісті, коли це з-поміж дерев знову з’явився кінь. Задоволено відригнув, як то кінь-гризун.

Кінь видерся на сидіння брички, узяв батіжок між розтоптаним копитом і зігнутою бабкою і ліниво шмагонув Кубу. Парубок увесь напружився, аж йому жили напнулися на скронях, і насилу потягнув віз. Важко, бо таки важко, але рушив; добре, що їхати було згори і не дуже далеко. Дідич розсміялися, побачивши це, і рушили попереду.

З корчми вже долинали спів і сміх, музиканти шкварили жваві обертаси. Парубок вкотив бричку до великої стодоли, що літньої пори служила також стайнею і хлівом. Мишастий мусив схилити голову, щоб не вдаритися чолом об фрамугу. Посередині зупинилися.

— Ну, може, годі? Злазь уже, — простогнав Куба, виплутуючись із хомута. — Тепер ти мене, гаде, повинен вичесати щіткою і нагодувати, як я хвильку спочину. І напоїти, та не надто холодною водою, щоб мене не роздуло.

Валах лиш заіржав, наче сміявся, і почав вибиратися з брички. Ідучи до стійла, штурхнув ніздрями хлопця в спину, мовляв, усе це жарти, так тільки, щоб Куба не гнівався. Хлопець обклав коня найстрашнішими прокльонами, після чого узявся до вичісування його гриви й хвоста, щоб ковтуни не поробилися. Обидві старі корови кинули на ту пару довгий бездумний погляд і запали у звичне отупіння, як то корови, коли вони під дахом.

Тихо рипнули, ширше відчинившись, двері. Хтось увійшов до стодоли.

— Кінь їхав на возі.

Голос Хани не виражав здивування, бо Хана рідко з чого-небудь дивувалася. Тільки втуплювала в Кубу темні бездонні очі. Нагадувала цієї миті ще одну корову.

— Ет, то тобі здалося. Кінь на возі, таке скажеш! А я що, може, воза тягнув?

Тиша. Така тиша, що муляє в бік і тисне десь всередині. Шур, шур, тверда щітка шурує бік мишастого.

— Видоїш корів, Хано? Бо я буду потрібний там, у залі…

Це була дурна брехня, бо Куба насправді ні для чого не був потрібний. Йому, однак, спішно було до Мальви, і обоє добре про це знали, Хана і він.

Тож жидівочка лиш кивнула головою, зняла з кілка білу хустку, пов’язала нею голову, присунула собі ослінчика і взялася до вечірнього доїння. Хлопець мовчки вийшов надвір і глибоко зітхнув. Щось кололо його між печінкою і грудниною, там, де міститься душа, але він не звернув на це уваги. В голові мав тільки Мальву, а на інші думки місця вже не було.

На подвір’ї хлюпнув в обличчя водою з криниці, помив руки й побіг до гойхауза по нову сорочку. Лляна матерія муляла під пахвами. Сорочка була ще чиста, носив її тільки два дні.

Дожинки були у розпалі. Від сміху, співів і музики корчма здригалася до даху, а тлум хлопів і баб виливався аж на дорогу, наче забава википала з господи, як молоко з каструлі. Куба увірвався в саму середину шарварку, розштовхавши кількох селян. Один хотів із ним битися, але молоде пиво, схоже, вже добре шуміло в нього в голові, бо ледь тримався на ногах; двоє друзів пробували його відтягти, то він їх обблював.

Йонтек Гаца та інші музиканти грали так, наче скрипки й смички пекли їм пальці, наче мали грати оберки до кінця світу. Тут і там снували дівки, які самі найнялися розносити їдло і напої, бо тоді, як відомо, найлегше впасти хлопцям в око. Першою серед кращих була тут Сальця Нев’яровська, яка зовсім не мусила розносити пиво, аби на її розколихані стегна витріщалися всі чоловіки, і то не тільки молодь і сільські кавалери, але й старі, жонаті хлопи. Не мусила, але робила це, аби тим більше виблискувати на тлі інших дівок, бо такою вже є бабська натура.

Куба не пас Сальцю очима, принаймні не спеціально. Дивився, аби виловити з юрмиська Мальву. Є! Рум’яна, кольорова, як не вона. Сьогодні ввечері навіть її волосся набрало барв, і були це барви місячного світла. Він уже хотів схопитися і бігти в її бік через тлумище, але придивився краще, і звірячий страх прикував його до місця.

Мальва несла дошку, а на тій дошці ряд широких келихів, гарних, найгарніших, які тільки мав старий Кольман. Несла те скло, несла його до дідича.

Дідич Вікторин розсілися посеред зали, бо в кожному вертепі мусить бути якийсь Ірод. Курили цигарки, гучно сміялися й крутили вуса, зібравши навкруг себе коло попихачів — челядь, кучера, багатших селян, ну, і цілий натовп дівок. Кожне слово, що падало з великопанських вуст, зустрічали вибухом сміху; коли ж дідич переконували в чомусь із особливим запалом, усі навкруг нього так охоче притакували, що здавалося, ніби це не добрі християни, а жидки, що хитаються над талмудами.

Мальва поставила перед паном Вікторином дошку з келихами, в яких хлюпотів зелений трунок, той самий, що його Куба привіз був із Бжостка. Господарі за столом, необізнані з панськими звичаями, зиркали на напій із підозрою, але оскільки вельможний пан припрошували, то хильнули всі. Хильнули, поперхнулися, закашлялися і витріщили баньки так, наче зараз вже мали сконати. Кубі спало на думку, що це зрада, що найзаможніші в усьому селі господарі впадуть зараз трупами. Пан Вікторин із челяддю зареготали. Кольман почав кричати «Браво!», а за ним розхихотілися дівки, спершу несміливо, а потім, коли стало ясно, що це не отрута, сміялися, аж стріляло у вухах, як то тільки баби можуть.

Пан Вікторин кивнули Кольману, який послужливо підбіг із мискою, повною чеського цукру в грудках, і горнятком свіжої води з криниці. Вельможний пан облапали зраділу Мальву й посадили її собі на коліно. Потім присунули два келихи із зеленою горілкою, один для себе, другий для чарівної дівчини, і власноручно долили холодної води по самі вінця. Добряче насипали цукру, потерли сірчану тріску об халяву чобота й підпалили. Горілка бухнула блакитним полум’ям і горіла довший час, поки дідич не кивнули Мальві. Обоє взяли по склянці, здмухнули пломінь і душком випили.

— Отак це, хами, п’ється! — вигукнули задоволені вельможний пан. І всі сміялися, а Мальва найголосніше, бридко й хрипко, наче курва.

Склянка ішла за склянкою. Пили всі значніші господарі, підсолоджуючи, скільки влізе, бо нечасто траплялося їм пити панські напої, крім того ще й підсолоджені. Старий Кольман теж пив, навіть музикантам дісталося по одній. І ніхто, ніхто не здогадався, що в зелену горілку насцяли.

Куба забився в куток, боячись, що його вибрик викриють, але ще більше лякався чогось іншого.

За панським столом усім уже добре макітрилося в головах. Одна тільки Мальва спокійно перехиляла склянку за склянкою, наче воду пила. Вельможний пан Вікторин облаплювали її й намагалися цілувати, надто п’яні, аби помітити, що Мальва не може бути звичайною дівкою, бо звичайна дівка досі вже упилася б до непритомності.

А Куба тулився в кутку й гриз пальці, бо за столом вельможного пана надто багато було людей, аби можна було так просто підійти й відбити у нього Мальву. Пив звичайну, хамську оковиту, а всередині в нього розливалася чорнота, пекуча, як кипляча смола. Та чорнота заліплювала йому очі й серце, і не бачив він крізь неї нічого.

Того дня в господі Кольмана танцювали чорти. Весь світ уже був добряче п’яний, коли Куба нарешті підвівся і вийшов справити малу нужду. Ніч стояла високо, і в селі розгавкалися пси. Капела давно вже перестала грати. Басист, упившись, лежав під лавкою, а на голову йому лилася цівка оковитої з перевернутого жбана. Йонтек Гаца, скрипаль, радісно засаджував спертій об пліт Сальці Нев’яровській, яка була зовсім гола й не до кінця розуміла, що з нею діється; парубки, напевно, долили їй до горілки крапель, тобто ефіру.

Куба не звернув на це найменшої уваги, хоча зазвичай соромився чогось такого й червонів, наче баба. Він пішов до стодоли, де знайшов вбитий у сук ніж для дерева. Затиснув той ніж у руці й кілька разів підкинув для проби. Це був добрий ніж і чудово лежав у руці. Хлопець рушив назад через подвір’я, аби перерізати горло вельможному панові, а також кожному, хто стане в нього на дорозі.

Так уже сталося, що першою трапилась йому на дорозі Мальва. Може, йшла по приховане вино з яблук, а може, за чимось зовсім іншим.

— Що ти там маєш? — суворо запитала вона Кубу.

Парубок оглянув ніж з усіх боків.

— Нічого. — Сховав ножа за спину.

— Кинь це.

— Що він має такого, чого я не маю?

Дівчина подивилася на Кубу, і цей її погляд не мав у собі жодного кольору і жодного виразу. Люди не можуть так дивитися, і Куба перелякався не на жарт.

— Він має силу, — спокійно відповіла вона. — Він має міць. Коли він говорить, інші слухають. А ти? Ти гарний, але він теж не бридкий. Що ти можеш мені дати, чого він не може?

Так вона сказала. Може, не повинна була того казати, бо у відповідь Куба роздер сорочку і вгородив собі ніж у груди по саме руків’я. Шарпнув ним ліворуч, шарпнув праворуч, сягнув рукою в закривавлену рану і вийняв звідти серце. Воно пульсувало у нього в руці, чорне в темряві ночі, спливаючи кров’ю і драглистими згустками.

Без жодного слова Куба подав серце Мальві. Дівчина глянула на нього очима кольору води. А потім узяла той дарунок і пішла собі.

XI. ПРО ТЕ, ЩО НЕ ДИВУЄ

Повідають, що тієї ночі на дожинки Хана Кольман танцювала на даху. Танцювала з руками, піднятими вгору. Танцювала, не переймаючись тим, що може впасти. Танцювала, ніби увійшло в неї ціле стадо дибуків[4].

Старий Мишка знайшов її на світанку в садку, повному відцвітаючих мальв. Вона скидалася на викинуту ляльку і вже починала холонути.

Усі в селі жаліли Хану, бо була вона добра й мила дівчина, хоча всього лиш жидівка. Жаліли, але не дивувалися. Адже воно мусило так закінчитися.

XII. ПРО ОСІНЬ І ПРО ЧЕКАННЯ

Повідають, що того року осінь прийшла вся червона. Осінь на Погір’ї завжди має барву іржі, але після того, як Мальва перебралася на двір у Седлиськах, здавалося, що гори палають. Такими вогняними були букові ліси.

Порослий диким виноградом, дім також, здавалося, горів. Айстри й пізні троянди несамовито буяли в саду, і гарніших не було в усій околиці. Навіть англійські сади Сангушків у Тарнові й французькі Любомирських у Ланьцуті не могли рівнятися із садом дідича Вікторина, пана усього лише жменьки сіл.

У садах був багатий урожай, яблуні й груші гнулися під тягарем плодів, хоча весною часто падав град, який понищив квіти, тож рік на яблука був не найкращий. І навіть виноградник, який вельможний пан Вікторин заклали були кілька років тому після повернення з південної Франції, був обсипаний гронами чорного винограду, а запах стояв такий, що здавалося, ніби це сонячна Тоскана, а не якісь там Седлиська в Пільзненському повіті в похмурій Галілеї. Шкода змарнувати стільки добра, тож треба було додати хамам по кілька днів добровільної панщини, щоб усе те зібрати. Така це була осінь.

Рослинність буяла не тільки поза будинком. Виткі рослини вдерлися до салону й кабінету вельможного пана, а в передпокої розляглися величезні гарбузи. У спальні все ліжко поросло маками, хоча пора на маки давно минула. Старого ж пана, Станіслава, який вже кілька років страждав від паралічу і їздив у кріслі на коліщатках, зовсім обплів духмяний повій, так що видно було з-під нього тільки гладенькі, як мармур, долоні. Довкола безперервно дзижчали бджоли, заповзали старому вельможному панові в рот і годували його пилком і пергою. Гості, які приїздили в дім — шляхта і окружні чиновники, — ступали обережно, щоб не розтоптати гарбузів, і відсували плющ із крісел, коли хотіли сісти. І жоден, буквально жоден навіть слова не промовив, що діється щось особливе. Потім виїздили і забували.

Раз тільки приїхав ксьондз канонік Мартин, двоюрідний брат пана Станіслава, молодший єпископ у Тарнові. Побачив гарбузи в передпокої, побачив усі оті над міру розбуялі плющі й пової. Зблід і почав відступати, шепочучи молитву до святого Михаїла Архангела. Тоді, однак, з’явилася Мальва й поцілувала ксьондза в уста. Цілувала його довго, аж дідич Вікторин почервоніли від обурення під бакенбардами. Коли скінчила, отець єпископ перетворився на шматок спорохнявілого дерева. Поставили його на заскленій веранді, де він обріс мохом і трутовиками, а бджоли зробили в ньому вулик.

Про все це знали в Камениці від вельможного пана Богдана Винярського, ветерана війни вісімсот дев’ятого року, який вже багато років гостював у Богушів, але любив зазирнути в корчму Кольмана й посидіти там два-три дні.

Дива коїлися також і в селі, хоча були це дива зовсім іншого штибу.

Одного вечора Куба Шеля вертався додому возом, у який був запряжений упертий мишастий. Віз глину для нової підлоги, а також крейду, щоб білити стіни й дерева на зиму. Дорога, як і колись, випала йому лісом. Добре вже сутеніло. Куба був би повернувся додому раніше, але мусив ще заїхати в Глобікову за ліками на камені для Старого Мишки. Хвороба-бо так йому допекла, що не тільки не міг висцикатися, але навіть встати з ліжка; добре, що жид Кольман був людяним чоловіком і не вигнав старого. Куба десь дізнався, що в Глобіковій, на землях вельможного пана Слотвінського, живе дід-громовик, який не тільки блискавки заклинає, але й варить чудодійні ліки від різних хвороб. Проте від села Куби до Глобікової досить далеко, і тому хлопець мусив вертатися в сутінках.

Повітря було легким, чистим, пахло жовтневим туманом, яким тягло від полів. Під кінськими копитами шурхотіло листя, віз ритмічно порипував. Куба задумливо придивлявся до власних віддихів, які перетворювались на пару, і потирав руки, аби розігріти їх. Час від часу торкався грудей, аби відчути серце, але ні — там нічого не було. Навіть найменшого стукоту. Нічого.

Коли він так їхав, до нього долинув спів:

Erew szel szoszanim

Netzeh na el habustan

Mor besamim ulewona

Leraglech miftan.

Зашелестіло листя, повіяв вітер. Приніс із собою запах анемон, солодкий і нудотний, хоча звідки б взятися анемонам цієї пори року.

Lajla jored le'at

Veru'ach szoszan noszwach

Hawah elchasz lach szir balat

Zemerszel ahawa[5].

Хлопець шмагонув батогом зад мишастого, раз-раз, спонукаючи його до клусу, а сам втулив голову в комір балахона й натягнув каптур на тім’я. Швидше, швидше, аби лиш не слухати. Пробував проказати ангельську Здравицю, але відколи позбувся серця, слова молитви у нього плуталися, і жодної не міг прочитати до кінця.

— Примарна Маріє, плачу повна…

Спів анітрохи не стихав, наче слідував за Кубою крок у крок. Парубок батогом хльоскав коня, аж до крові. Голос замовк лиш тоді, коли виїхали з лісу, але Куба навіть не думав уповільнюватися.

Доїжджав уже до перших сільських халуп, коли нарешті відважився озирнутися. На межі дерев, далеко, бовваніла біла постать. Він перехрестився, але та не зникла.

Бричка вкотилася на подвір’я господи, і Куба востаннє глянув назад. Нічого не побачив, бо дерева горобини, що росли вздовж гостинця, заступали краєвид, але щось йому підказувало, що біла постать усе ще чекає на краю хащі. І що чекає не когось іншого, а саме його. Кубу.

XIII. ПРО РАДИ НЕ РАДИ

Повідають, що Старий Мишка знався на справах з-поза світу й не раз бував дуже помічний, коли кого-небудь діймала змора або переслідували духи; не тоді, однак, коли його самого мучили камені в міхурі. Коли Куба через кілька днів розповів йому про все, він лиш прикрикнув на нього:

— А що б то вона мала робити в лісі? Якби то справді була вона, то кружляла б навколо хати або сиділа дибуком на комині й вила. Або волочилася б по цвинтарю, бо деякі жиди теж начебто мають душі, тільки менші й трохи хворовиті; ну, а з неї була добра дівчина, то чому б мала не мати. А може, ти всього лиш русалку бачив. Дивно тільки, що зараз, а не навесні. Може, є й осінні русалки, хто його знає. Помолися краще або занеси до костелу на пожертву крейцера, щоб лихе відійшло.

Так сказав Старий Мишка. Добряче ковтнув наливки на камені, розкопав барліг і ліг спати, бо вечір уже прошив мороком. А Кубі думка про похід до костелу видалася раптом такою огидною, що його аж занудило; зрештою, і крейцера він не мав, а якби мав, то напевно знайшов би для нього інший ужиток.

Вийшов надвір покурити махорки й заспокоїти думки. Йому здавалося, що він бачить дівчину в білому десь у полях за селом, ближче, ніж останнім разом. Зморгнув кілька разів, і постать зникла. На смерканні різні речі ввижаються, сказав він собі. І зовсім у це не повірив.

XIV. ПРО ВИГНАННЯ БОЛЮ

Повідають, що коли не допомагають ліки й різне зілля, треба вдатися до інших способів, щоб позбутися болю. Болі-бо входять в людину, як черепаха в коров’яче вим’я, і шукають собі місце, аби там всістися.

Старий Мишка тих болів мав шість. Один біль шарпав, другий штрикав, ще один лупав, наступний рвав, інший нив, а останній тиснув і був з усіх чи не найгіршим, бо хоч і не дуже сильний, зате не втихав ні на мить і найсильніше отруював життя.

Однієї ночі Мишка і Куба вийшли надвір. Йшли і йшли, аж дійшли до церковного саду, де відшукали стару кострубату вишню. Там Старий Мишка роздягнувся догола й наказав вбити у своє тіло шість голок, по одній на кожний біль. Голки він зробив із ребер щупака, бо для чарів не можна брати залізних, а срібних вони не мали. Однією Куба прохромив старому пупа, дві вбив симетрично в заглибини між ключицями й раменами, наступною проколов складку висхлої шкіри на животі над міхуром, там, де починається волосся. П’ятою наскрізь проштрикнув мошонку, а останню глибоко ввігнав у литку.

Мишка, отуманений відваром з полину й копитняка, майже не відчував болю. Куба протягнув у вічка голок дратву, кожну іншої довжини, і прив’язав їх до вишні. Старий підняв руки вгору, почав ходити навколо дерева в такому керунку, в якому сонце мандрує по небу, і наспівувати:

В ім’я Отця, й Сина, і Духа Святого,

Бога у Трійці одного.

Ти ж, біль, маєш шість голів,

Від шостої до п’ятої,

Від п’ятої до четвертої,

Від четвертої до третьої,

Від третьої до другої,

Від другої до першої,

Від першої до ніц,

А ти, болю, в землю хвиц!

Сказавши «хвиц», вирвав у себе Мишка першу голку, оту з пупа. На її кінці звивався біль, куций і потворний, схожий на земледуха або земляного хруща. Істота заквилила, чкурнула геть і зарилася в землю біля коренів вишні.

Старий шабес-гой на цьому не зупинився і далі ходив кругами. По підчерев’ю в нього текла кров.

В ім’я Отця, і Сина, і Духа Святого,

Бога у Трійці одного…

Після ще одного «хвиц» другий із болів вискочив із тіла, цього разу з-під ключиці. Довго бігав по колу й попискував, приголомшений, як кріт на поверхні, поки Куба не роздушив його постолом.

Так воно йшло, біль за болем. Більшість були схожими один на одного, з багатьма ногами й виглядом нагадували комах. Тільки біль із яєчок нагадував жука або черепаху, круглий і твердий, наче камінець. Останній, отой з литки, мав аж три голови, сичав і пробував кусати.

— Це не кінеццць, нас є більшшше, хссс, хссс! — погрожував він.

Куба прибив його сухою гілкою, але це не поліпшило настрою Старому Мишці. Бо хоча шість болів і були вигнані, але в тілі, видно, справді залишилося їх ще кілька. А кожен знає, що з дев’ятим болем помирають.

Хлопець допоміг старому одягти чисту сорочку й штани, крові не витирали й не перев’язували ран, аби тіло могло очиститися від трутизни, що залишилася після болів. Повернулися до гойхауза вже добре по півночі. Заснули одразу й не помітили дівчини в білому біля плоту господи.

Вранці обидва вибралися до церковного саду. Вишня виглядала, наче спалена, уся чорна й безлиста.

XV. ПРО СЕРЦЕ — ВТРЕТЄ

Повідають, що в ті дні до двору в Седлиськах приїжджало немало шляхетних панів. Поляки, схоже, змовлялися проти Його Милості Кайзера й готували повстання. Воно мало вибухнути спершу у Варшаві, а потім в усіх землях колишньої Речі Посполитої. Так казав Рубін Кольман. Коли Куба ходив зривати плоди терену й шипшини, не раз підглядав за екіпажами, що з’їжджалися до двору. Чужі пани залишалися в Седлиськах на довгі дні. Дворова челядь розказувала, що багато їли й сильно пили, дуже чимось розохочені. Кубі не надто подобалися ці великопанські радості, бо коли дідичі тішаться, то рідко буває від того щось добре для хлопів. Парубка, однак, тягнули до двору інші справи.

Йому здавалося, що тільки він помічає зміни у фільварку, все це надмірне цвітіння, рясноту плодів і розбуялу рослинність. Навіть Старий Мишка, якому стало дещо краще після нічних чарів, відмахувався від нього й казав, що Кубі усе те лише здається. Але йому нічого не здавалося. Він годинами сидів у кущах шипшини, і не раз йому вдавалося угледіти Мальву.

Він часто бачив, як вона прогулювалася по саду в товаристві приїжджих панів, а її обшита мереживом сукня була аж важкою від коштовних каменів; вельможний пан Вікторин не скупилися на подарунки своїй коханці. Іноді Мальва виходила в сад у сорочці з павутини й імли або з пелюстків осінніх квітів. Якось з’явилася зовсім гола. Зручно розсілася на плетеному кріслі на веранді. Принесли каву у голландських філіжанках, а дідич Вікторин і хтось із його достойних гостей, якийсь Потоцький чи інший Сангушко, навперебій прислужували Мальві, підсуваючи їй чи то цукор, чи то зацукровані фрукти, чи то солодощі з найвідоміших тарновських цукерень, а то ще щось. Мальва їла і їла непристойно багато, але нікого це не дивувало й не обурювало.

Куба швидко пішов звідти. Такими вже є закони світу, що хам мусить терпляче зносити всі кривди, але не має потреби страждати понад міру. Парубок повернувся до господи й узявся допомагати оббирати яблука на струделі. Замкнув свою голову й замкнув свої думки. Аби лиш не думати про Мальву.

До пізньої ночі перевертався у своєму барлозі й не думав. Пережовував те своє недумання, наче то було гірке вербове лико або клей, виготовлений з копит худоби. Якби мав серце, певне, кололо б його, а може, переривчасто калатало; але не мав, у грудях була тиша, глуха, як осіння ніч або як могила.

Йому здавалося, що він не спить, поки не вирвав його зі сну шелест за вікном. Шелест і тихі кроки, наче ходив хтось, хто прагне залишитися нечутним, але не може рухатися достатньо тихо. У такий спосіб ходили утримувані для забави в домі Богушів коти, які ніколи не мусили полювати.

Куба помітив Хану, коли вона стала у вікні. Її бліде обличчя, обрамлене сплутаним волоссям, мало в собі щось місячне й немовби блищало тьмяним блиском. Хлопець перевернувся на другий бік і вдавав, що спить, але весь час відчував на собі її пекучий погляд.

— Іди собі, — буркнув через плече.

Вона не могла почути, бо не чув того навіть Старий Мишка у ліжку поряд. Може, однак, у засвітах усе чути краще, бо вона відступила, і Куба не бачив її більше тієї ночі.

Наступного ранку хлопець вигріб з-під сінника серце Хани. Відколи його отримав, не приділяв йому багато уваги. Воно вже встигло покритися павутинням і кошлатою цвіллю, а миші й хробаки повиїдали в ньому діри. Він загорнув ті рештки в шматину й поніс на жидівський цвинтар раннім пополуднем, коли ще було видно.

Цвинтар ховався серед голих кущів бузку біля дороги до Гожейової. Стояв у заростях, не впадаючи у вічі, як щось, чого слід стидатися — як нешлюбна дитина чи парші на тілі.

Куба відшукав могилу єврейки не без складнощів, бо більшість мацев[6] були дуже схожі одна на одну. До того ж Хана не мала ще плити. Лежала під пласким горбиком неозначеної землі, наче то не людину там поховали, а тварину. Хлопець зиркнув ліворуч, зиркнув праворуч — нікого. Тільки вітер у гілках, сухий і м’який, такий, який буває восени. Жовто-зелений дятел вистукував по корі бузку. Не було на світі ніяких інших звуків.

Парубок голіруч почав розгрібати глинисту землю могили. Працював швидко, раз по раз оглядаючись. Нарешті вдалося йому викопати ямку завглибшки з лікоть. Поклав у неї марні залишки серця Хани, засипав, старанно притоптав і затягнув нагору пагін плюща, який розрісся тут по всьому цвинтарю.

Дятел раптом зірвався з реготом і зник у заростях. На протилежному боці цвинтаря стояла Хана й придивлялася до Куби, попри те що сонце стояло ще високо і духи не повинні з’являтися о цій годині.

— Готово, — нервово кинув він. — Ми квити.

А Хана сумно похилилася й згорбила плечі, так що чорне волосся зовсім закрило її лице. Повільно підійшла до могили, зупинилася біля неї і зникла, наче її ніколи й не було. І зробилося дуже холодно.

XVI. ПРО ЗБИРАННЯ ЛОЗИ

Повідають, що лозу найкраще збирати пізньої осені, бо вербові соки кружляють тоді повільніше, а самі дерева стають сонними й не помічають браку кількох гілок. Бо верби мстиві й мають добру пам’ять.

Коли, однак, настав час зрізати лозу, стало ясно, що в тіло Старого Мишки увійшов рак. Болі повернулися, до того ж такі, що їх не можна було вигнати ані ліками, ані закляттями. Мишка худнув і бліднув, ставав прозорим, як повітря, і здавалося, що перший-ліпший подмух вітру розвіє його, мов імлу. Їв тільки єврейську мацу, розмочену в молоці, бо все інше одразу вибльовував. З правого боку, нижче ребра, виростала у нього тверда ґуля. Що кілька днів ґуля лускала, і з неї текло криваве місиво; Мишку тоді боліло так, що ходив він увесь скорчений, і сміялися з нього хазяйські діти.

На святого Мартина прийшла черга на збирання лози для двору. Іти мали всі, навіть орендарі, але ніхто не нарікав, бо праця була легкою. Пішли також Куба з Мишкою, аби не дратувати пана і наглядача.

У ті дні гостював у Богушів вельможний пан Домінік Рей із поблизького Емауса, великий приятель пана Вікторина. Обидва пани прогулювалися дорогою, вздовж верб-апостолів, і придивлялися до хлопів, які зрізали гілки. Бо то дуже приємна річ — придивлятися до роботи інших.

День був сухий і погідний, чудовий для роботи. Близько полудня Старий Мишка почав, однак, слабнути. Він зблід, чоло в нього зросилося потом, дихання стало уривчастим, зі свистом.

— Гірше вам? — запитав Куба. Старий тільки кивнув головою, бо не міг нормально дихати, тож хлопець посадив його на краю рову. — Сядьте, віддихайтеся трохи.

Парубок вернувся до роботи. Він любив працювати з лозою, любив відчувати під пальцями її шерехату гнучкість. Зрізав швидко, безпомильно вибираючи найкращі пагони й залишаючи надто тонкі й надмірно одерев’янілі. Верби немов самі підсували йому найкраще пруття. Так захопився роботою, що одразу й не почув піднесених голосів. Лишень коли глянув через плече й побачив вельможних панів Вікторина Богуша й Домініка Рея, які стояли разом із наглядачем над скуленим Мишкою, зрозумів, що коїться щось недобре. У своїх обтислих штанах і чоботях з халявами вони нагадували грізних довгоногих птахів, схилених над старим приблудою, як над падаллю.

— … дайте тільки продихнути… добрі панове… бо в животі коле, от тут…

— Я тобі зараз продихну, ледаче ти стерво! — вельможний пан Вікторин з огидою відступили на крок, побоюючись, що Мишка торкнеться їх або чимось заразить.

— Вони ледачі, бо така їхня хамська натура, — сентенційно ствердили пан Домінік. — Ще мій пращур Миколай триста років тому писав був сатири на ледачих хлопів. Нічого від тієї пори не змінилося.

— Я їм покажу сатиру, — товсті щоки Вікторина налилися кров’ю. — Михаїл, п’ять ударів і ще два для заохочення. Нехай має, ледаче лайно.

— Бо це хлопство й справді на гній подібне, — задумалися вельможний пан Домінік і покивали головою, наче стурбований ксьондз. — Лежало би тільки й нічого не робило, лише смерділо.

Наглядач Михаїл, ниций тип із великим носом, неохоче узяв кий.

— Не люблю я бити баб і дідів, пане.

— А я що, хаме, питаю тебе, що ти любиш і чого не любиш?

Михаїл звісив свою бридку голову.

— Ні, вельможний пане.

— Ну, то бий.

І тоді Куба відклав свої лозини і ступив два кроки вперед.

— Я візьму на себе його удари.

Вельможні пани Богуш і Рей подивилися один на одного.

— Це твій батько, хаме? — запитав перший.

— Ні, вельможний пане.

— Дід? Вітчим? Дядько?

— Ні, вельможний пане, ніхто.

Зацікавлені Вікторин Богуш наблизилися до Куби хижим котячим кроком. Зупинилися одразу перед хлопцем, постукуючи шпіцрутеном по халяві чобота.

— Як тебе звуть?

— Якуб Шеля.

Пан зацідили Кубу у вухо.

— Якуб Шеля, вельможний пане, — буркнули.

— Якуб Шеля, вельможний пане.

— Чому хочеш брати на себе кару старого?

Різне потім розказували, що Куба відповів був панові Вікторину. У деяких із тих розповідей пан упізнали норовистого хлопа, якого казали відшмагати влітку, і злякалися його. В інших Якуб різкими словами дорікнув панові Богушу за бездушність і утиски. Ще в інших Куба роздер сорочку, підставив спину й сказав вельможному панові:

— Ну ж бо, шмагайте, та кия не шкодуйте.

Але усе це розповіді, записані потім панами й для панів, бо це пани виграли історію і написали її для себе. У тих розповідях Куба теж є паном і думає як пан, хоча й носить хлопську сірячину.

Насправді ж Куба нічого не відповів, лиш звісив голову й чекав. Сорочки не роздер, бо сорочка — то цінна річ, і було би її шкода. Такою-бо є доля хамів усіх часів: звісити голову й не сперечатися ані з панами, ані з богами, ані з жодними силами цього світу, а мовчки приймати всі удари, бо інакше не можна.

Вікторин Богуш окинули парубка глузливим поглядом і махнули наглядачу Щудлі:

— То відшмагай його, і кия не шкодуй.

Тож Михаїл побив Кубу, але якось так без охоти й непереконано, бо хоча й любив свою роботу, але вперше сталося з ним таке, щоб хтось хотів узяти на себе чужу кару. Тож бив Кубу шанобливо й не надто сильно. Сім ударів і ні одного більше, хоча відомий був тим, що любив помилятися в рахунках. Під кінець Куба поцілував Богушів перстень, вклонився до пояса й подякував.

І мабуть, було б на цьому скінчилося, якби не втрутилися пан Домінік Рей.

— На Бога, Вікторине, це якийсь фарс. Адже видно, що твій наглядач ледве спину цьому хамові лиже. У нас в Емаусі навіть баби сильніше б’ють своїх хлопів, коли ті п’яні з кнайпи вертаються. Бійся Бога, любий! До чого то дійде, коли один хам за другого удари братиме? Побачиш, одразу шельми комбінувати стануть, і навіть оком не встигнеш зморгнути, як почнуть встановлювати чергу або тягти жеребок, хто коли має брати удари. На Бога праведного! Адже не може бути вини без кари!

Милостивий пан Домінік Рей були чоловіком вельми побожним, заснували костел і три каплиці і до Бога любили звертатися часто, бо вважали Його своїм добрим знайомим. Вельможний пан Вікторин Богуш глибоко продумали всю ситуацію і визнали, що приятель таки має рацію. Тож наказали дати Кубі ще три удари за крутійство, а Старому Мишці сказали зв’язати довгим ременем зап’ястя і прив’язати кінець того ременя до підпруги в упряжі свого сивого. Старий стогнав, слинився й плакав. Пан Вікторин, гидуючи дивитися на нього, чимшвидше скочили на сивого й погнали його жвавим клусом уздовж верб-апостолів туди й назад, і знову, і ще раз.

— Ну, як, розрухалися, діду? То до роботи. — Вельможний пан злізли з коня й штурхнули Старого Мишку кінцем чобота. Старий навіть не здригнувся, то вже зі злістю копнули його сильніше. І знову нічого.

Наглядач Михаїл укляк біля Мишки. Зазирнув йому в очі, притулив щоку до рота, приклав вухо до грудей.

— Труп, вельможний пане.

— Бачу, ідіоте! — роздратувалися Вікторин Богуш.

Усі хлопи перервали працю. Седлиський пан відчували на собі їхні тупі, скотинячі погляди. Відчували і боялися їх.

— Чекайте, — озвався раптом Домінік Рей. — Він живий.

І справді. Старий Мишка болісно застогнав, тихо, тихесенько, мишачим писком. Худі груди старого ледь ворухнулися раз і другий. Обидва дідичі похилилися над дідом. Пан Домінік поправили окуляри, наче розглядали якусь цікаву комаху.

— Виживе, — ствердили Рей. — Нічого особливого з ним не сталося.

— Ну, чуєте? Нічого не сталося. Вертайтеся до роботи, — наказали вельможний пан Вікторин.

Старий Мишка сконав до півночі. Поховали його в бідняцькій могилі, просто в землі, за плотом цвинтаря, бо за життя він прислуговував жидам. Ну, оце й усе про те збирання лози.

XVII. ПРО ТАЄМНИЦЮ КАРПАТСЬКОГО ЛІСУ

Повідають, ніби сталося це в листопаді, в час дощовий, що смердить вологою, як промоклий пес.

День ішов за днем, і Куба відчував, як він гниє зсередини, від порожнього місця, яке залишилось у нього від серця. Не було вже в його житті Мальви, не було Хани, не було Старого Мишки. Хлопець збирав букові горіхи й рубав дерева в лісі, бо зима йшла сувора, і вранці світ сивів від інею. Але це не Куба рубав, а лиш його руки; і не він збирав букові горішки, а лиш його пальці. І взагалі мало було Куби в Кубі.

У смерті Старого Мишки він побачив власну смерть, собачу смерть. Так здихають безземельні хлопи. Він знав, що його просто закопають у землю поза цвинтарем, як то шабес-гоя. Знав, що та могила заросте кропивою й лободою, а його з’їдять хробаки та інші таємничі створіння, що живуть під землею. І може, залишиться він у тій землі назавжди, бо хто знає, може, шабес-гої, як жиди й тварини, не мають душі, і немає для них місця навіть у найтемнішому закутку Чистилища.

Хлопець ходив лісом, під ногами в нього хрускотіло руде листя й торбинки від букових горішків, що вже полускали, і думав, що пам’ять про предків є доброю для панів, які начебто можуть прослідкувати свій родовід до самого прабатька Адама. І прийшло йому в голову, що, може, хами зовсім не походять від Адама і не створив їх ніякий Бог. Може, перші хами вийшли якраз із землі, з порохна й коренів. Так він собі думав, і тиснули його ті думки в грудях. Не міг навіть вслухатися в биття серця, як це робив раніше, коли хотів стишити всі жалі й страждання; не мав-бо вже серця.

У букових лісах на Погір’ї повно оманних балок і схожих один на одного закамарків. Навіть тим, які добре знають ліс — розбійникам і пустельникам, — чорти плутають дороги й водять хибними стежками.

Занурившись у свої думки, Куба йшов і йшов, поки з-під лісових буреломів не виповз ранній морок. Парубок підвів голову: небо над плутаниною букових гілок огорталося вечірніми сутінками. Тут і там росли модрини, тому він вирішив, що зайшов, мабуть, надто далеко на південь, либонь, аж під Гору Преображення, про яку Старий Мишка розповідав дивні речі. В сторонах світу важко було розізнатися, бо не міг вже бачити сонця на небі. Терен з лівого боку опускався, і хлопцеві спало на думку, що він мусив був піти по майже повному колу, а йдучи вниз, потрапить до долини річки Віслоки, вздовж якої лежали всі важливіші села й містечка — від Ясла до Пільзна.

Минуло трохи часу, поки він зрозумів, що йде зовсім не в напрямку Віслоки. Дерева росли щільніше, і щораз більше траплялося серед них модрин. Більше також з’являлося скелястих виходів, геть зелених від моху, могутніх у напівтемряві, які вироджувались у предивні форми. Долина, замість розширюватись і ставати просторішою, переходила в щораз вужчу ущелину.

Робилося чимраз темніше. Куба не мав уявлення, де він перебуває, однак уперто брів уперед, бо ліс мусив десь скінчитися, а всі яри провадили до того чи того потоку, а всі потоки спливали врешті-решт до Віслоки.

Усі, але, видно, не цей. Ніч неначе вже зовсім запала, коли Куба дійшов до порослої мохом і папоротями котловини. Зелено-сірі пісковики обмежували її зусібіч високими, на кілька чоловічих зростів, урвищами. До котловини вели також інші ущелини, а деякими текли струмочки води й збиралися в темному ставку посередині. Тихий, тихесенький дзюркіт був єдиним звуком у передвечірній тиші.

Кубі раптом страшенно захотілося спати. Він знав, що цього вечора не добереться до людських осель, а це місце здавалося таким само добрим для нічлігу, як і кожне інше в лісі. Видивився собі місце між коренями упалого бука, де мох виглядав сухішим і сипалося трохи порохна, а порохно, як відомо, гріє. Якусь хвильку приглядався до цікавих пузатих кропивників, які снували серед коренів.

Раптом з-під бука вистрелила зміїна голова, і один із птахів зник у зміїній горлянці.

Перелякані кропивники фуркнули й поховалися в різних закамарках. А гад звернув на Кубу свої спокійні злі очі й проковтнув птаха.

— Чого ти тут шукаєш, людське м’ясо?

Був він блискучий і гарний, і величезний, товстий, як тулуб хлопчика. Плями на його голові блищали барвами призахідного сонця.

— Прошу, не їж мене, о добрий пане змію, — попросив Куба. Він дивно почувався, бо промовив ці слова без особливого переконання. Було йому, власне кажучи, все одно, бо зміїне черево не здавалося гіршою могилою, ніж яма за цвинтарним плотом.

— Хссс! А чому б це я не мав тебе їсти? — Змій підповз ближче, дуже близько. Майже торкався хлопця роздвоєним язиком.

— Не знаю.

— Ти дуже хоробрий або дуже дурний, хссс.

— Я не хоробрий, пане змію.

— Облиш його, — озвався інший змій, ще більший від попереднього, коли несподівано висунувся з-поміж скель ущелини, якою прийшов Куба. Хлопець мусив минути його десь по дорозі й навіть не зауважив. — Облиш його, або я зжеру тебе. Він порятував одну з молодих змій, коли та заблукала поблизу поганого джерела, там, де повітрям неможливо дихати.

— Це людське м’ясо, хссс, — заперечив перший. — Людські м’яса винищують наших дітей і не дозволяють їм пити молоко з коров’ячих вим’їв.

— Не це людське м’ясо, — заперечив більший змій.

— Я прагну з’їсти його серце. Годі вже з мене кропивників.

— Я не маю серця, шановні змії.

— Не маєш серця? — здивувався другий гад і підповз ближче.

Поволі обплів Кубу своїм тілом, петля за петлею, аж хлопець не міг поворушити навіть пальцем на руці. Тоді з крон дерев спустився третій змій, молодий і маленький, і заповз Кубі в уста разом із головою і хвостом. Хлопець відчував, як гад мандрує його тілом, як ковзає по стравоходу й звивається в кишках. Нарешті змій виповз, так само як і заповз.

— Він каже правду, отці, — сказав. — Він не має серця.

— Ти, мабуть, не добачив, хссс, — мовив перший змій, але другий не звернув на це уваги, лишень послабив петлі й подивився Кубі в очі. Було це так, ніби парубок задивився в колодязь.

— Що ти зробив зі своїм серцем, людське м’ясо?

— Віддав одній дівчині.

Зашелестіло, засичало. Котловина виповнилася чорними гадами найрізноманітніших розмірів. Вони виповзали звідусіль — з моху, з-під коренів дерев, з озера посередині. І всі, всі дивилися на Кубу з повним уваги очікуванням.

Великий змій зовсім розплів Кубу й відповз на кілька кроків.

— Так, такі речі трапляються подекуди серед людей, — сказав він, уважно приглядаючись до парубка. — Як тебе називають, чоловік без серця?

— Якуб. Якуб Шеля, пане.

— Надходять сутінки. Ти вже не зможеш сьогодні дістатися до людських осель, Якубе Шеле, бо далеко зайшов углиб лісу. Великою є зміїна вдячність за порятунок навіть найменшого з наших дітей, але сьогодні ми вже не зможемо надати тобі супроводу; ми лягаємо спати раніше від людей, і сон наш глибший. Знай також, що вночі пралісом блукають прояви старі й таємничі, грізні навіть для змій. Тому лягай тут з нами, бо мох м’який, а порохно сухе, і попий води з нашого джерела. Вона підкріпить тебе не гірше від людського їдла й напоїв.

Куба був втомлений і спраглий, а шлунок у нього скручувався від голоду у вузол. Пам’ятав, однак, розповіді Старого Мишки, що, потрапивши до чарівної країни, не слід у ній нічого їсти ані пити, бо можна там залишитись назавжди й ніколи не знайти дороги назад у світ людей.

— Бо стільки всього там на тебе чекає, Якубе, — захихотів перший змій. Кілька інших гадів розсипалися в глузливому сміхові. — Біль і голод, і могила за плотом цвинтаря, і хробаки, і непам’ять. Справді, стільки речей, заради яких варто вернутися.

Куба відчув, що палає від сорому, і то палає подвійно: раз — бо почувався голим під поглядом тих спокійних недобрих очей, а два — бо зрозумів, що гад сказав правду, і в світі людей ніщо не чекало на Кубу.

Тож він, не вагаючись, вклякнув біля ставка, занурив обидві руки в темну воду й напився.

Вода, свинцева й важка, наче ртуть, гамувала спрагу й заспокоювала голод. Не мала смаку, але після кількох ковтків Куба відчув, що страхи й побоювання злущуються з нього, як старі струпи. Залишилася тільки втома після цілоденної мандрівки — звичайна здорова втома.

— Скажи, чи є в тебе якесь бажання, приятелю зміїв, — озвався один із гадів, який досі мовчав, мабуть, дуже старий, бо всохлий і бляклий, а плями на його голові мали барву ниток павутини.

— Бажання, пане?

— Великою є вдячність нашого племені, на цілому світі не знайдеш більшої, а життя навіть найменшого серед нас є безцінним. Ми, змії, не забуваємо. Ані доброго, ані поганого. Все у нас пораховано, до найдрібнішої лусочки на спині. Тому скажи, чого ти прагнеш понад усе, а ми твоє бажання виконаємо до найменших дрібниць.

У Куби перехопило подих, бо вже дуже давно ніхто не питав його, чого б він хотів. Першої миті йому захотілося содових оладків на білому борошні й кисляку, таких, які робила його мати, до того як батько вигнав його за те, що спалив халупу. Міг би їх їсти і їсти аж до блювоти, а потім ще трохи.

І вже розтуляв рота, щоб висловити своє бажання, проте наштовхнувся на застиглий погляд старого змія і видався собі дитинним і несерйозним. Бо як же це так — оладки за врятування життя? Тож запрагнув попросити про Мальву, але Мальву вже колись мав і не зумів її втримати. Вибрала пана, бо навіть німфи й русалки охочіше вибирають панів, ніж наймитів.

І тоді Куба зрозумів, чого прагне.

— Я хочу стати паном.

— Паном? — запитав старий змій.

— Так. Мати двір і гарний екіпаж, і сивих коней у запрягу, і шаблю, і шпіцрутен, і щоб Мальва знову була моя. І щоб мав я власних хамів, для яких був би добрим і ласкавим, а серед них оте стерво, Вікторина Богуша, щоб міг йому докучати й обкладати киями, як прийде мені така фантазія, і щоб добровільно робив у мене в полі.

Змії замовкли. Усі, скільки їх було на галявині, уп’ялися в хлопця очима.

— Загибелі своєї бажаєш, — відповів найбільший серед гадів, той, який ледве поміщався в котловині. — За Божим бажанням одні народжуються панами, а інші хамами. Є, мабуть, у тому мета і є в тому мудрість, хоча важко сказати, яка саме. Не повинен у це втручатися ані чоловік, ані гад.

— Чи воно правдиве — те, чого ти прагнеш? — урочисто запитав старий змій.

— Так, пане. Я прагну цього.

— Отож, сказано. Амінь, амінь, амінь, — мовив найстарший гад, і Куба злякався, бо відчув, що оце були запущені в рух якісь прадавні й могутні сили. — Нехай так і станеться. Знай, однак, Якубе, що бажання твоє є могутнім і ламає порядок речей, встановлений тим, котрий є більшим від зміїв. Ти просиш речей незвичайних, не якихось содових оладків чи дівчини. Для того, аби твоє бажання могло здійснитися, ти мусиш мати серце. Бо це найглибша глибина, це укріплене місто в грудях кожної людини, де ти зустрічаєшся сам із собою. Хто не має серця, той не може зустріти самого себе, а отже, не може бути ніким, навіть самим собою. Коли воно знову заб’ється у твоїх грудях, тоді — не раніше — ти станеш паном, а твій теперішній пан служитиме тобі.

— Але звідки ж я маю взяти серце? — Парубок ще раз відчув себе обдуреним. З таким самим успіхом гади могли сказати йому зловити місяць рибальською сіткою.

У який спосіб мав він відшукати своє серце? Мальва, звісно, не дбала про нього, як він не дбав про серце Хани. Він сам переконався, що діється з серцем, яким ніхто не опікується, а понад те — дарованого не можна отак просто відібрати.

— Ніхто з нас не віддасть тобі свого, — сказав найбільший змій. — Люди — дивні істоти й можуть обходитися без серця, ми, однак, цього не вміємо і померли б протягом хвилини.

— Залишається ще Зміїний Король, — ствердив найстарший гад.

— Він неживий, хссс! Неживий вже тисячу літ, — засичав перший змій, той, який хотів з’їсти Кубу.

— Не є мертвим той, хто снить віками. Навіть смерть може померти з дивними еонами, — замислився найстарший. — Зміїний Король заснув, коли світ був ще молодим. Цілі століття прокотилися його спиною. Моря розливалися й щезали, гори росли й розсипалися на порох, велика крига наповзала з півночі й відступала, а він спав і спав. Врешті-решт весь обріс узгір’ями Бескиду, а його луски зазолотилися полонинами й засріблилися буковими лісами. Проте Зміїний Король навіть не ворухнувся у своєму сні й спатиме навіть тоді, коли вітер розвіє пилом весь чудовий Бескид, і знову насуне крига, і знову заллють його моря. Хіба що ще до того скінчиться час, і сонце розпухне, щоб пожерти землю. Тоді Король прокинеться, аби бути свідком кінця, як колись був свідком початку.

— І ти вважаєш, що місце для серця Зміїного Короля — в грудях цього блазня, хссс? — наїжачився перший змій.

— Абихто не здобуде серця Короля, — сказав найбільший із гадів. — Воно сховане і перебуває під охороною. Якщо йому вдасться його здобути, він доведе, що зовсім не є аж таким блазнем.

— Під охороною? — зойкнув Куба. Не так він уявляв собі виконання бажань. У розповідях Старого Мишки все діялося значно простіше: раз-два — і бажання виконане. Проте хлопець уже встиг переконатися, що в житті все відбувається інакше, ніж ти це собі уявляв; особливо якщо ти хам, син хама і хамський онук. — Хто його охороняє?

— Не клопочися цим сьогодні, — м’яко сказав сивий змій і підповз ближче. — Мрук про все тобі розкаже. Пам’ятай тільки, якщо ти справді хочеш знайти серце, не марнуй часу і не шукай слави. А тепер спи і вір зміїній вдячності.

— Мрук? Отой із казок?

Але змій не відповідав, лише підповзав ближче й ближче, втуплюючи в хлопця очі нерухомі й свинцеві, як ставок посеред котловини, аж Кубі здалося, що він тоне в тих очах, як у воді, і не було вже нічого, крім тих очей. Він зробився сонний, дуже, дуже сонний.

— Спи.

Парубок заморгав і зрозумів, що він і справді вдивляється у ставок. Вкрита мохом котловина лежала тиха і спокійна, а довкола не було ніяких зміїв.

Приголомшений, він відійшов від дзеркала води. Вмостився на м’якому моху на скельному виступі, значно вище дна котловини, на випадок якби ставок виявився ще однією мофетою або іншим проклятим джерелом, яких у Бескиді не бракує. Заснув, і не снилося йому нічого. Спокійна ніч ішла світом, пахка й дивно тепла, наче це був не листопад, а червень.

Уранці все здавалося дивним сном, наче увечері з’їв надто багато букових горішків. Його жахливо сушило, але він не хотів пити із зачарованого джерела, і згаяв багато часу, перш ніж знайшов у лісі струмок. Пив і пив; вода була солодка, а під зубами скреготіли часточки мулу. Пив ще довго після того, як угамував спрагу, бо ніщо краще не ошукує голоду, ніж вода, а пізньої осені важко знайти в лісі щось, що можна з’їсти.

— Зовсім ні, — озвався хтось за його плечима. Хлопець швидко озирнувся й побачив змія, що обкрутився навкруг букової гілки. — Ідучи вздовж струмка, ти вийдеш до терника. Люди не пам’ятають про це місце, і ніхто туди не ходить збирати терен. Колись тут було поселення, але давно вже всі вимерли від зарази, і навіть дерева, що там ростуть, надто молоді, аби пам’ятати людей. Якщо пошукаєш, знайдеш багато диких яблунь і глоду. Також весь час ростуть у лісі опеньки й хрещений гриб. Можу показати тобі місця, де зимують землерийки й польові миші. Їхнє м’ясо соковите й смачне. В лісі ти не помреш з голоду, приятелю змій.

Куба повернувся до гада спиною. Сплюнув на землю. Досить вже мав змій і чарів, спогади про них зовсім не були приємними.

— Угору проти течії, кажеш? У такому разі я піду за течією.

Так він і зробив, не оглядаючись назад.

Ішов не дуже довго, і сонце ще не встигло високо піднятися, коли він вибрався з лісу й побачив село, яке лежало в долині, а властиво хутір, усього лиш кілька скулених халуп, критих по-бідняцькому дереном. Десь рипнули двері, загавкав пес; у ранковому повітрі звуки летіли далеко, вигострені й чисті. До Куби дійшов запах людських осель: дим, печений хліб, курячий послід. Усе ніби знайоме, але чуже, наче з іншого світу.

Бо так, насправді це вже не був світ Куби.

Хлопець поглядів ще хвильку й рушив назад у ліс. Вгору проти течії.

XVIII. ПРО ЛІС

Повідають, що буковий ліс, який починається у веселій долині Віслоки, тягнеться через цілий Бескид, а Бескид сягає аж до кінця світу, і далі немає вже нічого, тільки чорне море. Ліс є особливим світом. Ним можна мандрувати роками, а він годує і одягає того, кого схоче. Важко здобути прихильність карпатського пралісу, бо він недовірливий і замкнений у собі, а буки весь час стріляють у мандрівника сукуватими очима. Важко — але для приятеля змій кожен ліс відкритий, а особливо той, який виріс на спині Короля, Зміїного Батька.

Приятелеві змій неважко знайти їжу в бескидському лісі навіть у листопаді, коли ліс здається мертвим, але це омана, бо соки все ще пульсують під корою дерев. Букові горіхи, які зовсім не шкодять так сильно, аби лиш не їсти їх надто багато одразу; опеньки, несмачні, коли сирі, але їх легко можна підігріти в якомусь із гарячих сірчаних джерел; корені дикої моркви й кореневища заячої капусти; маленькі й нервові створіння, призначенням яких є загибель уночі з писком в іклах і пазурах сильніших тварин, бо такими є закони лісу, — усе це тут є. А коли вдарять морози і ліс укриється першим снігом, як покришеною облаткою, тоді приятель змій може набити живіт живицею і модриновою глицею, заритися під підстилкою в якомусь із лісних ярів або під упалим буковим деревом і проспати похмурий час, поки зима не відпустить і ліс знову не поросте анемонами.

XIX. ПРО БІЛИЙ МОРОК

Повідають, що Куба перебув ту зиму в лісі, проспавши її, наче борсук; однак є й такі, що розказують зовсім інші речі. Сталося це на міжсвята, тобто в час між польським Різдвом і Різдвом руським. Бо в Бескидах Бог народжується двічі: раз для поляків і раз для руснаків, а оскільки в цих краях часом важко відрізнити, хто є ким, то в деяких родинах святкують двічі. Тому й святкові ярмарки в Яслі й Жмигроді тривають майже пів місяця, і це одні з найбільших ярмарків на всі гори.

Ксеній Рак жив між Бжостком і Пільзном, у маленькому селі, назву якого весь час перекручував і не міг запам’ятати, хоча жив там вже дев’ятий рік, від свого шлюбу з Мар’янкою Стеців. Ксеній, хоча й прийнятий у селі добре і приязно, тужив за руською мовою. Сумно дивився на південь, у бік темних горбів гір, і з року в рік обіцяв собі, що цього разу вже напевно вирушить, аби зустрітися зі своїми на ярмарку. Бо це, врешті-решт, не було аж так далеко.

— Е, чого тобі стільки йти, — казала Мар’янка. — Мусив би вирушити опівночі, щоб дійти до Ясла на світанку. Ціла ніч дороги в один бік і ціла ніч дороги в другий. Сніги, холодно. Хіба не ліпше тобі під периною?

І цього зазвичай вистачало, бо під периною з Мар’янкою бувало цілком приємно, а з часом навіть щораз приємніше, хоча була вона вже старою бабою і наближалася до тридцятої весни життя.

Зазвичай, але не цього разу.

Цієї зими сніги довго не хотіли приходити. Небо було блакитне, як крига, а дороги сухі й проїжджі. Ксеній знав, що кращої оказії не трапиться. Запряг у віз вола, обіч прив’язав піврічне теля, а на сам віз кинув клітку з п’ятьма курми і одним підстаркуватим когутом, копу яєць і трохи медяників, які його баба напекла була на свята. Усе це для того, аби мати привід поїхати на базар. Бачачи це, Мар’янка покрутила головою, але не сказала лихого слова, бо знала, що у Ксенія насправді діється в душі.

— Лиш не напийся, щоб тебе хто не обікрав, — тільки й сказала. — І повертайся швидше, не марнуй часу по дорозі.

Рак напився, ледь-но прибув до міста. Може, обікрали його, а може, просто все пропив, бо коли очуняв пізно ввечері, то не мав ані курей, ані когута, ані теляти, ані яєць, ані медяників, і жодного крейцера в поясі.

Уже добре посутеніло, і небо всіялося зірками. Ксеній глибоко зітхнув. Повітря пахло сіллю і молодим морозом, як свіже прання. Якийсь голос у голові казав руснакові, що недобре вирушати так пізно в дорогу, що краще почекати до світанку; однак зразу ж озвався другий, який нагадував, що Мар’янка буде переживати, а грошей йому не стане навіть на найгіршу господу.

Тож так і рушив Ксеній додому, думаючи тільки про те, що замість золотих монет везе головний біль і віз, повен сорому. Крок за кроком, миля за милею плентався він на північ, на рівнини, в бік села, точної назви якого не міг запам’ятати. Людські поселення оминав, хоча о цій годині всі вже спали і в жодному вікні не горіло світло — може, боявся, що хтось зауважить його віз і помітить на ньому весь отой невидимий сором.

Під ратицями вола хрупала болотиста мерзлота. Дорога перед Ксенієм була далека, і по недовгім часі мороз вповз йому до кісток і суглобів, а в пляшці за пазухою не залишилось ані крапельки сивухи, щоб зігрітися. Місяць ще не зійшов, і темнота висіла навкруг густа, як падевий мед. Тільки зорі іскрилися високо на небі. Ксеній узяв керунок на Великий Віз.

Цісарський шлях від Ясла до Пільзна біг дугою по східному боці долини Віслоки. До самої річки найчастіше не сходив, бо навесні й раннім літом вода піднімалася й нищила все на своєму шляху. Усю долину заповнювало тоді стрімке болото, яке несло повиривані з корінням дерева і мертвих тварин. Зараз, однак, внизу простяглася біла рівнина, тиха, як сон удосвіта. У світлі зірок нагадувала розпростертий на столі святковий обрус, накрохмалений і без найменшої складочки.

Зірвався вітер і приніс із собою запах снігу. На небо виповзли хмари. Ксеній не роздумував ані хвилини. Спрямував вола вниз, навпрошки.

Завія на Погір’ї завжди приходить зненацька. Чатує десь у западинах між горами, де кипить і вирує, а коли гірські пустирі вже не в стані вмістити її, вона перекочується над лісистими хребтами й спадає з усією силою в долини, біла й склубочена, наче склянистий журек.

Саме такий сніговий суп спав на Ксенія, і темнота стала білою. Руснак затримав на хвильку віз, маючи намір перечекати завію, але невдовзі навколо воза почали утворюватися замети, і хлоп злякався, що його геть засипле. Тож уперіщив вола раз і другий батогом і рушив у напрямку, який видався йому найвідповіднішим.

Холод кусав і сік так, що неможливо було витримувати. Ксеній бив руку об руку й плескав себе по колінах, натягав глибше на вуха полотняну шапку; це мало чим допомагало. Аби зігрітися, він зліз із воза і якийсь час ішов за ним у колії, вижолобленій у свіжому снігу. Проте йому здалося, що віл тягне занадто вправо, ну, бо віл, відомо, дурне бидло, не те що кінь, який у кожну погоду сам знайде дорогу додому. Коня, однак, мало хто міг собі дозволити.

Хлоп озирнувся назад. Хурделиця засипала сліди майже одразу, і неможливо було сказати, чи віл справді завертає, чи, може, Ксенію тільки так здається. Руснак знову виліз на козли, знову шмагонув батогом, спершу вола, а потім самого себе, щоб зігрітися й протверезитися від холоду. Цокочучи зубами, він узявся скидати сніг із воза, бо його засипало просто на очах. Від цього промокли в нього рукавиці, а снігу менше не стало. Тому він облишив це діло і потяг віжки вліво, бо худобина знову йшла вбік.

— Ну, старий. Ти думай, що це ми не сніг веземо, а куряче лайно. Це біле, і те біле, — засміявся Ксеній, але одразу й замовк, бо сміх замерз йому в грудях, мов камінь. Якщо віл і відчув себе підбадьореним, то ніяк цього не показав. Насилу брів по пухкому снігу й важко дихав.

Йшли і йшли.

Ксеній раптом стямився й лишень тоді збагнув, що спав. Мокрі рукавиці затверділи, наче бляха, кожен подих палив вогнем у грудях. Руснака оточував світлий, розтанцьований морок. Завірюха не слабшала, і Ксеній не мав поняття, як довго він уже мандрує в хуртовині. Сон продовжував склеплювати йому повіки. Хлоп злякався, що замерзне на смерть.

Підхопився й почав танцювати на возі. Раз, і два, і далі — вар’ятський танок. Ноги й руки зовсім задеревеніли, але Ксенію було байдуже, що виглядає він як блазень з лялькового театрика. Знав, що мусить рухатися, бо нерухомість — це смерть. Тож танцював, а засніжений морок танцював разом із ним.

Він перестав зважати на те, в якому напрямку їде віз, бо всі сторони світу виглядали однаково. Біле й чорне, а за ними смерть, а за тією смертю — ніби нічого, бо що ж там може бути? Шкода, що немає горілки, думав Ксеній. З горілкою завжди все веселіше. Навіть умирання.

І тоді він помітив, що на спині вола назбирався вже товстий шар білого. Він зрозумів, що вже довший час не чути рипіння снігу під ратицями худобини і що вона якось дивно звішує голову.

— Єзусмарія. Ні, старий, ні! — Так хотів сказати Ксеній, але всі Єзуси і Марії замерзли у нього в горлі, і з посинілих вуст добувся тільки клуб пари.

Проте віл усе ще був живий, хоча з кожним подихом стогнав, широкі груди напиналися із зусиллям, а ребра випиналися з-під шкіри. Ксеній гладив його вкриті памороззю ніздрі. Сльози палили хлопу повіки й одразу замерзали на щоках. Він вклякнув тут же на снігу й звісив голову, як хвилину тому віл. Крізь завію приглядався до свого життя.

Це було життя ялове й сумне, як більшість життів. Він пробував молитися, але мозок затвердів на морозі, і думки замерзли в голові. Залишилися тільки жалі. Що не дочекався дітей, бо обоє з Мар’янкою хотіли собою натішитись, і хоча під периною виробляли найрізноманітніші речі, але дуже пильнували, щоб не було від того дітей. Що від шлюбу він не навідав ані матері, ані братів і навіть не дуже непокоївся, чи вони живі. Що помирає він по-дурному й залишає Мар’янку саму, бо в такому віці ніхто вже її не схоче, а напевно вже ніхто порядний. Що через нього здихає також і віл, а здихає, бо був вірний і довіряв Ксенієві; і подумав хлоп, що це доля, яка чекає кожного, хто є вірним і довіряє людям.

Руснак навіть не здивувався, коли завія сплелася перед ним і склалася в постать величезну й темну, як гора. І ця постать ішла просто на нього, але з кожним кроком неначе меншала й стискалася, а коли зупинилася напроти, то не була вищою від самого Ксенія. Закутаний у шкури незнайомий тримав у руці кривий і пощерблений ніж, а очі мав, як змія.

— Ти смерть? — беззвучно прошепотів хлоп.

— Я твоє життя, — відповів прийшлий і спокійно розітнув волові живіт з лівого боку.

Тварина застогнала, але навіть не захиталася, бо тварини дуже стійкі, коли треба. Кров і зелений вміст шлунка парували на снігу. Незнайомий жестом наказав одурілому Ксенію увійти всередину.

Всередині вола було тепло й безпечно, хоча тіснувато. Худобинка зібрала сили й рушила вперед. Руснак лиш раз зиркнув крізь рану в боці тварини: зовні хуртовина як шаленіла, так і шаленіла, але віл ступав твердо, ведений за вузду чужим.

Ксеній згорнувся в клубок, поклав голову під діафрагмою і — заколисаний повільним, рівномірним биттям волового серця — заснув.

Того вечора Мар’яна Рак чекала сама в халупі на повернення свого дурного чоловіка. Її пальці перебирали намистинки чоток, а вона не знала, про що молиться: чи про швидке повернення чоловіка, чи радше про те, аби він був розумний і перечекав хурделицю в якійсь кнайпі, нехай би навіть мав пити, як то хлоп, і протверезитись лиш на третій день.

Сиділа, загорнувшись у три кожухи, й цокотіла зубами: на полі віяло так сильно, що мусила загасити вогонь у печі, бо з комина в хату летіли клапті сажі, великі, наче сухе листя. Мар’янка часом позирала у вікно, але не бачила за ним нічого. Не видно було навіть сусідньої хати, а та ж стояла не далі, ніж за пів сотні кроків. За вікном кінчався світ, далі вирувала нескінченна білість.

Настав, мабуть, ранок, бо хурделиця дещо просвітліла, але не припинилася. Мар’янка підігрівала журек на олійному пальнику — на малому вогні, аби не забагато змарнувати, — коли це помітила кутиком ока, як за вікном білість кошлатиться в одному місці й виринає з неї тінь. І та тінь, спершу безформна, перетворюється раптом у віз із запряженим у нього волом, а вола веде чоловік настільки засипаний снігом, що був схожий на виліпленого дітьми сніговика.

Мар’янка добігла до дверей ще до того, як пролунав стукіт.

— Матір Божа, Ксеній!

Але то не був ані Ксеній, ані Матір Божа. Чужий виявився невисоким, худим, наче щур, а його лице було червоне від морозу й вітру, як у різдвяного чорта.

— Ви хто? — Мар’янка миттю пригадала собі історії про розбійників, опришків або двірських слуг. Вона відступила вглиб сіней, схопивши киянку для прання, аби вломити нею незнайомця по голові.

— Облиште, — сказав той утомленим голосом. — Не бійтеся, бабо. Я Якуб Шеля. Жодному хамові я ніякої кривди не вчиню.

— Чого ви хочете?

Але прийшлий лиш витягнув з-за паса кривий ніж і шмагонув у пах вола, який стояв за ним. Мар’янка скрикнула з переляку, а з розпластаного черева випав Ксеній, весь у кривавому слизі.

— Це ваш хлоп? — запитав чужий. Остовпіла жінка покивала головою. — То запряжіть його до роботи, бо цілу дорогу вилежувався у воловому череві, а я мерз. Знайдеться у вас тепла зупа?

Ось так Якуб Шеля врятував життя Ксенія Рака й два дні ночував у його хаті, поки не послабшала сніговиця. А потім пішов, і не бачили його аж до певного часу. А кожному, хто сумнівався у правдивості розповіді, Раки показували два шрами на боці вола, рожеві й тонкі, як від порізу ножем.

XX. ПРО ОДНУ КОЛЯДУ

Повідають також, що Рак плів несосвітенні дурниці, бо то був страшенний брехун, і що того року не було таких хуртовин, і що то не сніг запорошив його пам’ять, а горілка. Розказували також, що тієї зими, коли Якуб покинув службу в корчмі, він пристав був до бескидників.

А було це так.

Згідно з традицією, коли вже минуло Різдво, а до Нового року залишалося ще кілька днів, приходив час на коляду. Колядники мали з’явитися несподівано на смерканні, щоб застати домочадців за звичними заняттями. І звичайно ж, як і завжди, всі в селі знали, коли будуть ходити.

Знала також про те Мацейка Любасівна і сама спеціально на цю оказію спекла пиріг із вудженими на солодко сливками. Серед колядників-бо мали цього року бути Польдек і Гнат Фоксові, близнюки, один як ангел із зіркою, другий — як диявол. Бо обидва були вродливі, як ангели, і спокусливі, наче чорти. А немає хлопця, який не любив би вуджених на солодко сливок, — так Мацейці сказала Сальця Нев’яровська із сусіднього села.

Про Сальцю різне говорили, але переважно, що курвиться, тож напевно зналася на хлопцях як мало хто. Сальця також казала, — але пошепки й на вухо, бо так належить говорити про куревські справи, — що дівки, коли їх цілувати там, внизу, також смакують, як вуджені сливки, і тому це є смак, якому жоден хлопець не може опиратися. Мацейка червоніла від самої думки, але однієї ночі, коли марила про братів Фоксів, кожного окремо й обох нараз, спробувала власних соків. Смакувала вона дивно, трохи солоно, а трохи як недозріле яблуко, і напевно не було в тому ані сліду сливки. Але хто знає, може, хлопці мають інші смаки.

Так що про тих колядників ніби ніхто нічого не знав, однак знали всі. Казали, що буде інакше, ніж дотепер, бо старі лицедії вже зістарилися, лупало їх у крижах, і кілька з них не могли вже пити, а що то за колядник, який не вихилить душком келиха домашньої паленки. Тоді дозволили переодягтися молодим, з яких жодному не було більше ніж за двадцять п’ять зим, а ці пообіцяли коляду, якої в селі ще не бачили. Запросили навіть скрипаля із сусіднього села, ввічливого Йонтека Гацу, і дударя, імені якого Мацейка не запам’ятала; бо то мала бути коляда зі справжньою музикою.

Ніхто тоді не знав, чого сподіватися, крім того, що готувалося щось небуденне.

Родина Любасів була переконана, що коляда почнеться від їхньої хати, як то завжди бувало. Їх дім стояв на східному краю села, і з того боку належало розпочинати коляду, на сході-бо прокидається сонце і встає місяць, і всі зорі пересуваються зі сходу на захід. У тій стороні світу Господь Бог зійшов на землю, там помер і повстав з мертвих. Зі сходу походить лад і порядок світу, зі сходу іде світло й надія. Ніхто ще не чув, аби щось добре прийшло із заходу.

Тож Любаси не здивувалися, коли надворі заіржали коні й пролунав грюкіт у двері. Старий Любас, батько Мацейки, якраз приправляв фруктову самогонку гарячою водою з медом, додаючи трохи цитринового соку й шкірок. По цитрини вибрався спеціально до Ясла на ярмарок, отой найдовший у році, що починався на польське Різдво, а кінчався на руське. На звук стукоту в двері всі Любасівни, а було їх п’ятеро, запищали від радості. Батько швидко розлив напій до недільних келихів, розмальованих волошками, і, тримаючи по одному в кожній руці, щодуху побіг у сіни.

Вони увійшли без запрошення, шестеро хлопів у засніжених кожухах і довгих шубах із хутра куниці. Коміри були підняті так високо, а шапки натягнуті так низько, що ледь було видно посинілі від морозу носи і вкриті інеєм вуса. Той, що увійшов першим, вирвав келихи з рук господаря й один вихилив сам, а другий подав приятелю.

— Добре, хлопаки, — буркнув. — Заходимо.

Розсілися в хаті за столом, усі шестеро. Кожухів не зняли, тільки з шапок обтрусили сніг. Любаси та їхні доньки стояли, остовпілі, й дивилися, як прибульці вмощуються на лавках.

— Чого повитріщалися? Налийте всім, бо файне, а ми змерзли в дорозі. Ну, рухайтеся.

Старий Любас мовчки взявся розливати трунок, а Мацейка водила поглядом по вусатих обличчях чужих. Жоден із них не був ані Польдеком Фоксом, ані його братом Гнатом, ані навіть скрипалем Йонтеком Гацою.

Маленька Розалія, наймолодша з усього Любасового дівчачого приплоду, єдина не злякалася незнайомих. Сміючись, підійшла до одного з чоловіків і потягла за обвислий вус. Чужий щось буркнув і вдарив дитину в обличчя так, що вона аж відлетіла, хитаючись, під піч і страшенно розплакалася. Любасова гнівно рушила до бандитів, бо як же це так, адже дітей тільки власний батько може бити.

— Облиш, стара, — буркнув Любас і налив до келиха наступному здорованю, хіба наймолодшому, бо з найкоротшими вусами. — Ну, Собеку, як там тобі при дворі? Розкажи щось.

І тільки тоді Мацейка впізнала у наймолодшому з прибулих мордатого Собека Кульпу, з якого вся молодь села трохи підсміювалась, бо був розтелепою. Собек минулого року пішов до седлиського двору на службу, хоча ніхто до пуття не знав, у чому та служба полягала. Ну, то тепер уже було відомо.

Собек почервонів і хильнув із келиха, але прийшлий, який, найімовірніше, був ватажком, добряче садонув його в бік.

— Не чуєш, що тебе господар питає? Не будь мовчуном, кажи, як там тобі при дворі?

— Краще, ніж у родинній хижі, — затинаючись, сказав Собек.

Інші п’ятеро зареготали.

— Ну, а тепер скажи господарю, навіщо ми приїхали.

— Але, Михаїле, як то так… Давай ти кажи.

— Кажи, курва, поки я добрий. — Михаїл, ватажок, який працював при дворі наглядачем, з розмаху вдарив ножем у стіл і так його вбитим і залишив — той аж тремтів.

— По запаси ми прийшли, — сказав Собек грубим голосом, але не дивився в очі нікому з Любасів. — По зерно, калачі й мед.

— І по..? — підказав Михаїл.

— І по дівок.

— Аби багато і аби швидко, бо з димом пустимо цілу вашу халупу! — буркнув наступний дворовий.

— Тихо будь, Морцине. Так тобі спішно повертатися в поле? Тут тепло і приємно. — Михаїл обвів Любасів спокійним, злим поглядом. — Двір не табір, вельможний пан не циган. Нікуди не дінуться. А тут добрі люди дадуть притулок нашим коникам і вечерею почастують. Правду кажу, пане господарю?

Старий Любас хвильку помовчав, тоді сказав жінці:

— Подай зупу, бабо.

Михаїл відіслав жестом Морцина до коней, а сам до країв налив собі в миску густого капусняку. Невдовзі всі шестеро їли, пили й співали пісеньок, від яких Любасові дівки червоніли б, як яблука, якби не були блідими від страху. Це тривало так довго, що в хаті встигла запанувати волога задуха, а на віконних шибах перлинами засяяли краплі води. Дворові познімали кожухи й теплі чумарки й сиділи в самих сорочках, що повилазили зі штанів.

Зненацька знову відчинилися двері, й до сіней увійшла весела громада. Ангел і Диявол, Ірод і Смерть, і Зірка, і Цап, і музики: скрипки, дуди і бас.

У Смажовій зима є,

Мороз гостро тримає,

Гей гееей, гей геей!

Увійшли в хату й замовкли, бачачи похмурих бандитів.

— Що, язики в мордах забули? «Радуйся, Маріє!» А потім: «Ісус народився, в яслах умостився. Гей гееей!» Так то йде, колядники, трясця вашій мамі. А тепер співати, стерво, бо постріляю, як качок.

І аби показати, що він не жартує, Михаїл поклав перед собою перечницю, тобто пістолет із шістьма дулами. Не всі колядники знали, що це таке, але старий Любас знав напевно, бо служив свого часу в австрійському війську під час війн з Наполеоном, тож почав сам дерти горлянку:

Час колядування

І час святкування,

Гей гееей! Гей геей!

— Не пій, не пій, господарю, бо ж не когут! — ревнув здоровань Морцин. — Гей, колядники, заграйте чогось веселішого, сам лиш сум від вас.

Ну, то й заспівали.

А Цапок наш убогий,

Позолочені ноги.

Як Цапок наш підскочить,

Позолотяться очі.

Здоровані пили, сміялися й плескали в долоні, ревли охриплими від горілки голосами «ходи ж Цапку додому, не переч тут нікому». Скрипаль Йонтек грав від вуха, наче хотів смичком перепиляти струни з баранячих кишок. Диявол, тобто вимазаний сажею Гнат Фокс, боязко перевертався через голову, бо двірські були справжніми бандитами, такими, що навіть чорт тікав з підібганим хвостом.

Диявол хвицав, а в хаті набухав страх.

Нарешті Михаїлові стало нудно, і він стрелив з перечниці в стелю. Посипалося вапно, Любасівни запищали, а Розалька розкашлялася від пилу.

— Добре, чорте, присядь тут з нами й ковтни чогось, бо вже намахався. Тепер Ангел гарцюватиме. Ну, і чого ти, Ангеле, дивуєшся? Ану гарцювати! Раз-два!

Гарцювати — то гарцювати. Польдек Фокс із першим стрибком погнув німб, під час другого зламав солом’яні крила, а третього зробити не встиг, бо беркицьнувся через підставлену Морцином ногу. Михаїл вирвав із рук Диявола вила і вгатив їх Ангелу в зад. Польдек завив, а дворові зареготали.

— Вполювали! Ангела вполювали! — зрадів Морцин, а інший бандит засурмив на згорнутій руркою долоні ловецький сигнал і заспівів:

А там біжить ангел, ангел, товаришу мій!

Ти хортів своїх пускай, того ангела хапай,

Товаришу мій!

І не встиг ще Ангел як слід зорієнтуватися, як вже висів під повалою, зв’язаний конопляними мотузами. Любасова заойкала й заголосила, але Михаїл вдарив її в лице тильною стороною долоні, й вона замовкла. Ангел тим часом верещав і страшенно матюкався, і ватажок двірських мусив ще раз стрелити з перечниці, аби стишити рейвах.

— Заткай морду. Дитина тут, і баби, і всі слухають. Нібито Ангел, а богохулить, як сам Люцифер. — Він повів очима по Любасах, по колядниках, по усіх. — А чого ви так насупилися? Це ж коляда, не похорон!

Колядники не мали вибору, мусили, як і щороку, відіграти виставу про царя Ірода, Диявола і Смерть. Зіграли її без веселощів, жарти усієї трійки були не дуже смішними, а рими кульгали. Усе тому, що Ірод цього року не мав бути жодним Іродом, а дідичем Богушем із седлиського двору. Хлопець із Кам’янки, який грав цю роль, мав наклеєні вуса, шапку з котячих шкурок, які мали імітувати соболів, а живіт перев’язав кольоровою шаллю, наче пасом від жупана, бо вельможний пан Вікторин любили показуватися в традиційному польському одязі. Смерть кружляла навколо Ірода, штурхаючи його раз по раз косою в зад, а дворові мало не повсцикалися від веселощів. І один тільки Михаїл зовсім не сміявся.

— Шлюс, кінець! — ревнув він раптом і тарахнув у череп Собека, який іржав найгучніше. — Чого тобі так смішно, бовдуре? З нашого пана добродія сміються.

— Так це ж Ірод… — пробелькотів Собек, не відаючи, що він знову зробив поганого.

— Ірод-срирод. Навіть корони не має, саму лиш хутряну шапку. Викапаний пан Вікторин. — І говорячи це, Михаїл підскочив до колядників, вирвав у смерті косу з рук і приставив до горлянки Ірода-Вікторина. Притиснув не надто сильно, але до крові. Коса — це коса, навіть якщо тупа. — То що, тобі й зараз весело? Тож смійся. Ну, давай. Ха-ха! Чому не смієшся?

Хлопець непритомно водив навкруг очима й боявся навіть глитнути слину. Тільки губами ворушив, наче короп. Михаїл опустив косу.

— Підвісьте його під повалою разом із Ангелом. Може, там до нього прийде охота на дальші фіґлі, бо щось у нас раптом цей Ірод-не-Ірод онімів.

Коли цар висів уже під стелею, розбишака наказав Любасу налити ще по келиху цитринового напою, а своїм товаришам — забрати з комори зерно, ковбаси, залиті смальцем, і ласощі, передовсім вуджені сливки й святкові медяники.

— Ну, піст цього року почнете трохи раніше, а попільну середу можете собі влаштувати найближчої середи, — буркнув він, гризучи медяник.

— Михаїле, а розрухатися? — дворовий Морцин вхопив Мацейку за цицьку й стиснув її своєю великою лапою. Дівчина застигла, охоплена страхом, як злими чарами. — Тістечка тістечками, але ми сюди по дівок приїхали.

— При дворі, Морцине, при дворі. Вельможний пан попустить собі, то й ми тих медів скуштуємо.

— А якби тільки одну… Адже ніхто не дізнається.

— Іди й власною лапою справ собі задоволення в коморі, як тебе аж так яйця сверблять.

— Милосердя, добрі панове! — Любасова впала розбишакам до ніг і почала цілувати Михаїлові чоботи. — Не ганьбіть мені доньок! Борошно віддам, м’ясо віддам, цілу комору віддам, навіть курей докладу і телицю цьогорічну…

— Ти що, стара, здуріла? Телицю — ні! — буркнув Любас.

— Не бійтеся, мамо, наймолодшу дівку вам залишимо. — Михаїл махнув ножем у бік малої Розальки. — Вельможний пан не любить зелених яблук.

Любасова гірко заридала, й ватажок дворових сильно вдарив її в обличчя ногою. Баба перекотилася по підлозі й скулилася під лавкою, ковтаючи великі, як квасоля, сльози.

Михаїл сказав:

— Ну, в дорогу. Дівки, одягатися, але тепло, бо в полі дме. Хутко! Хай Бог заплатить, господарю, за гостину. І вам хай Бог заплатить, колядники, за втішну виставу. Морцине, кинь-но злотого Жиду до шапки. Або ні, кинь два. Хай знають колядники, що ми не перші-ліпші хами, то, може, й до двору з колядою заглянуть. Особливо Ірод.

Морцин сягнув до гамана, але отетерів, бо серед колядників не було Жида, а згідно зі звичаєм саме Жид збирав по закінченню коляди гроші в капелюх або в ярмулку.

— Нема Жида, Михаїле.

— Як то, курва, нема? — Ніздрі дворового небезпечно заграли, коли він міцніше узявся за косу. — Де Жид, питаю?

— Н-не мали ми Жида, — набрався нарешті хоробрості Гнат Фокс, Диявол.

— Не мали ви Жида… — розмірковуючи, повторив Михаїл, міряючи Гната поглядом.

— Не мали, добрий пане.

Михаїл кинувся, як ящірка, і вдарив Гната в лице держаком від коси, так що колядникові кров зацебеніла з носа, і він відсахнувся до стіни. Дворовий доскочив, підбив йому ноги й безжально копав лежачого хлопця.

— Дурня з мене робиш, курвий сину? — висапав він. — Кажи, хто був вашим Жидом і де жив?

— Не мали ми…

Михаїл розлючено ревнув і огрів Гната держаком коси, і ще раз, і ще, і ще. Хлопець вив і кулився під стіною, затуляючи руками то голову, то шию, то нирки, а Михаїл бив і бив.

Мацейка Любасівна, не маючи сил на це дивитися, раптом вигукнула:

— Яцек Бурмуц мав бути Жидом, але, видно, втік, як тільки вас побачив. Лиш не бийте вже, не бийте, як же це так?!

Засапаний Михаїл на хвильку перестав бити Гната.

— А той Бурмуц де мешкає?

— Біля каплички зі Святою Родиною, там, де стара липа росте.

— Мацейко!.. — зойкнув Гнат, бо всі в селі знали, що Яцек Бурмуц ходив іноді грабувати, і в його халупі в зимові вечори збиралися бескидники, аби грати в карти, пити сливовицю й вести розмови. То були добрі розбійники, бо не нападали на хамів, тільки на польських панів, уповноважених і жидів.

Михаїл узяв Мацейку за підборіддя й уважно до неї придивився.

— Гарна, — сказав. — І недурна. Цього сучого сина, Диявола, зв’язати й підвісити біля Ангела та Ірода. Доброго господаря з бабою і найменшою дівкою замкнути в коморі; гарно нас пригостили, то не будемо їм заподіювати надмірної образи. Дівок беремо із собою, і музик теж, аби нам веселіше було в дорозі.

— А з ними що? — Морцин показав на Смерть і Цапа, якого звали Туронь.

— Та зв’яжи їх — і до гною. Не мусиш їх топити на смерть, хіба що захочеш. Аби тільки швидко все зробив, бо треба ще пустити з димом халупу того цілого Бурмуца. Не хочу, аби нам по дорозі впала на шию ціла череда хамів. Хай усі знають, що з вельможним паном жарти кепські.

От-от мали виїжджати, коли Михаїл став на порозі хати й неспокійно роззирнувся. Ніч лежала глибока й біла від снігу. За десять кроків мало що видно, так сипало дрібними злостивими сніжинками, а чорна білість розсипалася в непроглядну кашу. Дворовий потягнув носом повітря. Принюхався. Ця ніч не дуже йому подобалася. Пахла іржею.

— Собеку, їдеш перший.

— Я?

— Ні, курва, кайзер. Тут що, є якийсь інший Собек?

Собек Кульпа видерся на коня й злегка приострожив його п’ятами. Тварина пирхнула й неохоче рушила в заметіль. Молодий дворовий проїхав ледь кільканадцять кроків і зупинився.

— Михаїле, тут щось є у цій хурдизі.

— Що там?

— Не знаю, але воно сичить. Наче змія.

— Дурний, нема зараз змій. Усі сплять під землею.

— Михаїле…

— Їдь же, їдь же. Я буду за тобою.

І Собек зник у сніговій заметілі, але Михаїл не зрушив навіть на пів кроку. А тоді заіржав кінь, хтось крикнув раз і другий — не сказати, близько чи далеко, бо звуки блудять і плутаються в завії. У темряві, однак, щось зануртувало й порушилося, і невідомо коли на краю світла, що падало від порогу, з’явилося кілька темних постатей.

Одна з них міцно тримала Собека, приставивши йому до горла кривий ніж. Михаїл умить схопив Мацейку Любасівну, що стояла поряд, заслонився її тілом і приставив їй до голови перечницю з шістьма дулами.

— Ховатися до халупи, — буркнув своїм товаришам. — І ані мур-мур.

— Слава Йсу! — гукнув хтось із тіні.

— Відпердолься, щуре! — відізвався Михаїл.

— Ууу, і гарно то так відповідати добрим християнам?

— З бандитами не розмовляю.

— Ну бачиш, а ми часом мусимо. Хоч би й зараз.

— Відпусти хлопця й дай нам проїхати, бо розвалю дівці голову. — Михаїл струснув пістолетом. Мацейка зойкнула й захиталася, наче п’яна: ноги її не тримали.

— Легше, легше, пане дворовий. Спершу віддайте господарям усе, що награбували, і вийдіть усі з дому, скільки вас там є. Зброю лишіть на порозі, а самі роздягніться до пояса, щоб ми могли відміряти вам панську кару. Кара не буде надмірно суворою: кожному двадцять п’ять ударів. А коли повернетеся до седлиського двору, до того гнізда негідників, то не забудьте сказати, що це вам бескидники доброго Якуба Шелі так випестили спини і що те саме невдовзі учинять вельможному панові.

— Годі балакати, ліпше звільни нам дорогу.

— Маємо вашого хлопця.

— Гівно ви там маєте.

Глухо ляснуло, наче в лісі тріснула від морозу букова гілка, і голова Собека Кульпи розлетілася кривавими клаптями. Хтось скрикнув. Хтось вилаявся.

— Підступіть лиш на крок, і дівка стане наступною.

Бескидники завагалися й відійшли за межу світла. Дворові в сінях аж захлинулися.

— Михаїле, — прошептав Морцин. — Щоб так нашого…

— Він ніколи не був наш. Таким вірити не можна.

— Торкніться лиш когось, і жоден із вас не вийде живим! — вигукнув хтось із бескидників.

— Не гавкай так багато, плюгавцю. Висуньте тільки носи з тіні, то виріжемо тут усіх до одного. І колядників, і дівок, і добрих господарів наостанок.

— Не вийдете звіди. Залишатимемося тут цілу ніч.

— Як і ми. Тільки ми в теплі.

Бескидники зникли, наче їх ніколи й не було. Михаїл увіпхнув Мацейку до сіней і замкнув на засув двері. Підпер їх ще великою діжкою, бо засув був не дуже надійний. Бо в ті часи не було в селах інших злодіїв, крім дворових, а жоден засув не допоможе від грабіжника, за яким стоїть закон.

— Пильнуй вихід, Сикавко, — буркнув ватажок дворових одному зі своїх помагачів. Сикавка, кремезний і тупий бандит, імені якого ніхто не пам’ятав, засів у сінях, де почав шкрябати собі лисину довгим ножем. Ватажок банди знову сів за стіл і по стукав пальцем по порожньому олов’яному кухлику. Старий Любас слухняно налив по вінця горілки. — Випиймо ще. Горілка роз’яснює думки.

— Гей, Михаїле, а що з ними зробимо? — Морцин показав на Ангела, Диявола та Ірода, що висіли під стелею.

Перший стогнав, схлипував і безустанно крутився, а двоє інших хіба зомліли, бо зовсім не ворушилися. Михаїл знизав плечима.

— А хіба то наша справа? Хай собі висять.

Хвилини минали в тиші. Дворові вже не сміялися і не співали. Любаси й колядники з тривогою до них приглядалися. І ніхто навіть не шарпнувся, хоча було ж їх більше, ніж бандитів, а музиканти аж ніяк не належали до слабаків і на суботніх танцюльках першими рвалися до бійки.

Минула північ, коли мала Розалька, яку колисала Мацейка, раптом розплакалася. Не допомагало ні погладжування по голівці, ні заспокійливі слова, які шептала старша сестра. Наче хтось відкрутив у дівчинці краник зі сльозами.

— Заспокой уже нарешті оте байстря, бо я їй голову відріжу! — гримнув раптом Морцин.

Розалька у відповідь розплакалася ще сильніше, аж здавалося, що від того плачу розпадеться надвоє.

— Хвоста собі відріж, баране, — сказав Михаїл втомленим голосом.

А тоді щось хрипко, по-ведмежому заревло, і то не була Розалька. В хату увірвався Сикавка, напівзігнутий і з зеленою мордою.

— Змія! Мене вкусила змія!

— Та чи ви всі подуріли з тими зміями?! — не стримався Михаїл. — Зараз, курва, зима! Нема змій!

Сикавка у відповідь лиш упав на коліна й виригав усе, що було у нього в нутрощах. Витер вуса рукавом.

— Михаїле, я знаю… — видихнув він нарешті. — Але в сінях була змія. Виповзла не знати звідки… І вкусила, коли я хотів її вбити.

Лисий дворовий засукав рукав. На передпліччі було видно дві криваві дірки, одна біля другої. Михаїл розглядав їх якийсь час, після чого наказав Мацейці промити рану, а сам почав дерти корпію з простирадла.

— Я помру, Михаїле. — Сикавку прошив дрож. — Помру, правда? Собек теж чув змію. Усі ми тут помремо.

— Стули писок, дурню. Та гадина, певно, восени приповзла до сіней, до тепла, і сховалася в якійсь дірі, а тепер вилізла, бо зчинився рейвах. Дай сюди руку. — Він полотняними стьожками перев’язав руку Сикавки вище ліктя, надрізав ножем шкіру між ранами, висмоктав кров і сплюнув на землю. Під кінець облив руку товариша горілкою, щоб кров надто швидко не згорнулася. — Ну, нехай чиститься. Не помреш. А зараз випий.

Сикавка, наче кліщ, присмоктався до бутля й пив, і пив, і пив, бо щось його страшенно сушило.

Дворові тимчасом шукали змію по всій хаті. Відсували ліжка і лави для спання, заглядали за піч і під поставлені в коморі мішки із зерном і борошном, залишені господарям, бо ж дворові не були бандитами, вельможний пан посилав їх тільки по те, що їм належалося. Було чи не було, а гада треба вбити. В якийсь момент Сикавка задихнувся, напружився, як заспаний котяра, і впав. Струснуло ним ще два рази, як це буває з одержимим духами. І вже було по Сикавці.

— Господи Йсусе, помер! — зойкнула Любасова. Любасівни в плач.

— Ти і ти, — Михаїл показав на Йонтека Гацу й дударя. — Винесіть його в сіни, най там наразі лежить.

— Але як же це, добрий пане? — господиня перелякано піднесла догори руки. — Треба його на застеленій лавці покласти, вікна сукном заслонити, бо якщо в них смерть зазирне, то в хаті й залишиться…

— Та кладіть його, де хочете, але вікна не смійте заслоняти. Я маю бачити, чи бескидники часом не підкрадаються.

Любасова почала плакати й перелякано скімлити, що труп, що смерть, що ця розбійницька коляда тільки нещастя принесла. Добре, що хоч мала Розалька не пробудилася: вона врешті-решт заснула, натомлена, в обіймах однієї із сестер.

— Годі, бабо. Я сказав.

— Михаїле! — Морцин, стурбований, торкнувся руки ватажка. — Зробімо, як вона каже. У Рубіна Колькопфа цього року одна дівка скрутила собі шию. Чогось там після її смерті не допильнували, то вона ще три місяці ходила і страшила.

— Бридня! Не могла жидівка страшити, бо жиди не мають душі, — відмахнувся Михаїл.

Проте врешті-решт дозволив, щоб Любасова зайнялася тілом по-своєму.

Тож поклали труп Сикавки на застеленій свіжим простирадлом лавці, очі прикрили срібними крейцерами, біля голови запалили товсту свічку, а вікна заслонили шматками полотна. Господиня наполягала, щоб обмити труп свяченою водою, і навіть сягнула по олов’яний глек із кришкою, в якому її тримала, бо хто таке бачив, щоб християнський дім і без свяченої води. Лиш Михаїл її за це обсобачив. А коли стара плачливим голосом заспівала «Добрий Ісусе, ти наш Господь», ватажок дворових наказав їй замовкнути.

— Таж він підніметься, якщо його не оплакати. Нехай і бандит, але чому має після смерті блукати?

— Я вам дам бандита! Стуліть писок, добра жінко, бо зараз будете лежати біля нього.

Тим часом пробудилася мала Розалька.

— А що з ним? — показала пальцем на тіло Сикавки. — Мертвий?

— Не помер, лиш напився і спить. — Мацейка міцно обняла сестру.

— Помер, помер, — зарипів розлючений Михаїл, передражнюючи тоненький голосок дитини. — Здох, як пес. Що ви, хами, дитину обдурюєте?

— Ага, — сказала Розалька й пискливо заголосила: — Доообрий Ісууусе, тии наш Госпооодь…

— Курва, Морцине, іди визирни назовні, чи ті розбишаки не підходять.

— Михаїле, але там, у сінях змія… Ми ж не вбили її.

— Добре, лишайся тут, придупок. З бабами, де твоє місце. Сам піду.

Він вийшов надвір. Затримався одразу за порогом. Заметіль ущухла, світ стояв, оповитий темрявою. Скрізь було тихо.

— Бачу вас, скурві сини! — вигукнув він, хоча нікого не помітив. — Геть звідси, але вже швидко, бо голови повідстрілюю!

Зимова ніч не відповідала. Михаїл сплюнув, стиснув міцніше перечницю й відійшов за ріг відлити. Здригнувся, бо йому здалося, що хтось сидить, обіпершись на стіну, і чекає на нього. У напівтемряві розпізнав безголове тіло Собека Кульпи, залишене тут, напевно, бескидниками. Він полегшено зітхнув.

— Не гнівайся, Собеку, — буркнув він і висцявся біля самого замороженого тіла. Сеча випалювала дірки в снігу. — Це не для тебе була робота. Ой, ні.

Раптом з халупи долинув рейвах — крики, писки дівок, плач дитини. Михаїл вилаявся, поправив штани й побіг назад. Ледве завернув за ріг, як побачив темні постаті бескидських розбійників, які зіскакували з даху й вривалися один за другим у сіни. Було їх чоловік шість.

Весело співаємо,

Хвалу Богу даємо,

Гей коляда, коляда!

Розбійники співали, а Михаїл рушив за ними тихесенько, як лис, що прокрадається до курника. З пенька біля дровітні вирвав сокиру і зважив її в руці. Так, то була добра сокира. В хаті придасться більше, ніж пістоль.

Потихеньку всунувся до сіней. Зайва обережність — у хаті панував такий шарварок, що на нього ніхто не звернув би уваги. Дворові не здавалися, хоча бескидників було більше.

Михаїл уже збирався увійти в хату й розвалити кому-небудь голову, коли з-під порога, наче чорна блискавка, підхопилася змія. Поставила сторч сталеве тіло майже на висоту очей Михаїла й люто, по-котячому, засичала. Жовті плями на голові гада блищали в напівтемряві. Дворовий відступив на крок, але одразу ж збагнув, що це не змія, а вуж, хоча й надзвичайно великий; а вужі не отруйні і не кусають. Тоді він замахнувся сокирою, аби поцілити нею гада в голову.

Змій спритно ухилився і вкусив Михаїла в литку. І зник. Може, сховався в якомусь темному закутку. А може, розчинився у повітрі. Михаїл упродовж кількох страшних хвилин стояв не рухаючись. Біль спочатку був не сильний — не сильніший, ніж коли вколотися голкою. Проте з кожною хвилиною він посилювався й розходився вогнем по нозі. Дворовий засичав і, не думаючи про товаришів, яких різали за стіною, втік до стайні.

Дворових гнідих не було. Розбійники або вкрали їх, або випустили на волю. Михаїл скочив без сідла на Любасового коника й стукнув його п’ятами в живіт, але тварина виявилася впертою, як осел, або розумною, як біблійний патріарх, і навіть не думала виходити на мороз. Наглядач вилаявся собі у вуса, схопив повішену на гвіздку олійну лампу, шкіряним ременем тісно обв’язав над коліном укушену ногу й вибіг надвір.

Село спало, огорнуте ніччю. Настала та година, коли сняться найглибші сни, заховані під теплими перинами. В жодній із сусідніх хат не горіло світло. Михаїл бігав від оселі до оселі, гатив у двері й кричав:

— Відчиняйте! Іменем вельможного пана, відчиняйте!

І кожного разу відповідала йому сповнена напруженості тиша. Він добре знав, що хлопи не сплять, бо гатив у двері так, як міг би гатити у віко труни хтось похований живцем.

Він добре знав, що ніхто не відчинить.

Після якоїсь чергової хати в нього запаморочилося в голові, і він мало не впав. Насилу дочвалав до найближчої стодоли й звалився на купу соломи. Підвернув холошу штанів.

Виглядало це геть зле. Вся литка посиніла й опухла, а від сліду укусу повзла вгору червона смуга.

Михаїл з моторошним спокоєм зважив у руці сокиру. Шкода, що нема горілки, подумав. Деякі речі належить робити, лише добряче хильнувши. Але не мав ані краплини. Нічого не поробиш.

Він розмахнувся й щосили рубонув сокирою в коліно.

Біль розірвав Михаїла надвоє. На чверті, на дрібний мак. Сокира увійшла глибоко, розтрощила кістки, і її було важко вирвати. Дворовий, однак, якось її висмикнув і вдарив знову. І знову. Швидко, ще швидше. Встигнути, поки біль не огорнув його голову вогняним саваном, поки голова не зрозуміла, що діється, бо тоді все дарма, бо тоді Михаїл жахнеться і не дасть собі ради.

Навіть не було багато крові.

Михаїл умирав з кожним ударом. Нога вперто трималася тіла. Він уже знав, що не дасть тому ради.

— Дай-но допоможу тобі, — сказав Сикавка.

Михаїл подивився на нього непритомним поглядом.

— Ти помер.

— Е, ні. Всього лиш напився і спав.

Сикавка обіруч схопив сокиру й одним ударом відрубав товаришеві ногу. У Михаїла під черепом спалахнуло колюче сонце, і він вив, і вив, і вив, наче вовк. Лишень зараз кров почала цебеніти переривчастим струменем. Морцин сильніше затягнув ремені на стегні. Відрубана нога лежала обіч, дивний шматок тіла, нікому ні для чого не потрібний.

— Морцин? — видихнув Михаїл. — Де Сикавка?

— Просто напився й спить. Не балакай. Ще болітиме. — Морцин хлюпнув оливою з лампи на криваву куксу й приклав до неї гніт.

Бухнув вогонь, зашкварчав жир, довкола розійшовся чад спаленого м’яса. Михаїл зсунувся в морок у своїй голові, аби тільки далі від тіла, але Собек схопив його за комір і вирвав із темряви.

— Не засинай, бо помреш. Маєш то витримати. Відрубування ноги менше болить, ніж відстрілювання голови.

— Забирайся, — прохрипів ватажок дворових і одіпхнув Собека, який нахилився над ним. Хлопець не мав голови, але якимось чином міг і далі говорити. Як когут, якому Михаїл відрубав колись голову, а той усе ще піяв і піяв, поки вся кров не витекла. — Забирайтеся геть до всіх чортів!

Тож пішли й забрали Михаїла із собою.

У той самий час, недалеко звідти, Мацейка втискалася в зміїні обійми. Задумливо водила долонею по покритому лускою тілу чоловіка. Такий він був гарний і молодий, а його шкіра гаряча, наче вийшов просто з печі. На горищі було холодно й водночас душно, подихи Мацейки й зміїного хлопця перетворювалися в клуби пари; вставлена у віконце перетинка з риб’ячих пухирів спітніла від вологи. Але Мацейка зовсім не відчувала холоду, хоча не мала на собі нічого.

Поцілувала сплячого хлопця. Він пахнув глицею і розмарином. Ліс і трави, так. І щось ще — легка, легенька нотка оливи. Її власний запах. Мацейка зніяковіла від цієї думки, а хлопець облизав крізь сон губи. Мав роздвоєний зміїний язик і вмів робити ним чудові речі.

— Ходи до мене, — прошептала. — Зроби мені так ще раз.

І він зробив. Бо це була година, коли дівчині не відмовляють. А любов після страху смакує найкраще. Бо ж було чого боятися.

Вона навіть не пам’ятала достоту, що саме сталося після того, як з хати вийшов бандит, якого інші кликали Михаїлом. Вона перелякалася, коли дворовий Морцин встав від столу, підтягнув штани й сказав, що він не колядувати сюди приїхав, а поїсти, попити й порухатися, і що труп трупом, а розбійники розбійниками, але він хлоп і мусить. Вона перелякалася, коли він повів очима по всіх Любасівнах, бо звідкись знала, що вибере саме її. Перелякалася, коли він роздер на ній сорочку, аж вискочили білі груди. Перелякалася, коли він зареготав і наказав їй спертися об стіну й виставити зад, а потім почав задирати їй вгору спідниці, одну за другою.

Але найбільше вона перелякалася, коли схопила ніж, що лежав на запічку, яким її батько стругав вечорами з липового дерева різних пташок і фігурки святих, і вгородила його в огрядне тіло дворового. Морцин здивовано подивився на неї, і якусь хвильку Мацейка думала, що буде як у страшному сні, в якому не можна вбити переслідувача, бо він безсмертний і одразу встає. Але ні. Бандит застогнав і впав на коліна, тримаючись за червону, як буряк, пляму, що розквітала на його сорочці.

Два інші дворові зірвалися з місць і повитягали ножі, але одному батько Мацейки тарахнув по голові дерев’яним табуретом. А потім у хату увірвалися бескидники. Увірвалися, за своїм звичаєм, зі співом на вустах; і вже не треба було боятися дворових.

Під кінець до хати увійшов їхній ватажок. Потім казали, що то був добрий Якуб Шеля. Молодий, молоденький, мало не безвусий. Обвів поглядом хату й тіла дворових.

— Вставайте, холопи, — сказав.

— Кубо, вони мертві, — відповів Яцек Бурмус, усе ще переодягнений Жидом, у ярмулці і з вовняними пейсами. — Холодні трупи.

— Вони не померли, всього лиш сплять. Встаньте, пробуджуйтеся.

Трупи, однак, навіть не ворухнулися. Лежали так, як доти — один на лаві, з монетами на очах, другий у калюжі крові, з ножем у нутрощах, третій із розбитою головою, а четвертий порубаний розбійницькими сокирками, що звуться бартками.

Тоді Якуб покликав утретє.

Першим застогнав Сикавка. Зняв з очей крейцери й сів на лавці. Був блідий, але не мертвотно-сірий. Виглядав радше, ніби не спав три ночі поспіль.

— Але ж мене, курва, й сушить, — пробурмотів.

Потім встав Морцин, усе ще весь закривавлений, і той, що з розбитою головою, і той порубаний.

— Вертайтеся до свого пана, — знову озвався Якуб. — Скажіть вельможному панові Богушу, аби малися на бачності. Бо якщо почую, що й далі гнобить хамів, то прийду по нього. І хай мені допоможе Бог на небі й усі дияволи під землею.

— Амінь, — промовили бескидники.

Трупи вийшли в мовчанні, а тоді Якуб наказав звільнити Ангела, Диявола й Ірода, які весь час висіли під повалою. І всі тішилися, пили й співали, наче то була масниця. Бескидників зібралося пів тузіня, не рахуючи Якуба, не кажучи вже про колядників, і мусив Любас порізати курей, аби всіх пригостити як належить. Коли сіли їсти, наближався вже пізній зимовий досвіт. Кожен із розбійників їв за двох, але Мацейці здавалося, що з комори не убуває ні м’яса, ні вудженини, ні сиру, ні пива, ні смальцю чи масла, а кури дивовижним чином знову кудкудакають у курнику, а одна з них навіть зайшла до сіней і обісрала поріг. Один із розбійників заспівав гарним, хоча й трохи пропитим голосом:

На високій полонині червоніють шишки,

Гей, підемо, побратиме, навесні в опришки.

У бескидників голови хиталися від утоми, співів і пива, але Мацейка помітила, як одна з її сестер зникла з чорнявим розбійником. Любасова також це помітила й от-от мала вже щось сказати, але старий Любас випередив її:

— Дай їм жити, мати. Це така ніч.

І це була така ніч, а радше світанок, що Якуб, розбійницький ватажок, узяв Мацейку за руку, а дівчина запрагнула вся сховатися в його гарних міцних руках. І Якуб повів її на горище, наче був у себе вдома, і не стало вже світу поза його руками; ані страху, ані двору, ані сліз, ані взагалі нічого.

Така це була колядова ніч.

XXI. ПРО ПРОБУДЖЕННЯ ЖИТТЯ

Повідають, що з тією колядою зовсім не так було, як ми щойно розказали, і що все це Мацейка собі разом з рештою Любасів вигадала. Бо коли в церковнім саду достигли черешні, Мацейка ходила вже з чималим животом. А відомо, що сором менший, якщо дівку поперевертав на соломі героїчний розбійник, а не якийсь там парубок із сусіднього села.

Не було, отже, так, як твердила Мацейка; не було й бути не могло, бо розказують, що Якуб Шеля в молодості не ходив на жодні грабунки.

Того дня, вже не зимою, але ще не весною, Слава вийшла будити світ. Сніг залягав довкола брудними клаптями, земля спала, наскрізь промерзла, але вранці вітер уперше цього року приніс теплий запах нового життя. І Слава знала, що старе пішло, пішло й не повернеться.

Вона вийшла з хати. Маленькі бридкі примари з круглими головами й непропорційно малими ніжками пхалися до самого порога. Квилили й попискували, як кошенята. Слава, роздратована, замахнулася повішеним над дверима дерев’яним калаталом зі стрічечками й мишачими черепами.

— Геть ідіть, нема вам тут що робити. Нема для вас місця. Цур вам, лиха.

Примари запищали й чкурнули в гущавину минулорічних воротишів. Слава знала, що вони повернуться, але не мала часу морочити собі цим голову. Не сьогодні, у перший день нового.

Рушила до річки, до верб. Зелений дятел, який зацікавлено обстукував кору покручених дерев, зірвався, розкудкудакавшись, на звук людських кроків, але коли побачив, що це тільки Слава, знову сів на найближчому стовбурі, крутячи головою то праворуч, то ліворуч. Жінка гладила долонями стовбури верб. Шептала просто в кору слова, які в мові людей не означають нічого, але в мові дерев — дуже багато. Верби пробуджуються раніше, і Слава знала, що їхні соки вже нуртують жвавіше, і небагато вже днів лишилося до появи перших гілочок із бруньками.

Вона хотіла побути там ще якийсь час, послухати води, які не засинають ніколи, навіть найглибшою зимою, але на другому березі помітила Лихого Чоловіка. Той сидів в очеретах і крутив у пальцях цигарку. Він також її помітив — викривив червону пику в потворній посмішці, вишмаркався з однієї ніздрі й помахав Славі. Вона пирхнула й вирушила назад додому. Пішла, однак, кружною дорогою, аби не бачити більше Лихого Чоловіка.

Вертаючись, заглянула ще до ліщинового переліска в покинутому селі, бо ліщина пробуджується рано. Мало хто пам’ятав про її існування, але Слава знала речі й справи, про які мало хто відає.

Ліщини, розлогі й старі, більше нагадували дерева, ніж кущі, й мали міцні, товсті гілки. Слава увійшла в гущавину й видерлася на скісну гілляку, наче знову була неслухняною дівчинкою, яка не слухає нікого, крім себе. Може, для когось іншого це було б важко, бо гілки росли густо, а спідниці зв’язували рухи. Ліщини — не найкращі дерева, щоб вилізати на них, але ці зі старого села, здавалося, вітали Славу як стару приятельку.

Сонце, ще кількома годинами раніше несміливе й тьмяне, зараз гріло з молодечим запалом. Слава обхопила коліна, витерла з чола масний зимовий піт і стала гратися ліщиновими квітами. Довгасті котики сипали жовтим пухом, від якого свербіло в носі, і це було дуже приємно.

У цьому теплі й цьому сонці щось ворухнулося біля коренів дерев. Жінка відчула це одразу. Спочатку подумала, що то все ще занурений у зимовий сон борсук, а може, навіть молодий ведмідь, бо й ведмеді останнім часом заходили сюди з гір. Але це був не звір, бо його кров пульсувала жалем і злістю, такими густими й чорними, яких ніколи не буває в інших тварин, тільки у цепних псів. Тому їй спало на думку, що це хтось, хто загинув наглою смертю, або хтось похоронений живцем, або, може, упир — якщо так, то невдовзі з’явиться тут Лихий Чоловік. Лихий Чоловік ловив душі, що блукають по землі, й допомагав їм відійти в місця, про які Слава знала лиш те, що іноді вони бували місцями добрими, але дуже часто це були терени розпачу. А вона, як мало хто, розуміла, що часом краще нічого не робити, ніж допомагати.

Душа лежала неглибоко під землею, майже на виду. Просто диво, що пережила морози. Славі спершу здалося, що вона нежива, що блукає вже зі сторони смерті, бо не могла дослухатися серця; але ні, жила, однак, і звивалася, як гусениця, загорнута в листочок. Вона не здавалася великою, і Славі стало шкода її. Вона швидко глянула на схід, глянула на захід. Глянула на північ і на південь. Лихого Чоловіка ані сліду.

— Ходи до мене, душе. Заберу я тебе додому й відгодую.

Душа важила не багато, але й не мало, але Слава вміла поводитися з душами, хай би навіть була вдвічі важчою, хай би навіть належала найгіршому розбійнику або матері, що втопила в гноївці небажану дитину. А це ж не був ані розбійник, ані дітовбивця, а лиш юнак на порозі змужнілості.

Така змужнілість, сонячна й повна життя, дуже Славі сподобалася. Жінка загорнула душу в знятий з пліч вовняний плащ і занесла додому. Поклала юнака у своє ліжко й засмутилася, що, може, воно не дуже свіже по зимі. Старанно замкнула двері на засув і закрила віконниці.

— Що ж ти зробив зі своїм серцем? — запитала, але більше себе, ніж душу, бо юнак і далі спав.

Щось там ніби буркотів, ніби розплющував на хвильку очі, але дивився непритомно й одразу вертався в безодні зимових снів. Слава роздягла його й помила; він гарно пахнув, землею і юнацьким потом, аж шкода було його мити. Але так треба, бо ніщо не будить від оніміння краще, ніж холодна вода. Потім загорнула його по самі вуха в теплий коц і прошептала на вухо:

— А тепер нагодую тебе, гарний мій.

Розхристала сорочку й витягнула набухлу від молока грудь. Юнак делікатно взяв устами рожеву пипку і пив, і пив, і пив. А коли вже наситився, то знову заснув — але це був уже не зимовий сон, а сон ситої дитини.

— Для нас нічого не лишиш, хссс?

Слава помалу озирнулася.

— Маю ще другу грудь, — відповіла й зняла сорочку.

Зашурхотіло, зашелестіло. Звідусіль виповзли змії. Темні голівки, які вивчали світ роздвоєними язиками, виглянули з-під ліжка і з запічка, з-поза самих різних домашніх речей, із-за картин на стінах. Гади виповзали з горщиків і діж, і зі старого забутого чобота. Юрмою повзли із сіней, з комина і через дверцята від печі, через усі щілини, про існування яких Слава навіть не підозрювала.

Змії покрили її всю. Заповзали у волосся й під спідницю. Пропихалися одна через другу, аби чим швидше дістатися до щедрої на молоко груді.

Слава любила ці пестощі. Змії обережно покусували її, їхні дрібні зубки й спритні язики більше лоскотали, ніж завдавали болю. Бо ж гади, попри голод і нетерплячість, дуже пильнували, аби Славі не зашкодити. Усе це тривало довго, бо змій було немало. Коли останній ситий гад відпав від її груді, наче п’явка, у жінки паморочилося в голові. Вона опустилася на ліжко.

— Тільки нікому не кажіть, — нагадала вона зміям, які помалу відповзали в тільки їм відомі закамарки. — Аби примари не довідалися, бо прийдуть і теж хотітимуть.

І згорнулася клубочком під боком юнака, що солодко спав, і теж заснула.

XXII. ПРО ВЗЯТТЯ ТОГО, ЩО НАЛЕЖИТЬСЯ

І ще повідають, що Слава відгодувала Якуба власним молоком, що, ясна річ, правдою бути не може. Того-бо року весна прийшла холодна й бліда, а разом із нею прийшов голод. Заглядав до всіх осель і скреготав щербатими зубами, і не було ради, аби позбутися його, бо щойно вигнаний за двері вертався вікном або комином. Не було хатини, до якої б він не заглянув. Від голоду висохли груди баб-годівниць, а корови давали молоко дивне, червонувате, яке смакувало іржею.

У Слави, однак, було не впроголодь, і до Якуба швидко поверталися сили. Він спав, їв, часом мився, бо пустельниця дуже наполягала на митті, і знову лягав у ліжко, хоча сонце стояло ще високо в небі. Трохи почувався так, ніби знову опинився в материному лоні, і було йому добре. Часом торкався грудей, як торкаються язиком болючого зуба, і намагався відчути биття серця; але груди його були тихими, порожніми, і це збуджувало в ньому пам’ять про речі, про які він хотів би забути. Тоді забував і провалювався в темний, теплий сон.

Найгірше було з мовою, наче він за зиму забув слова. І не те щоб сам Якуб особливо погано почувався зі своєю німотою; адже тварини не говорять, а живуть, він же, не маючи серця, був ніким. Слава, однак, у тепліші дні виводила його надвір і казала:

— Це сонце.

Або:

— Це дім.

Або:

— Це кіт. А це ворона.

І так воно йшло. Тин. Яблуня. Курка. День. Ніч. Місяць. Трава. Вода. Все, з чого зроблений світ. Якуб повторював слова за пустельницею, наче дитина, але вони здавалися йому лиш пустими звуками. Наче це не людська мова була, а шелест листя на вітрі або хрускіт зламаних гілочок у лісі.

Сам Якуб не дуже добре пам’ятав, як сталося, що він опинився у Слави. І не тому, що в голові було зовсім пусто, але спогади й образи плуталися в нього, як уві сні. Останнє, чого він був певен — це листопадова виправа до лісу, а потім усе починало перемішуватися: змії, зима, мороз такий, що аж кістки розсаджує, а потім тепло, хата Слави, що пахне травами, де він почувався безпечним і ситим, наче знову опинився в материному лоні.

Коли набрався трохи сил, запитав:

— Звідки я тут узявся?

Жінка окинула його уважним поглядом і сказала:

— Сьогодні підемо до людей.

Якуб не дуже хотів іти. Йому не спішно було до чужих. Він відвик від товариства й тільки зі Славою почувався вільно. Проте пішов, бо вона йшла.

Жінка жила недалеко від перших хатин. Зрештою, тут, у Бескиді, важко говорити про такі села, які були деінде. У долинах хати ставили зазвичай уздовж доріг, і люди жили купами, зазираючи собі навзаєм у вікна. На узгір’ях хати одного села не раз відділяли одну від одної навіть і п’ять сотень кроків, а межі й назви поселень обходили тільки панів, щоб ті могли знати, який хам кому належить. Мешкала, отже, Слава, настільки на узбіччі, аби хлопи почали називати її пустельницею, але й настільки близько до інших хат, аби не бути покинутою на саму себе.

День був сонячний, і добре було йти порослою жовтим підбілом лукою. Молоде сонце дихало в спину, й дзижчали перші мухи. Якуб бадьоро крокував за Славою, а живіт приємно обважнів від сніданку — сиру й крихкого хліба з насіння дикої гречки, запитих вареною на молоці кавою з цикорію, бо така кава найкраще підбадьорює.

Весь ранок вони ходили від хати до хати, віталися з господарями стримано, хоч і без ворожості. На привітання «Слава Ісусу Христу!» Слава, замість «На віки віків», відповідала:

— Прийшла по те, що моє.

І хлопи давали, що мали. Котрі багатші — трохи борошна, меду або камінний слоїк ковбаси в смальці, котрі бідніші — яйце або два. Заходячи до хати, Слава і Якуб не мусили нікого поздоровлювати, бо домочадці вітали їх першими, як вітають когось важливого, вельможного пана або ксьондза. В деякі хатини заходили ненадовго, заледве на молитву чи дві; в інших жінка вступала в розмову, переважно з бабами, але часом із дуже старими або дуже молодими хлопами.

Клунок у Якуба, повний найрізноманітнішого добра, вже ставав важкою ношею на спині, і піт тік по чолу, коли вони затрималися на довше у якоїсь беззубої бабці, яка мешкала самотньо в хатинці, що вже геть розпадалася. Бабця не почастувала їх нічим, хоча, побачивши Славу, дуже зраділа. Усі всілися під терновим кущем, таким само зігнутим від старості до землі, як і господиня. Кущ уже сипав цвітом, і солодкий запах паморочив голову, а повітря вібрувало чорними осами з тільцями довгими й тонкими, як нитка.

Якуб простягся в зеленій тіні й не слухав розмови жінок. Це-бо була звичайна бабська балаканина.

— Як ваші ноги, Агато? Бачу, і далі пухнуть.

Бабця щось промурмотіла, стогнучи.

— Ні, Агато, не поможе закутування в котячу шкурку. Серце маєте хворе, то й вода в ногах збирається.

Бабця замурмотіла.

— Треба буде, то спущу вам ту воду. Ще є час. Як спущу, то одразу більше назбирається. Мазь вам принесла на опухлість. Хвощ також пийте. Хвощ добрий на сцикання. Будете багато сцикати, то й ту погану воду врешті висцикаєте.

Бабця замурмотіла.

— Ні, не коханець. Помічник.

Бабця замурмотіла, захихикала.

— Вам одне в голові, Агато.

Бабця замурмотіла.

— Ні, Агато, не поможе закутування в котячу шкурку. Серце маєте хворе, то й вода в ногах збирається.

Бабця замурмотіла.

— Добре, вижену з вашого тіла лихо. Тільки спершу треба сплести віночок з підбілу й кульбаб.

Бабця забурмотіла й жваво скочила збирати жовті квіти, яких навколо хатини росло сила-силенна, і зовсім не перешкоджало їй ні хворе серце, ні опухлі ноги. Слава нарвала в тінистому яру пучок незабудок і вправно сплела з усіх квітів віночок. Якуб лиш придивлявся й нічого не робив, бо хлопові не можна рвати квітів — по-перше, бо не годиться, по-друге, бо міг би втратити свою силу.

Слава знову посадила стару під тереном, наділа їй віночок на сивесеньку голову й почала ходити навколо неї проти руху сонця на небі, бурмочучи собі під ніс:

Лихо-болихо, лишенько,

Наречену знайшло стареньку.

Старі кості, порохно, тріска,

Прах цвинтарний, пилюки миска.

Вийди ж бо, вийди.

Лихо-болихо, лишенько,

Панну ті дам молоденьку,

Червоні вуста, білолиця,

Ти лиш у віночок втілися.

Вийди ж бо, вийди.

Так пробурмотіла тричі і після останнього разу зірвала в бабки з голови вінок. Витягнула з-за пазухи товсте скло й наказала Якубу розпалити з його допомогою вогонь, бо це мав бути вогонь, який не викресала людська рука. Тільки швидко, бо лихо якраз сиділо у вінку й чекало на обіцяну молоду дівчину, яку могло б роз’їдати болем замість старої Агати, а якби зрозуміло, що його чекає, то втекло б у світ шкодити людям. Якуб назбирав сухих гілочок і соломи й зробив так, як йому було сказано. Слава поспівала, пошептала щось і жбурнула вінок у вогонь. Він зашкварчав, почорнів, бурхнув білим димом, який виїдав очі. Повністю згоріти не згорів, бо рослини були свіжі, але жінка сказала, що цього вистачить.

— Готово, Агато. Лихо спалили. На якийсь час вам поможе.

Бабця замурмотіла.

— Повернеться, повернеться. Звичайно повернеться. Лихо завжди вертається.

Вони посиділи ще трохи, бо день був приємний, а вони нікуди не поспішали. Бабця мурмотіла, а Слава терпляче тлумачила. Ні, це помічник, а не коханець. Ні, котяча шкурка не поможе. Адже я щойно вигнала з вас лихо, Агато. День-два, і відчуєте полегшення.

На прощання стара заплатила Славі кісточкою від сливки. Пустельниця вклонилася, дякуючи.

Сонце добре вже перехилилося на західний бік неба, коли Слава і Якуб дійшли до останнього дому. Хата як хата, ані заможна, ані дуже бідна, стояла схована в тіні могутнього горіха і тішила очі блакиттю стін. Обіч маленька обора, курник і засік. По обійстю чорний когут ганяв табунець курей. Ніяких чудес світу. Проте Слава наближалася до садиби мало не скрадаючись. Наче то не люди там жили, а леви або вовки. Уже біля плетеного з фашин плоту зробила якийсь дивний жест, щоб відігнати ворожі сили, й швидко перехрестилася лівою рукою, наче відганяла мух.

Господар, молодий, з пишними вусами, якраз рубав дрова. Побачивши Славу і Якуба, окинув їх непривітним поглядом. Якийсь час вони так і стояли, дивлячись одне на одного, як коти, поки чоловік не сказав:

— Сядьте собі. Чого стоїте?

І вони всілися на перекошеній лавці в садочку, де молода цибуля вистрілювала вгору зеленими пагінцями. Господар сів на порозі.

— Анна! Пиво подай, гості прийшли.

Із темряви сіней з’явилася жінка, молода, гарна, руді пасма висмикнулися з-під хустки. Несла два олов’яні кухлі, з яких стікала піна. Кольорова запаска обтягала її вагітний живіт.

— Хто..? — почала було вона, але замовкла, побачивши Славу. Мовчки подала кухлі пустельниці та її помічникові.

Якуб подякував. Слава ні. Пиво мало хлібний смак, і майже невідчутною була гіркота, схоже, хмелю взяли замало або ж він вивітрився; проте після цілого дня ходіння смакувало Якубу як найкращий нектар.

— Прийшла по те, що моє, — сказала Слава, коли Анна метнулася в хату й повернулася з іще двома кухлями, для чоловіка й для себе. — А ти, сонечко, не пий таких напоїв, бо дитину чекаєш. Не хочеш, мабуть, щоб з’явилася на світ із хвостом?

— Руки геть від мого хвоста! — буркнула Анна й почервоніла, наче ягода глоду.

— Тихо, бабо. — Господар поплескав дружину по коліні. — Цього ніхто не знає. Тільки ми й… — він промовисто подивився на Славу. Пустельниця знизала плечима.

— Я не розповім. А з тим пивом, то я тобі добре раджу, дівчино. Для тебе кращий чай на ромашці й кропі або кава з цикорію. Або молоко, — вона бридко посміхнулася.

— Ти ж знаєш, що в селі нема молока, — відповів хлоп. — Ані у нас, ані в сусідів, ані навіть у Фолюші. Висохло в корів вим’я, висхли бабські цицьки. Либонь, кара Божа або прокляття…

— Якщо вас Бог карає, Йоахиме, то, видно, або заслужили, або вас чомусь не любить, а ви надто слабкі, аби йому противитися. А ходять чутки, що Лихий Чоловік тримає в господарстві козу, вим’я якої повне молока, тільки нікому не каже й ні з ким ділитися не хоче… Ні з ким або майже ні з ким.

— Не блюзни. — У Йоахима здригнулася повіка. Ледь-ледь. Майже непомітно. Він потягся до скриньки під порогом і видобув з неї гаманець, який задзеленчав металом. Не дуже великий, але аж ніяк не малий.

— Ось те, що ми маємо, — сказав і вручив гроші Славі. — Скільки маємо. Перерахуй.

— Ти, Йоахиме, геть здурів. Думаєш, я ксьондз, а цей отут, — вона показала на Якуба, — може, церковний служка? Що я маю з цим зробити? Обсмажити в яйці й з’їсти? Ні, любий. Дай мені півня.

— Півня? — здивувався господар. — Замазуру?

— Ти що, оглух, Йоахиме?

— Візьміть курей, пані Славо, — втрутилася Анна. — Навіть усіх. Це неабиякий півень.

— Так, я знаю. Абиякого я б не жадала.

Чорний когут, який до цього гордо походжав подвір’ям, зараз сховався за дровітнею і зиркав на людей то лівим очиськом, то правим, наче знав, що про нього мова. Господар подивився на півня, на живіт своєї дружини, знову на півня, а під кінець на Славу.

— Але має бути син, пустельнице. І без хвоста.

Вхопив за шию здивованого півня, а той почав жахливо кудкудакати й дриґати лапами. Знахарка провела йому долонею перед очима, і пташисько знерухоміло, завмерло, здавалося б — здохло. Серце, однак, і далі калатало в його грудях, наче мало зараз розірвати вкрите пір’ям тіло й випурхнути назовні.

По дорозі додому, бачачи, що пустельниця в доброму гуморі, Якуб знову запитав:

— Славо, звідки я тут узявся?

А вона відповіла:

— Я знайшла тебе, коли ти спав під коренями ліщини. Ти змерз був, як кошеня без матері. Тож я принесла тебе сюди й годувала власного груддю.

— Славо, я тебе не на жарт питаю.

— А я тобі не на жарт відповідаю, гарненький мій.

І більше вже про це не розмовляли.

Півень отямився, лишень коли Слава і Якуб повернулися до хати пустельниці. Юнак підсунув йому води в довгій вузькій поїлці, з якої пили кури. Півень здригнувся, розкрив дзьоб, вивалив гострий язик і закудкудакав:

— Сам пий ту воду. Горілки б дав, як людині, жмикруте клятий, щоб тобі дупа паршами поросла.

XXIII. ПРО ЛІС ІНАКШЕ

Повідають, що Якуб у пустельниці навчився набувати різного вигляду.

Дні плинуть спокійно, і квітень квітне. Якуб має повні руки роботи, треба залатати стріху, поки не прийшли весняні вихори й бурі. Наразі ж тепло й погідно. Якуб працює без сорочки, і сонце золотить його тіло. Слава не перешкоджає йому, бо любить дивитися, як він рухається. Коли крадькома годує змій, то уявляє собі іноді, що це Якуб присмоктався до її груді. Змії зляться тоді, змії багато знають, але Славі це байдуже, бо Якуб стає важливішим за них. І навіть не заважає їй те, що юнак без серця не є справжнім чоловіком. Бо городнє опудало теж має голову й дві руки, а опудала — це ж не люди.

Слава здогадується, чому Якуб не має серця. Деякі просто такими народжуються, тут уже нічого не вдієш, але він не виглядає на такого. Частіше буває, що люди віддають комусь своє серце, і роблять це зазвичай або дуже молоді, або такі, які бачать перед собою вишкірені ікла старості. Якщо обдарована особа добре тим серцем заопікується, то дає воно плід — одне тридцятикратний, інше шістдесятикратний, ще інше стократний. Але якщо таким серцем знехтувати й дозволити йому відмерти, то дарувальник висихає, марніє, і нема вже людини.

Один лиш єдиний раз стається так, що Слава запитує Якуба, чому той не має серця. Навіть мудрі пустельниці не вільні від цікавості, а може, якраз через оту свою мудрість охочіше піддаються спокусі знати все більше й більше.

Юнак тільки наїжачується й каже:

— Не знаю, про що ти говориш. Я такий народився.

І Слава вже знає, що Якуб віддав комусь своє серце. Однак він такий гарний своєю молодістю, що шкода було б просто так його відпустити.

Великдень минає, наче його й не було. Якуба це трохи засмучує, що дозволив йому так протекти між пальцями, бо свято — це усе ж свято, але пустельниця не гнала його до костелу, як це робив Старий Мишка. Засмучує; засмучує, однак лише трішки.

— Не біда, — махає рукою Слава. — Будуть інші свята.

Одного ранку пустельниця будить Якуба ще вдосвіта. Шеля спить тепер на горищі над стодолою, щоб люди в селі не пліткували, хоча відомо, що все одно пліткують. Бо, видно, щось таке сталося за зиму з Якубом, що він уже не шмаркач, від якого пахне молоком, а юнак, яких мало.

Роса виграє перлами на молодій конюшині й павучих сітях. Слава веде сонного Якуба до лісу. Видно, що юнак дивується, але ні про що не питає; він звик, що якщо жінка хоче, то розповість йому про все сама, якщо ж не хоче, то все одно не скаже. Пустельниця-бо має силу, а з усіма силами на світі саме так стоять справи.

Йдуть і йдуть, а довкола тільки голі дерева й анемони, море білого й зеленого, що пахне солодко, запаморочливо, аж паморочиться в голові. І коли входять у саме серце лісу й у саме серце весни, Слава кладе долоню на груди Якуба й каже:

— Сьогодні я навчу тебе бути іншим, ніж ти є.

Шеля хоче відповісти, що кожен є тільки тим, ким він є, і хай би дуже старався й дуже обманював, ніким іншим, крім себе, бути не може. Про це ж були всі казки й розповіді, які переповідав Старий Мишка, а раніше мати Якуба — давно, давно тому, коли все було свіжим і безгрішним.

Так хоче відповісти, але не відповідає. По-перше, тому, що він уже є молодим чоловіком, а молоді чоловіки не вірять, що життя — це розповідь, а по-друге, тому, що Слава не любить, коли хто-небудь із нею не погоджується. Тому лиш питає:

— Ким я маю стати?

— Подивися довкола. Що ти бачиш?

— Ліс. Ліс і ліс.

— Значить, станеш лісом.

Говорячи це, Слава цілує Якуба в уста. Цілує начебто спокійно, але настирливо, наче хоче його проковтнути. Якуб тоне в тім поцілунку й робиться щораз меншим, і є його щораз менше, майже зовсім немає.

Коли він стає малим, малим, як буковий горішок, він уже не Якуб. Він існує в засинанні, в безпечній темряві лона землі. Дні й ночі проходять над ним, а він, несвідомий нічого, занурений сам у себе — спить. А однак, хоч і маленький і приспаний, відчуває силу, що дрімає в ньому, і таємницю життя. І коли весняне сонце розігріє землю, ця прихована сила нуртує в ньому, не може знайти собі місця в твердій шкаралупі. Непокоїться, невпинно крутиться, нарешті не може вже поміститися в Якубі й починає торувати собі шлях, слухаючись поклику сонця. Бо життя є прямуванням до сонця. Якуб розривається навпіл, винесений на молодій стеблині понад безпечну землю. Проте страх триває недовго, бо доходить до нього, що він уже не та порожня гнила шкаралупа, що він перетворився на свіжий паросток, який блищить зеленню, випустив два вологі листочки, а наступні вже чекають у нього всередині й за хвильку теж вистрілять у світ. Якуб відкидає тоді порожню шкаралупу, яка вже не є ним, так, як потрібно без жалю покидати давнє життя й давнього себе, бо не слід завжди жити в шкаралупі. Залишитись у шкаралупі — це дощенту згнити й стати стравою для хробаків. Тому він квапливо випускає листок за листком і пнеться вгору. Ночі все ще холодні, але його гріє тепло, що йде від ближнього дерева, бука-батька чи бука-матері. Не замерзне.

Настає, однак, час, коли весна дозріває і батьківський бук теж випускає листя. Дні в підліску стають тінистими й паркими, старі дерева захоплюють світло для себе. Якуб задихається в присутності бука-батька, хотів би вирватися з турботливих пазурів бука-матері, яка поїть його зібраною нею водою і захищає від вітру, граду чи приморозків, які неодмінно прийдуть у травні. Водночас не дозволяє Якубу рости й ставати дорослим деревом.

Минають пори року, а Якуб усе ще не піднімається над лісовою підстилкою. Весна за весною, осінь за осінню, рік біжить за роком. Якуб, не вищий від квітів анемони, обростає товстою, міцною корою і стійко несе кільканадцять блідих листочків. Живиться тьмяним світлом, яке пробивається між кронами старих дерев, водою, що сочиться з пахкої лісної землі, й темною нехіттю до свого батька.

Так минає сорок або більше років. Якуб дізнається, чим є морозна зима. Така зима, безумовно, заморозила б соки в його тілі, якби не те, що його кора вже товста, тверда кора зрілого дерева. М’який покрив снігового пуху захищає його від того, щоб не луснути навпіл від морозу, що часто стається з передчасно розбуялими деревами. Знає також, чим є страх бути пожертим оленями й сарнами, і вічно голодними зайцями. На щастя, він надто малий і надто добре присипаний снігом, щоб тварини звернули на нього увагу.

Одного року настає визволення. Приходить разом із молодою весняною бурею близько Зелених Свят, коли дні вже дуже довгі. Раптом чується шум, наче порив сильного вітру, і наповнює весь ліс, у якому росте Якуб. З’являються також язики немов з вогню, які розділяються, і на кожному з дерев спочиває один. Стихія гуркоче й молотить блискавками, гнів небес котиться по світу. Великі смуги лісу падають на коліна й гинуть у пожертві ненаситним божествам дощу й грому. Буки й дуби, і модрини, й дерева, що ростуть у тінистих ущелинах, ярах, а також у молодих лісах і очеретах, над ріками чи ставками, в лісових нетрях і тих частинах лісу, які лежать недалеко від людських садиб, і принесені сюди вітром черемха й терен, а також берези, сосни й вільхи — усе, що тільки росло в лісі, проголошувало мовою вогню велику справу знищення.

Усе це триває недовго, а для дерев — іще менше. І коли після вогню приходить шелест лагідного повіву, а з тим шелестом — сонце, стільки сонця, скільки ще ніколи не було, Якуб уже знає. Бук-батько лежить поряд, розтрощений блискавкою і мертвий, хоча все ще зелений, бо дерева не вмирають так легко. Однак, це не має значення, бо важливим є світло, яке після падіння великого дерева ллється з неба життєдайним струменем.

Якуб вистрілює вгору, випускає гілку за гілкою. Швидше, прудкіше, бо не він один віддавна чекав на смерть батька. Ті з його братів, яких буря надто рано позбавила влади батька й матері, ростуть, щоправда, швидше, але й легше падають жертвами цвілі, хробаків, диких тварин і засухи. Немолодий вже Якуб укорінився, однак, добре і знає, як розпоряджатися водою. Тому молоді помирають, а він, міцно тримаючись землі й прикритий товстим панциром кори — живе й росте. Ще далі вгору й ще далі вглиб. Так.

Поки він дозріє до розмірів свого батька й дасть плоди, минуть наступні пів століття. Модрини й сосни швидко переростуть його — о, дуже швидко! — але Якуб уже надивився на світ і знає, що ці дерева призначені жити шалено, померти раптово й перетворитися на порохно, з якого черпатиме він сам, бук, володар карпатського лісу. Тим часом у його тіні виростають перші букові сіянці, його сіянці.

Уже раніше бувало, що він давав плоди, але то були радше порожні шкаралупки або несформовані повністю горішки, а їхня доля була як у першого снігу: вони мали померти й зникнути, і стати частиною землі. В лісі-бо навіть плоди-викидні мають своє місце.

Наймолодші з Якубових дітей обіцяють, однак, бути добрими, і він хоче, щоб жили вони добре і довго, здоровими й сильними.

Тому ділиться з ними своїм теплом і зібраною біля коренів водою, але водночас тримає їх у напівтемряві, аби не розросталися надто буйно, м’якими й позбавленими скелета, як бур’яни, які сьогодні є, а завтра їх немає. І бачить Якуб, що це добре.

Нехай ростуть серед кущів підліска, нехай їхня кора стає твердою, а лико міцним. Нехай ненавидять його, нехай бажають йому смерті, нехай його опіка буде оковами, які пригнічують і обтяжують, якщо вже так має бути; бо це також добре. Таким-бо є лісовий закон, а Якуб уже старий і відчуває цей закон у собі, відчуває його в коренях і відчуває його в гілках. Бо знає, що він не тільки частина лісу, а весь є лісом. І тільки молодим деревцям, які швидко ростуть, може здаватися, що є інакше, що вони є чимось зовсім окремим від лісу. Їм і бур’янам підліска, які живуть дуже недовго, аби помітити залежності, частиною яких вони є.

Якуб знає, що коли він помре, то не помре насправді. Так буде, поки існує ліс. І навіть коли Слава будить його і Якуб не має вже листя, ані коренів, ані лика, лиш тіло і кров — навіть тоді, повертаючись до хати, Якуб несе в собі ліс.

XXIV. ПРО ТІЛА, ПЕРЕТВОРЕНІ В РІЗНІ ФОРМИ

Повідають, що під час перебування у Слави Якуб втілювався в різних істот, бо це важлива частина науки чарів.

— Ти не маєш серця, тож ти не є собою. А не будучи собою, можеш бути ким завгодно, — часто казала вона йому. — І міг би навчитися чарів. Брак серця дуже в цьому допомагає.

Але не дозволила Якубові чарувати самому, і це вона вибирала йому нові постаті. Бував він дикою гускою, і бував мурашкою. Бував вовком, оленем і вівцею. Бував краплиною роси, яка живе найменше з усіх створінь; народжується сама із себе удосвіта й гине, ледь-но зійде сонце, і так собі живе нізвідки в нікуди.

У кожному вигляді йому подобалося, за винятком каменя. Бо камінь є витвором досконалим, без початку й без кінця, ідеально такий самий до самісінької середини, і не потребує нікого й нічого, навіть самого себе. Не мусить їсти й майже зовсім не ворушиться, бо за рік проходить шлях, рівний величині піщинки. Не кривдить, не чинить опору, не змінюється. Є.

Якуб скулився в глибині своєї каменистості й вив би, якби мав чим. Слава мусила щось відчути, бо швидко перетворила його знову в людину. Потім три ночі поспіль Шеля спав сторожко, як заєць, бо глибокий сон дуже схожий на смерть, а смерть — на життя каменя.

Зате найбільше до снаги було Якубові бути котом. Він тоді безшумно вислизав з хати й вертався через годину або через три дні. Для кота час не існує. Його кликала ніч, кликали місця темні й приховані, а він ішов, скоряючись поклику крові. Як чудово відчувати гнучкість і силу свого тіла, рухатися швидко, як вітер, і безшумно, як смерть. Бути собою для себе, нікому не підлягати, ні від кого не залежати. Так.

Лиш бувши котом, пізнав Якуб, що то значить: мати тіло. Для людини тіло є тільки додатком до тієї темряви за очима, про яку кожен говорить «я». Людина буває своїм тілом нечасто — хіба тільки в танці, в коханні і в хворобі. Та й тоді не завжди.

Кіт — це створіння досконало земне. Не має душі, бо весь міститься в собі. В небо не дивиться, бо немає на небі нічого цікавого для кота. Стати котом — це скинути із себе шкаралупу людськості, виплутатися з пут сумління. Це означає їсти, коли ти голодний, вбивати, коли є така потреба, брати самку, коли настає час тічки, вмирати, коли приходить смерть, вмирати докладно й безповоротно, бо немає ніякого котячого неба ані котячого пекла, і якщо хтось такі речі собі уявляє, то нічого в котах не тямить.

Коли Якуб повертається у своє тіло, то замислюється, що б сталося, якби він загинув у постаті кота. Чи зник би й пропав, а чи блукав би невідомо де й для чого, як Хана? І часом його жахає ця думка про неіснування, а часом навпаки. Бо не мати душі — це також означає не боятися панів, цісарів, князів, батьків, матерів ані богів. Котові байдуже до тронів, зверхності й панувань.

Одного дня зайшов Якуб у постаті кота досить далеко від Славиної хати. Травень, який наближався до свого кінця, вів його, аж врешті-решт дорогу перетяв лісовий струмок. Він весело дзюрчав на дні яру, зарослого живокостом і дикою морквою. Яр був не дуже широкий, але Якуб все одно не зміг би його перескочити одним стрибком. Тому він пішов праворуч, за течією, і йшов, може, довго, а може, недовго, поки не натрапив на кладку.

Уже мав на неї ступити, вже навіть поставив на неї одну лапу, але одразу ж і забрав. Бо на другому боці сидів інший кіт, чорний, із жовтими очиськами. Демонстративно не звертав на Якуба найменшої уваги, поглинутий лизанням передньої лапи.

Якуб подумки вилаяв самого себе. Кіт — це тільки кіт, в обійсті Слави їх завжди тинялося принаймні кільканадцять. Він жваво скочив на кладку й рушив уперед із задертим хвостом. Встиг зробити, може, з пів десятка кроків, а може, з десяток, коли це чужий кіт прищулив вуха й засичав по-зміїному. Якуб пригадав собі, що в кожного кота раз на три роки вселяється диявол.

— А в тебе коли вселиться? — запитав чорний котяра. — Бо в мене сьогодні.

Якуб завагався. Сів на кладці, нервово облизав мордочку, махнув хвостом вліво, махнув направо, намагаючись не дивитися на чужого кота.

— Ти мене боїшся, — наїжився чорний. — Ти відьмин придупок, тебе й справді страх скував! Кота боїшся!

Слова котиська вкололи Якуба тим відчутніше, що були правдивими. Бо боятися Бога, хвороби й умирання — то так. Але кота?

Він силувався нагрубити котярі, дзусь, байстрюче, але з мордочки добулося тільки ображене нявкання. Чужий бридко й зовсім не по-котячому розсміявся, що ще сильніше розсердило Якуба. Шеля скочив уперед, легко, легесенько, бо в цьому тілі стрибалося дуже добре.

Пазуриста лапа тарахнула його по голові, з лівого боку, з правого, знову з лівого. Якуб не розумів, що діється, удар ішов за ударом, щось запульсувало в правій щоці, нічого не видно, лиш чути розлючений виск чужого кота, вуха прищулені, ікла в перекривлених яснах, сморід з пащі, дикий, диявольський вереск супротивника. Тільки це.

Про те, що злетів з кладки, він здогадався, коли з плюскотом впав у струмок і відбив собі бік об камені на дні. Вода кусала крижаним холодом. Шеля борсався, хотів покликати на поміч, але з першим же нявканням вода залила йому горло. Фиркаючи й пирхаючи, він вибрався зі струмка трохи далі, бо хоча течія була бистрою, але глибоко не було. А чорний кіт сидів посеред кладки й сміявся, і сміявся, і сміявся.

Увечері, знову трансформований Славою у людську постать, Якуб ретельно оглянув себе в дзеркальці з відполірованого шматка металу. Але ні — ані сліду подряпань на обличчі. Так він і сидів, вдивляючись у свою пику, і навіть не помітив чорного котяру, поки той не скочив йому на коліна й не вигнув спину. Якуб машинально погладив звіринку. Кіт почав впихати голову під його долоню, тертися об неї і мурчати, аж стукало в кістках.

— Під борррродою ще, мррррурррррр…

Якуб підскочив як ошпарений і скинув кота з колін.

— Звідки тут взялося це бидло?!

— Сам ти бидло, — пирхнув котяра; ображений, він сів у куточку й узявся лизати передню лапу.

У дверях кімнати з’явилася Слава.

— Замазура? — спитала. — Як це, звідки? Отримали його від Анни і Йоахима Пекелків як плату за те, що Анна нарешті завагітніла.

— Але ж то був півень, а не кіт!

Слава занепокоєно схилилася над Якубом.

— Мабуть, не треба мені тебе так часто перетворювати. Ти ще не досить набрався сил після зими.

— Я що бачив, те бачив. Як кажу, що півень, то півень.

— Краще відпочинь, мій гарненький.

Ще якийсь час поралася в кімнаті, а Замазура з муркотом терся об її литки. Врешті-решт пустельниця поставила перед котом щербату мисочку з молоком і вийшла. Якуб приглядався до цього в понурому мовчанні.

— Ну, і чого витріщився? — Замазура схилився над мискою і гордо задер догори хвіст. — Кукуррріку, мррр.

XXV. ПРО КОТЯЧЕ ЖИТТЯ І ПРО КОРИСТЬ ВІД ПИТТЯ ГОРІЛКИ

Повідають, що дружба часто народжується зі взаємної нехоті, і саме так було з Якубом і Замазурою. Коли весна розквітла білим бузком, вони обидва вибиралися в котячому вигляді у довгі мандрівки. Замазура не раз водив приятеля до стодол і на горища, де напівдикі кицьки годували виводки пухнастих кульок, які тихенько пищали.

— Мої діти, — казав він тоді з гордістю.

Якуб нічого не відповідав, бо в котячому тілі не міг промовити ні слова: язик робився задубілим, як шматок кори, а вуста не слухалися його і не хотіли складати звуків. Він лиш із підозрою поглядав на компаньйона. Бо і як Замазура міг породити стільки кошенят, якщо в березні він ще був півнем.

А котяра тоді глузливо мружив закислі очі й казав:

— Коли мені ці діти підростуть, навчу їх піяти.

Лупцювали тоді пазурами один одного по морді, і було їм добре.

Траплялося їм дістати не тільки один від одного, але також і від кицьок, коли підходили надто близько до гніздечок. Гадане батьківство Замазури не давало йому жодних пільг, діставав він так само часто, як і Якуб.

— Усі баби під сонцем однакові. Сьогодні тебе пестять, завтра гамселять по голові, — твердив пізніше котяра й своїм звичаєм брався лизати лапи.

Однак деякі кицьки, ті, потомство яких уже встигло підрости, підбігали до обох котів і нібито пирхали, але так насправді лащилися і охоче задирали хвости. Замазура брав їх швидко і брутально на очах у Якуба й зацікавлених кошенят.

— Не спробуєш? — дивувався чорний кіт.

Дивувався сам собі також і Якуб, бо самки були гнучкі, як лозини, і мали м’якеньке хутро, а від їхнього запаху котячі прагнення грали в нього під шкірою. Але ні, не спробував, бо сором гриз йому кишки, сором Якуба перед самим Якубом. Ну, бо як це так — кицьку? Тварину? Видно, Шеля в котячому тілі залишався людиною, бо тим, що відрізняє людину від тварин, не є розум ані душа, а лиш сором.

А одного разу вийшли на сонячну, зарослу коноплями галявину. Галявина лежала на вершині широкого плаю, а в ущелині обіч неспішно дзюрчав маленький струмок. Над його берегом тулилася хатка, незграбна, як скорчений від старості дід, схована в тіні такої ж кострубатої яблуні, яка невідомо звідки взялася посеред лісу. Халупа зовсім не мала вікон, а через продуховину в даху виходив синій дим, несучи запахи різкі, але приємні.

Замазура понюхав у повітрі й радісно вигнувся.

— Це добре місце. Ходімо.

Вони рушили підстрибом через конопляне поле, одним стрибком перескочили струмок і наблизилися до хатини, біля якої паслася бура коза.

— Слава Йсу, — вклонився козі Замазура. — Господар удома?

Коза нічого не відповіла, лиш придивилася на котів із удаваною, повною кмітливості тупістю в очах, як то кози мають у звичаї, і далі жуючи конопляний паросток.

— Дома чи не дома, це зараз побачимо. — З хатини вибрався бородач з обвислими щоками. Від нього несло перетравленою горілкою і зіпсованими зубами. — Що ти тут робиш, кошлатий?

— Сумував я, вчителю.

— Е, не бреши. Наче я тебе, шельму, не знаю. Чого хочеш?

— Напився б я, вчителю. Де ж, як не в тебе?

— Молока не маю. Мокош у день дає горнятко, найбільше два.

— Молоко котам шкодить, — облудно запевнив Замазура. — Може бути самогон.

Тож дід налив до мисочки каламутної рідини з керамічного бутля. Котяра ликнув один раз, пирхнув і настовбурчив вуса.

— Ух, міцний, зараза, — схвально ствердив він. — Від двох до трьох частин вогню.

— Дві й пів. — Старий присів на порозі. — Чому ти у Пекелків не сидиш? Волочишся, і ще якогось голодранця привів.

— Пекелки самі мене відьмі збули. Але з вигодою для мене, бо завдяки тому я зустрів оцього бешкетника.

— Я Якуб… — юнак виступив вперед.

— Знаю я, хто ти такий. Ти відьмин бахур.

— Зовсім не…

— Але будеш, — обірвав його дід. — А це так, наче ти вже.

— А ви хто такий, що знаєте, що буде, а чого не буде? — наїжився Якуб. — Я сам вирішу, чиїм бахуром стати.

Старий тільки розсміявся, і на мить його опухла пика стала не такою бридкою.

— Я — Лихий Чоловік, — сказав. — Лихий, а що гірше, старий. Більшість людей живе довше, ніж треба. Коли ти старий, то час стає прозорим, як вода в струмку. Що було, що буде — все відомо наскрізь, і немає нічого, чого б уже не було раніше. І я знаю, ким ти є, і знаю, про що ти забув. Нічого нового на світі, і все лиш один хуй, так навіть пише в Біблії Господь Бог.

— Так і пише? — зацікавився Замазура.

— Сам почитай, як такий цікавий.

— Котам ні до чого знати літери. — Замазура гордо вигнувся. — Коти вищі за слова й імена. Словом можна зв’язати людину, але не кота.

— Пієш чи балабониш? Такий із тебе кіт, як із мене Божий святий. Останнім разом, як я тебе бачив, ти мав пера і кудкудакав.

— По-перше, я піяв, а не кудкудакав. Кудкудакати будь-яка квочка може, а піяти — тільки шляхетний півень, — обурився котяра. — А по-друге, це неправда. Щось тобі, вчителю, привиділося.

— А тепер ти, коте, брешеш як собака, — втрутився Якуб. — Бачиш, не один я пам’ятаю, як ти був півнем. Посунься трохи від миски, не вижлукти всього сам.

— З миски хочеш пити? — посміхнувся Лихий Чоловік. — Як тварина?

Тільки тоді Якуб зрозумів, що має вже не котячі лапи, а руки, і що стоїть без зусиль на двох ногах, і не нявчить, а говорить як людина, цілком звичайно. Для певності обмацав собі обличчя. Ані сліду хутра, ані сліду котячих вусів, лиш м’який юнацький заріст, бо цілу зиму й під час перебування у пустельниці жодного разу не голився.

Лихий Чоловік захихотів.

— Бачиш, якось не беруть мене різні ілюзії, якими всі себе оточують. Може, для мене, старого, не тільки час є прозорим, але також і люди. Мабуть, тому я лихий.

— А ви теж, пане, заклинаєте? Як Слава? — запитав Якуб.

Дід лиш махнув рукою.

— Немає чарів, є лише обман. Заклинати — це обманювати. Знімати чари — це показати правду.

— Ну, то ж ясно бачите, що я кіт. Найправдивіший з правдивих. — Замазура дочиста вилизав мисочку.

— Ніякий ти не кіт, ти такий брехун, що геть зовсім забув свій справжній вигляд, — ствердив старий. — Вип’єш іще?

— Хворого питають! Напій такий файний, що якби я відмовився, то мусив би сповідатися.

— Ага, я вже уявляю собі тебе на сповіді.

— Бо не відмовляюся від турбот про свою душу. — Кіт потерся об криві ноги старого.

— Ну, то почекай, наллю гостеві, бо ми через те твоє базікання зовсім про нього забули, аж соромно.

Лихий Чоловік поставив на абияк збитій лавці два брудні кухлі й налив до обох золотистої горілки, ущерть, аж по самі вінця. Показав Якубу на ослінчик з березового пенька, а сам присів на порозі й долив коту горілки до миски. На хвильку зник у викопаній в землі грубі й повернувся зі шматком паштету й солоною ріпою на закуску.

— Із зайчика й рябчиків. Дарунок лісу. — Замазура уважно обнюхав паштет. — А від кого ж то маєте дозвіл на полювання в панському лісі, вчителю?

— Від самого Господа Бога. Дав він Адамові в Раю владу над усією худобою, тож і мені вона належить як нащадкові Адама по прямій лінії.

— Цікаво, що б на це вельможний пан сказали.

— Не нявчи, котяро, бо ти теж худобинка. А вельможний пан хай мене в дупу поцілує. О. — Лихий Чоловік встав, повернувся задом, спустив штани й продемонстрував порослий сивою щетиною зад. — Не будуть мені тут вельможні пани Боже Слово порушувати.

— Вельможні пани ні, але з тим браком молока серед людей проблеми. Могли б щось із тим зробити, вчителю.

— Сам знаєш, хто краде молоко і для кого.

— Знати — то одне, а щось із тим зробити — інше.

— Перше — то не моє, а друге ще менше. Я Лихий Чоловік. Піду в село, скажу, хто краде, то мене камінням закидають, а дурніші будуть готові подумати, що це я сам беру.

— Будуть такі, що повірять. Як Пекелки.

— Пекелки теж ходять по чари. І навіть не здогадуються, що відьма дасть щіпку, а забере жменю. Ну, але горілка стоїть. Коли надто довго вдивляєшся в горілку, горілка починає вдивлятися в тебе.

Ликнули. Паленка пилася легко й мала приємний солодкуватий смак. Якубу він трохи нагадував халу, яку Хана часом робила на шабас, і цей спогад непокоїв його в порожньому місці, де раніше було серце. Бо відколи він поселився у Слави, не любив вертатися думками до колишнього життя. Його кололи ті спогади, кололи тим сильніше, бо він відчував, що щось згладилося з його пам’яті, а самогонник, схоже, знав про це; хлопець не мав, однак, мужності запитати його прямо. На щастя, Лихий Чоловік одразу налив по другій, і Якуб зміг втопити у горілці свої непрошені думки.

Закусив гострим від кмину паштетом, а потім ріпою. З першим шматком він усвідомив, що у Слави ніколи не їв м’яса — не від бідності, а просто так. В хатині пустельниці тільки коти діставали м’ясо, причому навіть у середи й п’ятниці.

Горілка встигла вдарити в голову й огорнула скроні теплою хвилею бездумності. Так було краще. Ліс шумів у них над головами, а вони їли й пили.

— Ну, бо ж саме про це у житті йдеться. Їсти і пити, нічого більше. Во славу Божу. Амінь. — Лихий Чоловік зітхнув і випростав ноги.

— І паруватися, — додав Замазура. — Не забувай про парування.

Якуб серйозно покивав головою, бо йому ці слова видалися надзвичайно глибокими. Так це часом буває після горілки. Тож він їв і пив, бо паруватися не особливо мав із ким. Попри те, що оковита палала в його тілі золотистим вогнем, як літній пополудень, він міг пити її кухлями й зовсім не почувався п’яним. Не почувався п’яним і тоді, коли Лихий Чоловік кивнув йому, аби він наливав, а тоді руки Якуба розлили паленку по всій лавці, не дуже бажаючи слухатись його, і вона стікала збоку вузенькою цівкою; бо це ті руки були п’яними, а не він.

Самогонка текла і текла з краю лавки щораз ширшим струменем — навіть не струменем, а потоком, і не потоком, а бурхливою, шумливою річкою.

— Ми потонемо, — зойкнув Якуб, а Лихий Чоловік і Замазура лиш розсміялися. І ніяка це не річка шуміла, а ліс.

Вітер грав у кронах дерев.

То ніс гуркітливий шум, ніби хтось дмухнув у порожню пляшку, то високі й легкі тони, як нитки бабиного літа, і звучали в тій грі людські нелюдські голоси. Пісня лісу пульсувала у Шелі в усьому тілі, і ноги самі підхопили його до танцю. Танцював і танцював, як шалений циган, як божевільний жид, як турецький святий. Стежки плуталися й вели не туди, куди треба. Але все це через ноги, бо то ноги були п’яні, а не він. Добре, що не мав серця, бо теж би було п’яне, а п’яне серце робиться темним і злим.

Невідомо як понесли його ті п’яні ноги під двері дому пустельниці. Перед хатою на плоті сушилося прання, а на поперечній жердині сидів світловолосий чоловік, молодий, не набагато, мабуть, старший від Якуба. Був він голий, а з голови росли в нього оленячі роги. Хто ти такий, вже готовий був крикнути Шеля й прогнати чужинця геть, як нараз двері хати рипнули і надвір виліз ще один голий, червоний, із черевом, порослим кучерявим волоссям.

З лисіючого тімені виростали в нього два смішні ріжки, покриті шкірястою оболонкою, як у козла сарни навесні, а між стегнами бовтався величезний темний прутень. А коли за ним вийшла з дому Слава, розхристана й рум’яна, як осіннє яблуко, Якуб геть онімів і лиш стояв, беззвучно ворушачи губами. Голяки тимчасом відтанцювали дикий танець навколо пустельниці й на чотирьох помчали в ліс; товстун сопів і бекав, а світловолосий, перш ніж зникнути в заростях, ще помахав Якубу.

Жінка наблизилася до юнака й поклала йому обидві долоні на груди. Він хотів відіпхнути її, але не зміг.

— Хто це був? Що ти з ними робила?

— Я? Нічого. — Пустельниця дивно усміхнулася. Погляд Якуба пірнув у безодню її пазухи, між розстебнутими верхніми ґудзиками сорочки, тож вона присунулася ближче. — Справді, майже нічого.

— Розпусничала.

— А ти пив. — Вона погладила його по обличчю.

Від неї пахло чимось чужим, але заманливо, іншим чоловіком. А щось у Якубі дуже хотіло, щоб Слава пахла ним. Тож він міцно схопив пустельницю й поцілував її, а його долоні блукали її тілом, ані дуже молодим, ані дуже гарним, але все ж цієї миті найкращим у світі. І цілував, і цілував, обличчя, шию, біля вух, усюди, й не міг перестати, бо його вуста були п’яні. Його вуста, не він.

Пустельниця розсміялася, але не як молода дівка, а як жінка, яка все знає і все вміє. Занурила долоні в його лляне волосся й потягла хлопця до хати, до комори. Кутиком ока Якуб помітив у кімнаті дівчину, яка лежала на розкиданій постелі, гола й непритомна; ніби пам’ятав її з села, але те могло йому тільки здаватися. В сінях сидів також Замазура, зовсім тверезий. Одну задню лапу заклав, випроставши, за шию і вилизував собі під хвостом.

— А ти що тут робиш? — пробелькотав Якуб.

— Лиши його, це ж усього тільки кіт, — промурчала йому в шию пустельниця.

— Няв, — підтвердив Замазура.

А потім уже нічого не мало значення. Бо Слава була жінкою, яка все знає і все вміє, а Якуб при ній також знав і вмів усе.

XXVI. ПРО ВТРАТУ

Повідають, що коли помирає дитина, то батьки помирають разом із нею. І хоч би й далі прокидалися щоранку й лягали спати увечері, хоч би пхали вперед своє життя, хоч би мали ще й інших дітей — живуть вже тепер почасти в країні смерті.

Коли Йоахим Пекелек з’явився в хаті пустельниці із згорточком в руках, то виглядав достоту як труп. Побачивши його, Слава перестала шаткувати капусту й витерла руки об фартух. Пекелек, з обличчям сірим, як старий попіл, поклав згорточок на лавці й почав розгортати один за одним шари полотна. Ні на мить не підняв очей на Славу. І мовчав.

— Син. І не має хвоста, — заявила вона нарешті. — Так, як ви хотіли.

Хлоп і далі не казав нічого. Тільки борлак ходив у нього вгору і вниз, а плечі згорблювались усе більше й більше, наче хтось клав Йоахимові на спину тягар за тягарем.

— Хуй там хвіст. Аби жив.

І почав вити, як побитий пес. Якуб, який саме латав стріху й бачив усе згори, неспокійно засовався. Бо якось це дивно і недобре — дивитися, як чужий чоловік плаче. Але Слава лиш стояла і дивилася каменем. У Йоахима пішло багато часу на те, щоб заспокоїтися.

— Анна не мала молока. Я обкладав їй груди теплою капустою і кропом, і трохи нарешті з’явилося, але було темне і смерділо.

— Годувальниці не знайшли? — сухо запитала пустельниця.

— Ви ж знаєте. Усім бабам бракує молока. Навіть худоба хворіє, того, що надоїмо, не можна пити, несмачне і криваве. За пів дня псується, і повно в ньому якихось клаптів. Ми навіть від Лихого Чоловіка трохи брали, але цього мало, мало. — Йоахим висякався на землю. — Що нам робити, скажіть?

— О, то зараз ви можете старій пустельниці сказати «ви», а не «ти»?

— Не гнівайтесь, пані Славо…

— Зараз ви можете дитину поховати. Або молитися тому твоєму Богові, щоб сина тобі відродив. Свого зумів, то чого б для тебе поскупився? — кинула вона глузливо.

Йоахим ще якийсь час стояв. Потім відігнав муху від тільця дитини й знову загорнув його в шматини. І пішов.

Коли увечері Слава лежала на постелі Якуба, той запитав:

— А чому ти така сувора з Пекелками?

Блиск пізнього вечора, який проникав через віконце, повз по голому тілу пустельниці. Жінка водила пальцем по худих грудях Якуба, довго, дуже довго. Він уже думав, що не відповість.

— Бо якось їх, холера, не люблю.

— Люди як люди. Що тобі завинили? Йоахим хотів сина, як кожен хлоп. Тепер страждає.

— Хай собі бігає тепер по костелах, як то у нього в звичаї. Нехай задумається, чому той його Бог його не слухає. А не слухає, бо його немає. А якщо навіть є, то мусить бути глухий і сліпий, і злий.

— Не кажи так.

— Бо що? Хай мене той Бог уперіщить блискавкою, якщо я брешу. — Вона розсміялася. Жодна блискавка не торохнула. — Бачиш? Нема ніяких богів. Є народження і смерть, і життя між ними, а поза ними темнота, але більше нічого, Богу дякувати.

— І тому ти не хочеш їм помагати?

— А хіба я не помогла? Хотіли сина? Мали сина. Гадаєш, що завдяки кому? Завдяки тому мрукові з лісу, що на всі проблеми нічого іншого не радить, тільки клепати молитви, а єдине, що може, це хляти горілку?

На ті слова неспокій пробіг по спині Якуба. Ледь вловимі спогади ворухнулися в його пам’яті. Мрук. Змії і замшіла долина; сон, якого не пам’ятають.

— Чому ти називаєш його мруком? — обережно запитав він.

— А що це ти сьогодні такий цікавий? — Пустельниця піднялася на лікті. — Тільки б і молов язиком. Почекай, знайду я для нього краще заняття.

Вона сіла на Якуба, закинула йому стегна на шию і міцно обняла. Пахла вона чудово, як свіжий кмин і польові квіти. Цей запах нагадав йому Мальву, і жаль огорнув Шелю холодним саваном. А що більше думав про Мальву, то завзятіше входив у духмяну жіночність Слави.

Потім, коли вже було по всьому і червнева ніч оповила світ, пустельниця запитала:

— Про кого ти думав?

— Ні про кого, — непереконливо відповів Якуб.

Слава встала, загорнулася вовняним коцом і, виходячи, кинула: — Зачини вікно. Щоб примари не налетіли.

XXVII. ПРО ТЕ, ЩО ВИДНО ВНОЧІ

Повідають, що уві сні можна іноді побачити сни інших людей. Тієї ночі Якуб бачив сни Слави.

Сни Слави снуються всюди довкола, одні тоненькі, наче нитки бабиного літа, інші набухлі, як дріжджове тісто, усі напівпрозорі й бліді. Їх повно в хатині, повно на обійсті, повно в усьому селі, ще хвилина — і буде їх повно в усьому світі. Вони літають у повітрі й мацають навкруг павучими ніжками. Невдовзі не можна буде пропхатися через їх гущу, але Якуб тим не переймається, бо у своєму снінні є всього лиш поглядом, який проникає усюди. Немає його, але він бачить. Зовсім як Бог.

Тож бачить Якуб, що сни Слави виростають не з голови її, а з грудей. Пипки набухають, і марення вилітають з них, як молоко. Якуб помічає змій, що дрімають в усьому домі, поховавшись у закамарках, про існування яких він навіть не здогадувався. Щупальці сну торкаються зміїних голів, і змії прокидаються на мить, сичать у блаженній напівпритомності й знову засинають. А зовні товсті примари підстрибують, намагаючись схопити нитки сну. Ті, однак, відступають і розвіюються димом під найлегшим дотиком примарних ручок. Духи квилять, розчаровані. Хто знає, може, є серед них душа сина Пекелків, але важко про це судити, бо діти духів одні на одних схожі, бо світ іще не встиг на них відбитися.

Грибниця сну міцно сидить в усій околиці, і Якуб бачить, як сягає жіночих грудей і вим’їв худоби, всього, де можна знайти бодай краплю молока. Примарна білість присмоктується до них і густішає, як сметана. Сягає також схованої в лісовій балці під старою яблунею хати Лихого Чоловіка і його спокійно сплячої кози Мокоші. Лихий Чоловік не спить, а витріщає очі в ніч, схожий на стару й бридку сову. Сни пустельниці човгають по замшілому дахові халупи, тож Лихий Чоловік виходить надвір, чухає собі спину й гукає в темряву:

— Забирайся геть, стара курво!

Білий туман марень неспішно відступає. Адже грудей і вим’їв дуже багато.

Та частинка Якуба, яка проникає в сон, дивується. Бо як же це так — пустельниця, яка краде молоко? Оскільки, однак, здивування вимагає свідомості, то присутність Якуба відбивається на сні жінки. Це так, ніби він зачепив павутину і зумовив тремтіння, яке біжить просто до сплячої. Бачить ще, як Слава ворушиться у своєму ліжку, як несподівано розплющує очі й гнівно запитує:

— А ти що тут робиш?

І Якуб прокидається зі страхом, який вчепився грудей, бо щось підказує йому, що недобре гнівити пустельницю. На його горищі триває спокій. Тільки Замазура в плямі місячного світла поблискує на нього оком, після чого ліниво повертається на другий бік, вдаючи, що зовсім не прокидався.

Юнак заспокоює подих і накривається пропітнілим коцом. Бо сни — це сни, і вірити їм не слід.

XXVIII. ПРО МРУКА, ЗМІЙ І ЧОРТІВ

Повідають, що дуже давно Зміїний Король мав сина і доньку. Доньці на восьмий день після народження Рожаниці дали ім’я Магура. Син не отримав імені, бо одразу після народження був викрадений чортами Амазараком і Азараделем, які за щось посварилися з Батьком Змієм.

Так розповідає Замазура. День стоїть теплий і лінивий, добрий на розказування казок. Ліс пахне весною.

Чорти виявилися хитрішими, ніж підозрювали на зміїному дворі. Утікаючи через темний буковий ліс і гублячи сліди в бурхливих струмках, вони майже відчували на своїх шиях гарячий подих зміїних хортів, а відзвуки погоні добігали мало не з усіх боків. Амазарак і Азарадель пробували сховатися в ямах від упалих дерев або в глибоких дуплах, бо в таких місцях знаходили прихисток старі боги, коли грізний Єзус Христ прийшов у Бескиди. Бо якщо в такий спосіб вдалося ошукати правдивого Бога, то чому б не мало це вдатися і зі Зміїним Королем?

Тож Амазарак знайшов глибоку щілину в стовбурі старого дуба, вимощену павутинням і порохном. Здавалося, що це добре сховище, але хлопець страшенно розплакався й не міг перестати. Тимчасом гавкіт зміїної зграї розлягався щораз ближче й летів по лісі дерев’яним відлунням.

Якийсь час чорти хотіли покинути дитину в дуплі й рятувати власну шкуру, але тоді їхня помста не мала б сенсу. Азарадель розгорнув тоді крила нічвида й полетів удалину, забравши хлопця із собою.

Ніч лежала над горами беззоряна й замшіла, і навіть він мусив сильно напружувати свої чортячі очі, аби щось розгледіти в темряві. У лісі неподалік щось погукувало й вило — це товстий Амазарак відвертав увагу хортів. Азарадель із дитиною в обіймах тимчасом летів і летів, а відзвуки погоні долинали щораз тихше й тихше.

Нарешті натрапив на загублене в Бескиді поселення, всього лиш кілька бідних хатин. Уже мав підкинути хлопця на найближчий поріг, але в його рогатій голові з’явилася інша думка. Він почав бігати від хати до хати й заглядати в кожну через комин, бо всі вікна і двері завісили борцем і рутою, і не міг він до них підступитися. Нарешті знайшов те, чого шукав.

— А чого шукав? — питає Якуб, бо Замазура раптом перериває розповідь і починає спостерігати за джмелем, який кружляє над рожевою квіткою конюшини.

Кіт мовчить, напружує зад, нарешті кидається на джмеля й вбиває його одним ударом лапи. Приглядається до нього якийсь час, підштовхує для певності тільце комахи, але комаха, поза сумнівом, мертва, і Замазура втрачає зацікавленість.

У хатині всі вже спали, продовжує розповідати кіт. Хлоп, його дружина й табунець дітей, беззуба баба на запічку й кури на сідалі, і дві пузаті кози в кутку. У підвішеній до стелі колисці ворухнулося немовля й пискливо заквилило; Азарадель приспав його чортячою колисковою, щоб не побудило всіх у кімнаті.

Обережно розгорнув людську дитину з пелюшок. Хлопець. Найобережніше, як тільки міг, замінив дітей, але зміїний син прокинувся й став плакати так сильно, аж дияволу здавалося, що від того плачу в хлопця відпаде голова. Проти зміїних дітей безсилі будь-які чари, і Азарадель із хлопською дитиною чмихнув через комин у ніч.

У мороці старого лісу знайшов Амазарака. Це було неважко, бо товстий чорт вичарував собі капелюх із пером зимородка, яскраво-блакитну чумарку й чоботи з жовтої шкіри і, так одягнений, танцював у лісі, по долинах і курганах, співаючи недоречні пісеньки, щоб привернути до себе увагу погоні.

Дияволи покинули дитину в дуплі старої верби й полетіли безшелесно в ніч, наче сови на полюванні. Хлопець сконав би від голоду й холоду, бо чортове заклинання все ще спутувало йому язик і горло. Знайшли його, однак, лісові змії, яких у ті дні була в Бескиді сила-силенна.

Деякі з гадів чимшвидше поповзли на південь, аби розповісти про все Королю. Короля-бо охопив гнів, від якого дрижали гори. Боялися, що Батько Змій пробудиться передчасно, і настане кінець світу: Зміїний Король спав одвічно й крізь сон правив своїм двором, крізь сон також породив на світ Магуру та її брата. Проте поки лісові змії доповзли до околиць Жмігруда, минули три неспокійні дні й ночі. У цей час деякі гади закрадалися до поблизького села й висмоктували молоко корів і баб-годувальниць, яке потім заносили знайденій у дуплі дитині по одному маленькому ковточку, бо скільки ж може поміститися у змії в роті? Змій, однак, було дуже багато, і дитина вижила, бо зігрівали її сильні кільця зміїних тіл і масажували зміїні язики, коли дитина мала кольки.

І сталося так, що хлопця остаточно забрали понурі зміїні рицарі в гори, у гніздо Зміїного Короля. Однак восьмий день його життя, день відвідин Рожаниць, минув безповоротно, і дитина залишилася без імені. Рожаниці більше вже не прийшли й не хотіли зробити винятку навіть для самого Зміїного Короля. Закони-бо світу є законами з тієї причини, що однаково стосуються і малих, і великих. Син Короля лишився таким чином без імені. Звичайно, якось там його кликали, але це не було справжнє ім’я.

Дитина росла бридкою, маломовною і недоумкуватою, тому прозвали її Мруком. Мрук мав велику голову й товстий тулуб, їв за двох, пив за трьох, і в кожному його русі проглядала хамська кров. Він не міг скласти навіть найпростішого закляття, і зміїні вчителі більше надій пов’язували з його сестрою. Магура зміїною силою дарувала життя струмкам, різьбила гори й породжувала ліси, а коли їх творила, то були вже такими одвічно. Тому повно в Бескиді дивних дерев, останців і чортових каменів, і коли Магура давала їм життя, місцеві люди були переконані, що існують вони сторіччями і що сторіччями переказують про них самі різні легенди. Бо майбутнє творити може кожен, хто хоче, а для творення минулого потрібна велика чародійська сила або спритний розум.

Отож майстри чарів зайнялися Магурою, полишивши Мрука на самого себе. Не знали-бо, що з ним робити, і навіть наймудріші чорнокнижники ламали собі голови, чи то Зміїний Король обдарував свого сина якимось талантом таким незвичайним, що вони не здатні його відкрити, а чи Мрук — це найзвичайнісінький ідіот, що може статися в будь-якій родині.

Хлопець таким чином дорослішав і був у неласці в богів і в людей. Тинявся горами й лісами, приглядаючись, як світ розвивається без його участі. Особливо часто сходив він на гору над Жмігрудом, де росла тільки одна кострубата яблуня-самосійка. По яблунях особливо добре видно, як змінюється усе на світі.

Тож приглядався Мрук, як кожного дня тінь мандрує по північній стороні дерева. Як весною на гілках з’являються квіти, які відмирають і осипаються на землю, а за цей час їхні жовтуваті серединки чарівним чином перетворюються на плоди. Як змінюється зелень листя, бо зелень весни є зовсім іншою, ніж зелень літа. І як у липневі дні біля коренів дерев рояться крилаті мурашки, як вони кубляться, злітають у повітря й гинуть, перш ніж настане вечір. Усе, аж до найменшої стеблинки трави, виразне і гостре. Це він бачив. Це й інші справи, які можна помітити, лиш сидячи нерухомо.

Одного холодного осіннього дня підійшов до Мрука найбільший із чорнокнижників на службі в Зміїного Короля, Смеркород. Сів біля хлопця під яблунею, і разом вдивлялися в гори, що потопали в медовому світлі вечора.

— Ми всі міркуємо, про що ти так думаєш? — запитав нарешті Смеркород.

— А я не думаю, — відповів Мрук.

І це була правда.

Того дня чорнокнижники остаточно ствердили, що хлопець є недоумком.

Пробували збудити в Мрукові інші цноти, цноти чоловіка. Бо якщо не надається, щоб володіти таємними силами, то нехай буде бодай воїном. Найкоротший же шлях до мужності веде через жінку, тому прислали Мрукові зміїних самок, найвправніших у мистецтві кохання, а також невільниць із людського роду.

Мрук відкохав їх усіх на зміїному дворі. Знадобилась йому на це ціла зима. Навесні повернувся під своє дерево.

На дворі Зміїного Короля остаточно махнули рукою на Мрука. Тільки Магура заходила часом до брата, а він розповідав їй, що бачить зі свого місця під яблунею. Магура не завжди його розуміла, але любила слухати його голос, бо був він глибоким і лунким, наче дзвін на Ангела Господнього в долині, зовсім позбавленим шелестких зміїних ноток. Вона приносила йому дари лісу — м’ясо, горіхи і ягоди, а також мадярські вина, які Смеркород доставляв на зміїний двір. Мрук, однак, найбільше полюбляв пити молоко із сестриних грудей.

Магура навчилася красти його у людських жінок і в худоби, бо змії люблять його смак, але їхні груди не можуть самі собою зронити ані краплі. Сестра любила, коли Мрук довірливо присмоктувався до її маленьких пипок; він так гарно пахнув, мохом і свіжою землею, а вуста мав ніжні й непевні, такі відмінні від шорстких ротів змій. І хтозна, як це сталося, що якось опинилися вони на траві, даючи й беручи себе навзаєм, бо хто сказав, що це чоловік має брати, а жінка давати, а не навпаки. Земля під їхніми спинами все ще тримала в собі холод зими, яблуня над ними викидала перші бруньки, і були вони отак підвішені між землею і небом, між зимою і весною, і були щасливими.

— Але це була його сестра! — протестує Якуб.

— Не була, — виправляє Замазура.

— Думали, що вони брат і сестра. Це так, наче вона була.

— Може, й маєш слушність. — Замазура глибоко замислився. — Від цього можуть часом народжуватися хворі кошенята.

Проте сталося так, що любов ворухнулася на дні душі Мрука. Не спромоглися її викресати ні зміїні самки, ні людські жінки. Зробила це лиш Магура, всупереч звичаям людей, бо справжнє кохання завжди буває трохи поза звичаєвістю.

З часом, хоч і невпевнено, почали приходити до Мрука за порадою і за здоров’ям селяни з долин. Знали-бо, що Мрук у своїй камінній нерухомості бачить більше світу, ніж будь-хто інший. Проте дивного зміїного сина не дуже любили, бо той завжди казав правду. Особливо не терпіли його довколишні знахарки, мольфари, що «робили ангелочків», і різні сільські бабки, бо всі чари ґрунтуються на вигадках і обмані. Тоді тринадцять найстарших відьом сплели могутнє закляття й пустили його по Бескиду. Пішло воно гуляти гірським вітром, поламало дерева, позривало з хат дахи, але з яблуні Мовчуна не впала жодна квітка, жоден листочок.

А одного дня зайшов до нього сам Господь Бог або хтось дуже на нього схожий, бо був бридкий і мав обличчя суворе, наче витесане з дерева. Вибрався на гору й засапався при цьому, бо не був уже молодим. Сів біля Мрука, не надто близько й не надто далеко, як належить Богові. Підпер долонею підборіддя й задав належне запитання:

— Що бачиш, коли так дивишся?

А Мрук мовчав, бо з думками часто так буває, що поки сидять у голові, здаються розумними й добре сформульованими, висловлені ж виходять незграбними, смішними й зовсім не такими, якими повинні бути.

— Що все є тільки на хвильку, — сказав нарешті. — Тільки на хвильку, і болить. І немає в цьому ніякого порядку.

— А що є?

Мрук знизав плечима.

— Якщо ти не знаєш, то звідки я можу знати?

І насупилися обоє, Мрук і Бог або хтось дуже на нього схожий. Насупилися, але не аж так дуже понуро, і теплий вітер віяв нізвідки в нікуди. А потім Господь Бог або хтось дуже на нього схожий залишив Мрукові кілька слів і зник, наче його ніколи й не було. Може, зрештою, зовсім його й не було, і все це зміїному синові приснилося або він собі вигадав.

Слова звучали ясно і виразно й були цілком звичайними, хоча відбивалися відлунням в усій особистості Мрука. І він вгризався в них, як у соковите яблуко, крутив їх у голові і в устах сто разів, тисячу, десять тисяч разів на день, аж вони злилися воєдино із самим Мруком, і не міг він уже збагнути, чи й далі є ще сином змія, братом Магури, чи вже тільки словами. Часом слова його причавлювали, як повітря перед бурею; часом же завдяки ним відчував, наче він легший за повітря. Навчився байдуже ставитися до тих вражень, бо вже знав, що враженням не слід вірити.

Коли Мрук входив щораз глибше в себе, справжній син Зміїного Короля із себе виходив, ніби не міг поміститися у власній шкірі й мусив її скинути, наче під час линяння. Назвали його якось звичайно, по-хамському. Може, навіть, як тебе. Якуб. Нехай буде Якуб.

Справжній син Зміїного Короля ріс світлим і сильним. Мав руде волосся, гарні очі й привабливий вигляд. Без великих зусиль завойовував симпатію і хлопів, і баб, бідняків і заможних селян, місцевих і купців, що торгують бурштином. Його любили всі, навіть ті люди, які не люблять нікого. З міцними руками, бистрий розумом, у словах же веселий, але й розсудливий, він дивував навіть найстарших у селі. Сили мав стільки, що під час оранки сам запрягався в соху, наче віл, а працювати міг цілісінький день, і не видно було у нього втоми. До танцю й співу Якуб був перший, а випити і любив, і вмів, але не напивався, як інші хлопи, й нічого не мусив соромитися наступного дня.

Часом тільки задивлявся в далину, дивно так, наче дивився кудись понад своїм життям.

— Шкода його для такої долі, як наша, мати, — сказав якось його батько, хам, своїй жінці, хамці, пізно увечері, коли всі в домі вже поснули.

— Авжеж. Наче він не наш. Звідки він такий вдалий? Це ж, старий, не від тебе. Повинен би паном народитися.

— Пошлемо його на ксьондза вчитися.

— А діти?

— А дітей ми йому будемо бавити.

Бо дівки за Якубом водили очима, як лисиці. То одна, то друга потайки розказувала, як їй вдалося спокусити його на забаві або в полі, коли дозрівають хліби, але це була лиш така дівчача балаканина, і ніхто не сприймав її всерйоз. Якуб із кожною жартував і всіх по-своєму голубив, але не зблизився з жодною. Чекав на велике кохання, таке, як у пісні або в казці. Так.

Якубові батьки — яких звали, припустимо, Анна і Йоахим, але це не має значення, бо ім’я є всього лиш пустим звуком, вібрацією повітря і нічим більше, — почали частіше їздити на ярмарки й торгувати з купцями на бурштиновім шляху. Щоб іти вчитися на ксьондза, потрібно багато грошей; так воно є зараз і так було споконвіку. Це було в давні часи, коли панщина була три дні в році, а хлопи могли й справді мати землю у власності, полювати в лісах і збирати для себе горіхи і ягоди, а не тільки кмин, як сьогодні. Тож гаман Якубових батьків ставав дедалі грубшим — помаленьку, але ставав.

Проте Якубові не дано було стати ксьондзом.

Одного разу вибрався він на Віслоку ловити рибу. Ближче до витоку ця річка несе свої води швидко й гуркотить по каменях, біла й спінена. У глибоких, зрадливих річкових заглибинах відпочивають форелі, і саме на них полював Якуб, настромивши на гачок бичачого ґедзя і перо щиглика. Риба клювала раз по раз, бо літній пополудень притупив їхню обережність. Хлопець не мусив навіть особливо старатися, щоб наловити цілий сак.

Липневий вечір розлився червоним по небу й переходив у ніч, коли Якуб востаннє закинув вудочку. Ще й хвилини не минуло, як вдалося йому витягти з річки форель більшу, ніж коли-небудь у житті; за нею, ніби на поміч тамтій, скочила вгору друга, може, навіть більша. Якуб, недовго думаючи, по-ведмежому схопив її за зябра й викинув на берег. Риби звивалися, клацали зубатими пащами й підстрибували вгору на висоту парубка. От-от мав їх уже Якуб оглушити руків’ям ножа, коли одна з форелей простогнала:

— Не вбивай нас, Якубе! Пожалій! Ми не риби, ми слуги Зміїного Короля! Мене звуть Азарадель, а той товстий — то Амазарак. Нікчемний і мстивий чорнокнижник Смеркород закляв нас у риб’ячі форми.

— Отак просто взяв і закляв? — наморщив чоло Якуб. Він добре знав, що могутній Смеркород також служить Зміїному Королю, і не довіряв балакучим рибам.

— Узяв і закляв, щоб йому міхур роздуло! — озвалася друга форель, товстий Амазарак. — За одну малу, маленьку витівку!

Якуб не встиг запитати, що то була за мала, маленька витівка, бо з надрічкових верболозів з’явився кортеж, як із казки. Прибульці ввійшли у вечір, наче персонажі з пісні, яку співають зимовим вечором, коли хочуть викликати спогад про літо. Закуті в панцер рицарі сиділи на струнких колючих зміях, а на їх чолі їхала пані на рябому драконі. Пані не могла бути старшою від Якуба. Вона світилася такою незвичайною вродою, що хлопцеві не залишалося нічого, як тільки впасти перед нею на коліна.

— Встань, хлопче, й скажи, як тебе звуть? — запитала вона. Від її голосу, лункого, як костельні дзвіночки, побігли мурашки по спині справжнього зміїного сина. Уперше в житті хлопець розгубився.

— Я… Якуб, пані.

— Ваша Високість! — гримнув один із рицарів, зрілий чоловік із широкими грудьми й бородою білою, як голубине крило. — Ти говориш з Магурою, королевою гір, хаме. З донькою Зміїного Короля!

— Не будь з ним таким суворим, Смеркороде. Якубе, ми віддалилися від двору більше, ніж я збиралася, і ніч застала нас у дорозі. Нам потрібна їжа і хата, щоб переночувати.

— Усе знайдеться, Ваша Високосте! — охоче вигукнув Якуб. Закинув собі на спину сак, повний форелі, і чимшвидше повів королівський кортеж до своєї рідної домівки. Амазарак і Азарадель передбачливо мовчали серед риб.

Батько Якуба сидів на порозі, попивав пиво й димив махоркою, коли це побачив сина, який підходив із королевою Магурою та її воїнами.

— Мати! Ходи-но подивися!

— Чого, старий, хочеш? — жінка вийшла з хати, витираючи руки фартухом. Подивилася на дорогу. І в плач: — Ісусе, Маріє!

Якуб вирвався вперед, хоча кошик з рибами добряче обтяжував його. Впав матері до ніг і поцілував їй руки.

— Тихо, матусю, це не Ісус і не Марія, це важливіші гості: королева Магура з дружиною!

— Ісусе, Маріє! — ще раз зойкнула стара.

Пороги хати не виявилися, однак, занадто низькими для Магури й рицарів, і всі зі смаком з’їли журек, заправлений підрум’яненою цибулею. Якуб узявся до патрання форелей.

— Випусти нас, не дай нам так загинути! — просичав Амазарак, поглядаючи неспокійно навсібіч.

— Ми виконаємо твоє найпотаємніше бажання, — додав Азарадель.

Але Якуб був мудрий, і не чекав від життя більше, ніж воно приносило. Усім рибам він повідрізав голови, а тушки випатрав і запік. Так, Амазарака і Азараделя теж. Із жовтим пахучим маслом і гірким пивом форелі смакували пречудово.

Ранком прибульці поїхали, наче їх ніколи й не було. І якби це хтось інший мав таку пригоду, мабуть, позаздрили б йому в селі ще якийсь час, та й по всьому. Але це ж був Якуб, син Йоахима, тому не тільки ніхто не нарікав, але навіть тішилися, що це саме у нього королева знайшла гостинність.

Хлопець також тішився, але від того часу щось дивне проросло в його серці й розсаджувало його зсередини, бо не могло в ньому вміститися. У нього перед очима постійно стояла Магура, вдень і вночі. Особливо вночі, і приходили до нього такі думки, які мають усі хлопці і через які їм кажуть сповідатися перед святами.

Минуло небагато часу, коли все це перестало мати значення.

Бо під кінець літа запалав горизонт. Кривава заграва ходила по виднокругу над північними рівнинами. Міста, містечка і села гинули у вогні. Ті їх мешканці, які врятувалися від погромів, розповідали про страшних загарбників зі сходу, ніби-людях, але, мабуть, не до кінця, бо очі мали скісні, шкіру жовту або коричневу, а ноги криві, наче все життя проводили на кінських спинах. Люди ж бо так не виглядають, люди не вирізають для забави цілих міст, такими жорстокими не бувають ані мадяри, ані руси, ані навіть польські пани. З’являлися наче з-під землі й наче під землю зникали, майже завжди під покровом ночі. Називали їх татарами, але бескидським хамам ця назва нічого не говорила. Усюди вважали, що прибульці — це чорти, і походять вони з пекла.

Однієї ночі хлопи вийшли на високу полонину оглядати заграву. Далека й тиха, з цієї відстані вона виглядала як відблиск іншого світу.

— До нас не прийдуть, — сказав Йоахим після довгої, дуже довгої хвилини тиші.

— Прийдуть, батьку, — відказав Якуб.

Усі знали, що юнак правду каже. І всі повернулися до своїх домів, вдаючи, що вогонь ніколи не прийде. Пасли овець в горах і збирали яблука в долинах. Жили.

На святих Архангелів Гавриїла, Михаїла і Рафаїла дияволи запалили вогнища також і в Бескиді. Якуб був тоді на полонинах, випасав овець. Як тільки побачив вогонь у долинах, одразу ж прожогом побіг у село. Але вертатися вже не було куди.

Наступного дня пастухи вбили всіх овець. Не було вже для кого тримати отари, а м’ясо придасться на зиму. Полонина парувала від крові, її гірко-іржавий запах приваблював вовків і ласок з усієї околиці. Знесамовитілі після втрати близьких пастухи відганяли їх вогнем і гарчали, показуючи ікла; від їхнього вигляду хижаки тікали, підібгавши хвости.

Ватаги хамів, у яких відібрали їхнє нужденне життя, волочилися по горах. Брудні, схожі на вовків більше, ніж самі вовки, подібні на рисей більше, ніж рисі, й здичавілі більше, ніж дикі кабани, вони кусали наосліп кого тільки можна. Найчастіше, однак, підходили під татарські табори. Потім знаходили вартового з розпоротим животом і кишками, зав’язаними навколо шиї, а часом із горлом, розшарпаним у криваві тріски, як загризеного скаженими псами. Раз опришки вдарили на цілий невеликий табір. Рознесли заскочених зненацька вершників на клоччя, а з їхніх голів насипали піраміду. Так-бо чинили татари у захоплених містах і селах.

Тією вовчою бандою командував не хто інший, як Якуб. Поки сувора карпатська зима добігла кінця, всі татари ціпеніли від жаху на звук його імені. В чамбулах виставляли подвійні й потрійні варти — не помагало. Коли Якуб і його дружина вибирали собі за ціль якийсь загін, то з’являлися безшумно, наче вечірня імла, і залишали кілька розпанаханих горлянок. Коли орда підхоплювалась на ноги, аби схопити їх, вони мчали вже ген, далеко, якоюсь відлеглою полониною.

Але Якуб не тільки мстився й мордував татар. Іноді прокрадався до того чи того табору й викрадав продовольство, а також скарби, які загарбники до цього награбували, або звільняв взятих у ясир бранців і бранок. Допомагав їм потім засновувати нові поселення, озброєні й оточені частоколом, високо в горах, неподалік міста Зміїного Короля. Сам Батько Змій присилав не раз воїнів для охорони тих поселень, бо в ті дні пани жили у згоді з хамами й не переслідували їх, як сьогодні. На нових поселеннях татари ламали собі зуби, і марними були їхні швидкострільні луки й прудкі коні. Поселення стояли, як камені, як самі гори — ані їх порушити, ані вкусити.

Невдовзі звістки про Якуба дійшли до самого великого хана. Він визначив нагороду за його голову: втричі більше золота, ніж вона важить. Ті, однак, що на це золото спокусилися й вирушали по Якубову голову, швидко втрачали власну. Бачачи, що людська сила мало що може, хан послав у Бескиди Алла-акбу, божка, якому поклонялися татари.

Чамбул за чамбулом рушали в гори татарські війська. Такої сили не бачили в цих краях від часів, коли князь Хоробрий ішов на Київ. Орда не марнувала часу на плюндрування змордованої вже попередніми нападами землі. Незабаром стало ясно, що її метою є серце зміїної країни: Жмігруд. Під копитами коней тремтів Бескид, і навіть Зміїний Король ворухнувся у своєму сні.

Керівництво Жмігрудом перейняв Смеркород. Магура, хоч і велика чорнокнижниця, а до того ще й донька Короля, була все ж тільки бабою, і ніхто б не ставився серйозно до її наказів, нехай і наймудріших. Про Мрука ж усі знали, що і так немає від нього великої користі, і лишили його під його яблунею поза мурами міста.

Смеркород щоденно об’їжджав усі сім мурів міста, весь у білому, на своєму чудовому сивому драконі, а де тільки з’являвся, оборонці міцнішали духом.

А горизонт густішав і чорнішав від ворожих військ. Татари оточили Жмігруд широким півколом. Спершу намагалися обстріляти місто зі своїх дугоподібних луків, які посилали стріли удвічі далі й з трикратно більшою силою, ніж звичайна зброя. Могутність чорнокнижників сягала, однак, ще далі, і ті луки перетворювалися на отруйних змій. Тож нападники відступили поза межу заклять і чекали. Смеркород знав, що цього атакуючим вистачить. Татари мали могутніх союзників, які називалися час і голод, а з одним і другим ніколи не вигравав навіть наймогутніший чорнокнижник. Здавалося, проте, що допомагає їм іще щось, щось з-поза світу, щось, що випало з уваги змій.

— Остерігайся, Смеркороде, — сказала Магура, бачачи, що чародій безсило метається по частоколу. — Щось грізне йде з тими військами.

— Якщо Змій з нами, хто ж проти нас? — обурився старий. Магура-бо була тільки жінкою і не могла всього знати.

На третю ніч облоги Смеркород веде зміїний люд до бою. Діти змій ідуть під захистом темряви й чарів Магури, без жодного звуку, наче тіні. Ніч беззоряна, і найменший блиск не мерехтить на вістрях їхніх мечів ані на сталевих шишаках. У місті не залишилося нікого, хто міг би тримати зброю. Смеркород повів у бій усіх, кого тільки можна.

Татарський табір вибухає криками, коли зміїні люди вискакують зненацька. Але це не крики жаху розгублених людей, які пробуджуються тільки для того, щоб загинути від ударів ворогів. Смеркород застає татар, які пильнують перед наметами із шаблями в руках і в повному обладунку. Чорнокнижник вже знає, що програв. Що підвів свій народ.

Ще міцніше стискає меч і рушає до бою.

Залізо співає об залізо, в повітрі розлягається шипіння. Алла, Алла! — татарські вигуки летять у ніч. Зміїний народ б’ється і гине в мовчанні. Чорнокнижники перегукуються між собою, аби тільки зібрати біля себе якнайбільше своїх, оповити їх покровом зачарованої імли й порятувати від бойні кого тільки можна. І тільки Смеркород зі своїми прибічними не відступає, а врізається щораз глибше в татарські шеренги, кладучи ворога трупом направо і наліво. Далеко, далеко перед собою бачить прапор із вигнутим серпом місяцем, прапор Алла-акби. Вирвати жало звіра, розтоптати татарську силу, вбити їхнє божество — Смеркород знає, що зможе. Його дракон реве в осінньому досвітку, клуби пари бурхають із зміїних ніздрів.

Безлад і ґвалт вибухають також і з другого боку татарської юрби. Вороги падають, і хитаються прапори, наче у ворожі шеренги вдарив нестямний ангел війни, святий Михаїл чи хтось подібний. Алла-акба! — чується звідусіль, але це вже не бойовий клич, це волання про допомогу.

Настає день. Ламаються шеренги косооких нападників. У туманному досвітку Смеркород помічає постать рятівника — закутий у здобуті в татар обладунки, поставний, з лляним волоссям, він просто світиться на чолі свого невеликого загону, наче сонце, що сходить. Тільки по якімсь часі Смеркород впізнає в ньому хамського сина, який того літа пригощав Королеву Магуру форелями.

Вони разом кидаються за татарами, які показали спини. Вже видно приземкувату постать під прапором півмісяця — бородату, товсту, всю в пластинчастім обладунку. Чи це Алла-акба? На божество він не схожий.

Раптом татари зупиняються, а один із задніх прапороносців починає щосили трясти дерев’яною головою, причепленою під прапором. Пика, бридка, як сам Бафомет[7], клацає щелепою, нагадуючи цим рядженого з турячими рогами, який ходить із колядниками, і випускає клуби диму, що смердить тухлими яйцями, згірклим маслом і тим, коли напердять. Дим так пече очі, що ті мало не вилазять; Смеркород ніколи б не подумав, що в чоловічих очах може поміститися стільки сліз. Через ті сльози майже нічого не видно, але водночас видно цілком достатньо, аби чародій зрозумів, що дозволив заманити себе у пастку.

Кашляє, задихається, хочеться йому блювати й сміятися водночас: такий старий, такий мудрий, а дав себе обдурити, мов той шмаркач. Чути шипіння, ревіння поранених драконів і стогін людей. Витоптана земля пахне кров’ю і гноєм. Татари мають їх як на долоні, у строю, розтягнутому погонею, осліплених димом і геть безпомічних.

А проте і Смеркород, і Якуб рушають вперед, просто на татарського вождя. Якуб першим дістається до татарина в чорному обладунку, Алли чи не Алли, хто його знає. Один широкий, розмашистий удар — і тррах! — пластинки розлітаються навсібіч, а ворог хапається за живіт, з якого вивалюються кишки й сало. Добре битися плече в плече з цим хлопцем, думає Смеркород; кращий був би з нього зміїний син, ніж із тупого Мрука, який не завдав собі клопоту вирушити на війну, навіть не рушив з-під того свого дерева. Ех, якби тільки…

І коли Смеркород помічає татарський спис, який стирчить у його боці, то думає, що це зовсім непогана смерть.

Ну, от такою була ця битва.

— Але хто виграв? — хоче знати Якуб, але той правдивий, Шеля, не той, що з розповіді.

— Що виграв? — дивується Замазура, вирваний з ритму оповіді.

— Як що? Битву ж!

— Дурний ти. А хто б то знав? Битви виграються або програються для королів, панів і богів. Такий хам, як ти, може всього лиш вижити або загинути. Виграли, мабуть, татари, бо Смеркородові відрізали голову й носили, насаджену на вістря списа, три дні, поки не почала смердіти. Той татарський вождь, якому Якуб розпанахав живіт, якимось чином вижив. Був то зовсім не бог Алла-акба, а звичайний смертний на ім’я Бурундай, що, однак, не має значення, бо в цій розповіді він не відіграє майже ніякої ролі. Якуб же, твій тезко, відступив зі своєю ватагою в ліс. Татари, хоч і була їх сила-силенна, не переслідували його, бо надто боялися.

Коли стихли крики й вляглася після бою курява, Мрук під своєю яблунею підняв обважнілі від моху повіки. За останні місяці він обріс плющем та іншими виткими рослинами, а в його кошлатій чуприні горобці зробили собі криївку. Але настає іноді такий час, що навіть камені мусять здригнутися. Мрук помалу підвівся, відгорнув з чола лишайники й цвіль, з хрустом випростав задубілу спину й повиривав пророслі в дерен корені.

Не зійшов, однак, на поле битви, де татари ходили з насадженою на спис головою Смеркорода. Не пішов до Жмігруда ані в ліси, щоб шукати Якуба.

Мрук зійшов під землю, бо відчув здригання серця Зміїного Короля. По цілому Бескиду пройшов дрож, захвилювалися трави на полонинах, зашумів вітер у гілках святих буків. А Мрук знав, що серце здригнулося, бо було вкрадене, і знав, хто його вкрав.

Аби зійти до підземного світу, треба або померти, або подолати плутанину коренів і товстий шар землі, яка тут, у горах, є щільною, глинистою і повною кісток прадавніх істот, а також каменів, принесених віки тому великою кригою. Земля знала, однак, Мрука й любила його за досконалу, камінну нерухомість. Знала запах його тіла й ритм биття його серця. Тому Мрук не мусив ані вмирати, ані прокопуватися крізь різні шари світу, аби лоно землі відкрилося для нього зручною печерою.

Він ішов та ішов, усе глибше й глибше. Мандрував широкими, пробитими водою тунелями й поплутаними коридорами в чорній землі, де корені дерев звисали згори, бліді й тоненькі, як волосся старих людей. Минав підземні озера й струмки, і гроти такі великі, як нутро кафедрального собору в Тарнові. Часом дорогу йому освітлювали колонії дивних грибів і мерехтливої цвілі, частіше, однак, у мороці — чорному й повному розколин, як темрява перед початком часу. Але Мрукові не потрібно було багато світла, бо він став дуже схожим на камінь. На підземних стежках зустрічав павуків, кротів та інші таємничі створіння, які не мають назви. Бачив також померлих. Зміїний Король опікувався-бо тими душами, які потрапили до країни смерті до того, як у цю частину світу прийшов правдивий Бог, а також тими, які з різних причин Бога не пізнали.

Саме в країні померлих зустрів Мрук Алла-акбу. Божество прокрадалося в темряві із серцем Зміїного Короля, схованим у грудях. Усі підземні створіння давали йому дорогу, бо Алла-акба гидкіший від самого диявола. Певно, тому нікому не дозволяє дивитися на себе і ніхто не робить його малюнків, навіть ті, які йому поклоняються: неподобні турки й бридкі жиди.

— Жиди не поклоняються ніякому Алла-акбі, — заперечує Якуб.

— О, ти якраз про жидів знаєш найбільше.

— Я працював у одного. Він був добрим паном. Рубін Кольман, але ми його прозивали Колькопф, айнекляйнемітешмок.

— Гляньте на нього, спершу у жида, тепер у відьми, — хихоче котяра. — І гадаєш, що той твій Рубін айне кляйне в штанці срайне сказав би тобі, що кланяється Алла-акбі?

Якуб не знає, що на те відповісти, а Замазура гордо настовбурчує хвіст, наче мовчання Якуба — це незаперечний доказ вини старого Рубіна.

Мрук потихеньку пішов за Алла-акбою. Щільно закутаний коконом слів, отриманих від Бога або когось дуже на нього схожого, він був для татарського божка невидимим. Бо навіть якщо Алла бачив його, то він здавався йому всього лиш іще однією душею, що заблукала в підземному світі.

Так дійшли вони на поверхню до табору татар, і ніхто не спостеріг того, що Мрук іде слідами Алла-акби. Лиш коли божество зупинилося перед вождем Бурундаєм і почало впихати йому нутрощі назад до розтятого Якубовим мечем черева, Мрук озвався:

— Алла-акба!

Усі завмерли, і над табором запала тиша. Алла-акба скривив свою жаб’ячо-слимачу морду й бурхнув парою з ніздрів.

— А ти хто, шмаркачу?

— Я Мрук. Я прийшов забрати те, що ти вкрав у Зміїного Короля.

Алла-акба глузливо зареготав, і через хвилину вже всі татари навколо ревли від сміху. Здавалося, що навіть їхні прудкі коні іржуть, потішаючись.

— Ооо, тримайте мене, бо мені бебехи знову випадуть! — Бурундай схопився за перев’язаний тулуб. — От якого рицаря без панцера прислав король гір!

— Король-сруль. Серця не віддамо, але можеш старому гадові віднести інший подарунок. — Один з отаманів вискочив перед військо, спустив штани, випнув зад і висрався перед Мруком, ще й голосно пердів на загальну радість татар. — Ось і подарунок, гідний твого короля.

— Я прийшов до тебе, Алла-акба, не до них, — незворушно відповів Мрук. — Віддай серце, або буду з тобою битися.

— Тікай звідси, хлопче, але підстрибом, бо непереливки тобі буде, як нам набриднуть твої жарти. — Божество сплюнуло хлопцеві під ноги, а тоді озвався Бурундай:

— Ану, Алла-акба, не позбавляй нас потіхи! Стань до бою, покажи гівнюку!

— Покажи йому! Покажи! — долинуло з незліченних горлянок.

Алла-акба примружив жовті очиська. Поганські боги мусять слухати своїх прибічників, бо від них залежить їхня сила, тому він неохоче вийняв обушок з руки одного з татар і кинув його Мрукові. Хлопець зграбно впіймав зброю і уважно її оглянув. Це була просто кінська щелепа, прив’язана ременями до кінця букової палиці, ані гарна, ані добре виважена. Махнув нею для проби раз і другий.

— Ти мене боїшся, Алла-акба, якщо даєш мені щось подібне замість зброї?

Алла-акба почервонів, але татари почати плескати в долоні й вити від задоволення, бо серед них хоробрість вважається найбільшою чеснотою. Сам Бурундай підвівся зі стогоном і вручив Мрукові свою чудову шаблю з дамаської сталі, легку, як вербова гілка, але гостру, як коса в жнива.

Розлючений рик Алла-акби розірвав повітря. Божок скочив на Мрука, наче змія під час полювання; свиснув шаблею, клацнув пащею — і нічого. Мрук стояв на три кроки далі. Алла-акба скочив знову, і знову, і знову. Щоразу супротивник дивовижним чином опинявся далі, ніж він гадав.

— Гей, Алла-акба! Ти нам забороняєш напої, міцніші від кумису, а сам п’яний! — вигукнув Бурундай, викликавши шквал сміху.

— Мовчи, бо будеш наступний. — Божество облизало товсті губи й застосувало підступний прийом, яким поклав не одного зухвалого фехтувальника сходу і заходу. Але Мрук, огорнутий словами, які дав йому Бог або хтось дуже на нього схожий, із дзенькотом відбив удар.

Бо Мрук міг, завдяки тим словам, заглядати поза час і бачив кожен рух Алла-акби задовго до того, як божок устигав лиш подумати про нього. Потворне татарське божество засапалося й важко дихало. Різало й било наосліп, але Мрук завжди випереджав його думки. Цей шмаркач водив за ніс великого Алла-акбу, якому кланявся сам найвищий хан на далекому сході! Татари вже не сміялися. Мовчали, а божок відчував на собі їхні погляди.

З Алли-акби вже було досить цього бою-не-бою, який тривав і тривав, а нікого ще жодного разу не зачепило. Він зупинився, щоб прикликати свої божественні сили і в цей спосіб рознести Мрука на клапті, коли той раптом махнув шаблею знизу й розпанахав Алла-акбі груди, з хрустом відділивши ребра від груднини. Божество захиталося, пустило з рота криваві бульки, а Мрук вільною рукою вирвав йому з грудей серце — зміїне серце.

Було воно гарним, усе поросло перами більш барвистими, ніж хвіст найпихатішого півня. Хлопець якийсь час розглядав його. Великий, непереможний Алла-акба хрипів біля його ніг, а татари стояли, онімілі. А потім один за другим попадали перед Мовчуном на коліна.

— Зміїне серце виконує бажання того, хто його здобуде, але це ви виконаєте моє бажання, — сказав син Зміїного Короля, який зовсім не був його справжнім сином. — Ви звільните всіх полонених, яких узяли в ясир. Ще сьогодні підете геть з цих гір і ніколи не повернетесь. А якщо повернетеся — загинете від моєї руки. Я Мрук, син змій.

— О, найсвітліший пане, обличчя якого затьмарює блиск самого сонця, — озвався Бурундай. — Дай слово нам, негідним, які є всього лиш собаками, що не буде нам кривди, і ми звільнимо бранців і повернемося в орду хоч би й зараз. Дай нам тільки трохи часу, бо полонені в долині з другого боку тієї гори.

— Добре, даю вам моє слово. А зараз ідіть, але не баріться.

Із цими словами Мрук відпустив татар і знову зійшов у підземелля, аби віддати Зміїному Королю його серце. А Батько, який не був його батьком, полегшено зітхнув і ворухнувся у своєму споконвічному сні.

— Любий мій сину, — сказав, а дерева по цілому Бескиду зашуміли від його голосу. Коли Зміїний Король говорить, його можна почути в шумі карпатських буків.

У цей самий час Якуб зі своїми опришками напав на татар, що йшли через ліс, аби звільнити бранців. Татари, шоковані сороміцькою поразкою Алла-акби, лізли безладною хмарою, зовсім не дбаючи про обережність. Жодного не лишилося. Якуб вирізав усіх до одного. Начебто тільки Алла-акба втік, перетворившись на когута, а може, на кота, різне про це розказують. Якуб не знав про обіцянку Мрука, а якби й знав, то не дуже б на неї зважав; навіть хами в Бескиді знали, що Мрук дурний, а що ж значить обітниця дурня. На чолі радісних чоловіків, жінок і дітей, звільнених із татарської неволі, рушив тоді Якуб до Жмігруда. Його вітали як короля, який повертається з переможного походу.

Наступного дня під Мрукову яблуню прийшла Магура. Сам Мрук знову був там, знову занурений у слова, отримані від Бога або когось дуже на нього схожого, і прагнув тільки, аби йому дали спокій і дозволили знову старіти й обростати мохом.

— Якуб, хлопець із хамів, винищив татар і звільнив наших людей з неволі, — сказала Магура після довгого мовчання, коли стало ясно, що її брат не озветься першим.

— Не треба було їх убивати. Вони б самі пішли й залишили полонених.

Магура пирхнула.

— Ти й справді такий дурний, як усі розказують.

Камінне мовчання Мрука збило її з пантелику.

— Я виходжу за Якуба, як тільки мине жалоба за полеглими, — повідомила вона. — Він буде добрим володарем свого народу.

Довго ще чекала, але не дочекалася жодної відповіді. Коли йшла геть, обличчя Мрука блищало від беззвучних сліз, і мусив він дуже міцно триматися слів, дарованих Богом або кимось дуже на нього схожим, бо якби і вони покинули його, то не залишилось би в Мрука на цьому світі вже нічого.

А Якуб правив багато років, правив мудро і справедливо, любимий усім зміїним народом і, може, навіть Магурою. Кажуть, що коли він помер і розсипали його прах по полонинах, вона пішла в ліс і стала пустельницею. Мрукові дали спокій, аби гнив під яблунею. З часом його гора поросла лісом, і через той ліс зовсім уже не було видно світла. А Мрук навіть тоді не пішов з-під яблуні, і змінилося лиш те, що більше став пити. І ніхто, крім нього, ніколи не дізнався, що уся ця історія була легендою про зміїне серце.

— І це все? — запитує Якуб Шеля.

— Кінець і кадило, хто слухав, той дурило, — хихоче Замазура.

— Дурна ця казка.

— Сам ти дурний.

— Навіть не відомо, що то були за слова, які дали Мрукові чарівну силу.

— Не знаю, чи «чарівна» є добрим словом.

— Баламутиш, котяро.

— Моя справа затемнювати те, що ясне, і скаламучувати те, що прозоре. А якщо тобі цікаво, то пошукай Мрука і запитай сам.

— Але де? Йому сьогодні має бути більше років, ніж мав Старий Мишка, хай йому земля буде пухом. А найімовірніше, що вже взагалі неживий.

— Добрий боже Чорнобоже, Кубо, з тебе такий йолоп, що ти сам міг би бути героєм казки.

XXIX. ПРО МРУКА ВДРУГЕ

— Повідають, що розказування казок — це заняття для дурнів. Більшими дурнями є лише ті, хто ці вигадки слухає.

Так каже Лихий Чоловік. Він схиляється, щоб витягти із сильця молодого зайчика. Звірятко мертве, але віднедавна, його можна буде з’їсти, мухи ще не встигли відкласти в ньому своїх яєць. День гарний, сонячний, світло ллється з неба. Майже літо.

— В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа, амінь. Почнемо від початку, тільки ковтнемо що-небудь, бо розповідь не коротка, і на саму думку, що я мав би тобі її переказати, мене вже сушить не знати як.

І Лихий Чоловік починає розказувати:

Ну, почалося все з того, що мене виперли з монастиря. Чого ти так дивишся? Що з монастиря? Ага, не один би сказав, що сам пішов, бо завжди краще виглядає, коли ми кажемо, ніби щось зробили самі, що це був наш вибір. Який хлоп скаже, що його баба з хати на чотири вітри прогнала? Га? Але все це неправда і гівна варте. Мене от з монастиря погнали та й усе, а за що — це вже не твоя справа.

Життя пустельника не дуже відрізняється від перебування в монастирі. Працюєш і молишся. Хіба що не мусиш вставати серед ночі, якщо тобі не хочеться, ані сповідатися надто часто не мусиш, і ніхто тебе не обгавкує, скільки випиваєш. На додаток знайдуться такі, що скажуть, ніби ти розумний, як Соломон, і святий, як сам Петропавло. Хліба тобі принесуть, слоїк смальцю або кварту горілки. Власне кажучи, для самотнього хлопа нема кращого фаху, ніж пустельництво. Подумай про це, Кубо, я тобі поганого не пораджу. Хоча перша зима була важкою. Я, бачиш, дурний був, що пустельництво розпочав на святого Мартина, замість перечекати десь морози й почати на святого Григорія. Холод мені в келію влазив усіма щілинами, а дрова скінчилися ще на руське Різдво. Якби не горілка й дівки, точно би дав дуба. Що ти так дивуєшся? Молодий я був, а молодий — завжди гарний.

Лихий Чоловік знову добуває бурдюк з-за пазухи, присмоктується до нього, як кліщ. Усередині хлюпає оковита. Якуб чекає, не квапить, боїться відштовхнути старого поспіхом, хоча нетерплячість грає в нього під шкірою. Бурдюк чималий, але й спрага у діда величезна.

— Може, баби й горілка — це було б замало, і може, кинув би келію до холери. Може, й кинув би, якби не ті миші.

Як це, які миші? Звичайні, мишасті, з хвостом і вухами. Польові або лісові, дідько їх знає. Завелися у мене в кутку, в дірі під підлогою. Завелися — то й завелися, пише ж бо мудрий Арістотель, що миші беруться з бруду й старого ганчір’я, ну, а одного й другого в тій моїй самітні не бракувало. Є створіння, які беруться нізвідки: миші, вужі, хробаки. Чув я, що один давній майстер з Нідерландів на своїй картині про створення світу намалював різних дивних риб, які виходять з води; це смішно, бо хто таке чув, щоб коропи й щупаки вилазили з річок та озер і мандрували на чотирьох лапах. Ну, значить, щоб миші з бруду — то так. Але щоб з риби ящур, а з черепахи птах — незрозуміло. Що, може, ще й людина з мавпи, га?

З моїми мишами щось, однак, мусило бути не так. Однієї ночі розбудило мене попискування, тихеньке, як у кажанів. Дивлюся, дивлюся — а там лежить стара миша, а біля неї більше десятка малих голих кульок, що присмокталися до її пипок, як гали[8] до листя. Мабуть, мишенята, думаю собі. Тобто не всі миші заводяться самі собою, а деякі народжуються, як справжні тварини.

І я тоді нікуди не пішов. Ходив до лісу по хмиз і грів келію, хоча заморожені гілочки диміли, як чорт з матір’ю, і неможливо було через це всередині витримати. Але я грів, щоб мишам не було холодно. Якби я пішов, то напевно б здохли. Кляті миші.

Я любив їх розглядати й часом підкидав їм у діру кульку з хліба. Минув, може, тиждень, а може, ні, і стара миша зжерла малих. Лежала з отакенним роздутим черевом, отаким, о, товста, як опасиста свиня, а навкруг валялися відгризені голівки й шматочки хвостів.

Я хотів її, заразу, затовкти палицею від мітли, але, холера, не зміг.

Природа — це усе ж курва. Не розумію, як можна було написати в святих книгах, що Бог створив світ і знав, що це було добре. Хуй там добре. Кожен кожного жере, і нічого немає, тільки страх, хвороба й здихання. Біля підніжжя трону Господнього мають чутися не ангельські співи, а одне тільки повне болю скавуління. І нема відпочинку, немає в природі шабасу ані неділі. Ну, а якщо цю машину смерті запустив у рух Бог, то він або не є Богом, або зовсім задовбаний. Природа — це святиня сатани.

Під кінець зими, коли починається голод, стара миша привела на світ ще один приплід. Шістнадцять малих. А потім зникла. Певно, куниця її зжерла або кіт. Я давав потім тим мишам смоктати ганчірку, змочену в молоці. Кілька днів це тривало; здихали одна за одною.

Так минали дні тієї найпаршивішої пори року, коли зима, здається, не має кінця. А потім щось здригнулося в приспаному серці світу, і це була весна. Разом з весною прийшла і вона.

Не запитуй хто. Ти й сам добре знаєш. Стояла на порозі моєї самітні гарна, як грозова хмара. Пульсував у ній вогонь, якого прагнуть усі чоловіки на світі і якого всі так сильно бояться.

Забирайся, каже. Я була тут до тебе.

Я якось так здогадався в першу ж хвилину, ким вона є, але вдавав перед нею і перед собою, що зовсім не знаю. Надто сильно мені, бачиш, подобалася.

Я почастував її горілкою, вигнаною з букових горішків. Тією, після якої сни завжди такі гарні. Прийняла. Відьми люблять випити. Горілка зближує людей, тож вона, щоправда, і далі до мене суворо, забирайся — але наче вже менше. Що вона собі це місце минулого року вподобала, тут, на цій горі, неподалік, чекала тільки весни, аби вселитися. Подумала, мабуть, що помилилася, бо що то за святий муж, який воліє вихилити келих замість сьорбати джерельну воду.

Ми довго говорили. Я розповів їй про тих мишей. Вона: що закон природи й цикл життя. Що ніч і що день, повня й молодик, що літо і що зима. Але дзуськи це правда, Кубо. Для миші нема жодного циклу. Миша народжується, живе й здихає. Так само ти, так само я. І немає жодного порядку ані ладу. Так може здаватися, коли все спокійно, а ти ситий і задоволений, коли ти пан або відьма. Саме так, відьма, бо відьми теж мають владу, хоча й іншу, ніж пани.

Лихий Чоловік замовкає. Довго мандрують лісом, Якуб і він. Більшість силець пуста, тільки в деяких є якась лісова дрібнота, покалічена чи мертва. Самогонник випускає живі створіння й страшенно лається вголос, особливо на білок, курви нехрещені, ані з них м’яса, ані хутра. Зате коли в пастці на лисів опиняється ласка, тобто ласиця, він обережно відмикає защіпку й заспокійливо щось примовляє. Це триває якийсь час, бо ласка кидається й кусає, але Лихий Чоловік має дивовижно вправні пальці, хоч великі й розпухлі, як сардельки. Нарешті пастка відмикається і тваринка тікає геть, вже її немає, тільки низенькі кущики брусниці шелестять якийсь час. Якуб трохи дивується, бо ж відомо, що ласка, мов та змія, і сидить в ній зло, а коли зустрічаєш її, то слід її вбити.

Довго ще йдуть через ліс, попиваючи горілку, бо горілка добре п’ється в лісі, і Якуб замислюється, чи це вже кінець оповіді. Лихий Чоловік не такий, як Замазура, не вміє розказувати, і Шеля не знає, чи це кінець, чи ні. Але, найімовірніше, ні, бо старий нарешті продовжує:

Хамом кидає і мотає все його життя. Хам — це листок на вітрі, солом’яний сніп, хвиля на поверхні ставу. Можливо, що з панами й відьмами так само, але вони вдають, що інакше, що це вони уярмлюють вітер, як норовисту кобилу, й кажуть йому віяти, куди самі схочуть; не знаю, ніколи я не був паном ані чарівником. Іноді, одначе, коли я такий п’яний, що аж тверезий, то являється мені в цьому безглузді якийсь глузд, непевний, як нитка бабиного літа. Гризе він мене й не дає спокою. Тоді я славлю Бога, який часом ніби є, а часом його немає, що створив він мене хамом і наказав вести хамське життя. Бо коли ти дозволяєш, щоб вітер тобою шарпав, коли сам станеш шарпанням, тоді ти вже не листок, а камінь, а камінь є створінням досконалим, і ніщо його не хвилює.

Випиймо ще, сину.

Питаєш, що з відьмою? А нічого. Пішла на світанку. Потім ми довго не розмовляли, ой, довго. Так вийшло.

Що це в тебе така міна? Не крути, я ж бачу. Виверти залиш своїй відьмі. Я лихий чоловік і ненавиджу брехню. А, вже знаю — ні, справді, тобі про це йдеться? Чи ми спали одне з одним? Дурний ти, Кубо. Сам собі дай відповідь. І не дивуйся занадто, бо це ще одна відьмівська річ: справи дупою залагоджувати.

Минуло дуже мало часу, і хами покохали відьму. Ну, бо як тут не покохати, якщо вона допомагає лікувати не тільки втомлений дух, але й болі в кістках, і ковтун, і золотуху, а ще помагає завагітніти тим бабам, які цього хочуть, і не завагітніти тим, які не хочуть. Для чого ж тоді потрібна Соломонова мудрість? Навіть дівки не хотіли вже гріти мого шибеника, у кожному разі, не більше ніж одна нараз.

Одного разу я прийшов під хату чарівниці. Смеркалося, і ліс парував мороком і туманом. Нічні створіння та істоти, які живуть у темряві, виповзали з-під бурелому й розсідалися на гілках дерев. Здавалося, що їх більше, ніж зазвичай. Їхній шепіт розносився у вечірньому шумі, але вони не насмілювалися непокоїти мене. Святий муж залишається святим мужем, навіть вигнаний і видовбаний в три дупи, і має знак, видимий для тих, які вміють дивитися. Тільки одне винятково нахабне створіння зачепило мене шкіряним крилом і спробувало вчепитися мені у волосся, але я відігнав його словами, яких колись навчив мене в монастирі Бог або хтось дуже на нього схожий. У папоротях я наштовхнувся на двох примар-дитинчат, що жалібно квилили. Тулилися одне до одного, одне смоктало великий палець на нозі. Я одіслав їх у засвіти; там вони влаштуються по-своєму, якщо якісь засвіти існують. А чи потраплять до неба, чи до пекла, чи в якийсь інший бездонний лімб — не моя це справа. Важливо, що не повинні самі блукати по світі, бо це вже не їхнє місце. Забрали в мене трохи часу ті примари, і поки я з ними закінчив, зробилося вже зовсім темно.

Правду сказати, я не хотів потрапити до відьминого дому. Однак нічний ліс поплутав мені стежки, а може, доклалися до того ще й кілька солідних ковтків самогонки, бо жаль мені стало тих примар-дитинчат, про яких люди думають, що це янголята, і через той жаль мусив випити. Ну, неважливо як, важливо, що потрапив. Світло з вікон її дому заманливо блищало в темній гущавині. Я пішов, хоча й знав, що не слід вірити вогням у лісі.

Іду, дивлюся. На порозі напівлежить хлоп. Очманіло вдивляється в ніч, перебуваючи в дивному ступорі, як кінь, прив’язаний до плоту цілий день, як цепний пес. Тут же лежить бурдюк і напівспалена люлька. Нюхаю, думаю — мак і дурман, хіба так. Заглядаю всередину і аж мушу перехреститися, раз по-римському й для певності трикратно по-руському.

На лежанці, трохи чистішій від моєї, два рогаті чорти педрають бабу, досить навіть гарну й ще молоду. Один чорт має оленячі роги, а другий ріжки маленькі й вкриті шкірою і велике черево. Саму бабу я заледве впізнав, бо на її обличчі малювалася така сама дерев’яна тупість, як у хлопа за порогом. Однак я пригадав, що свого часу вона приходила була до мене, що ніби вже третій рік намагається зі своїм хлопом мати дитину, і нічого не виходить; і хай би вже навіть донька була, необов’язково син, хоча з донькою, відомо, більше клопотів — але хай би була. Але що я, пророк Ілля? Чудесним способом дитини їй не зроблю, а нечудесним не годиться, бо заміжня, а якусь пристойність навіть святий муж мусить мати.

Відступаю, а там відьма. Несе жмутики трав в одній руці й кремінний серп у другій.

Що, святий муже, може, приєднаєшся? — усміхається, наче змія.

Що тут, до ясної курви, діється?! — запитую ґречно.

Помагаю людям, вона на те. Так, як умію. Хочуть дитину, буде дитина. Прийшли вчора, прийшли сьогодні, завтра теж прийдуть. Щоб напевно вдалося.

Вони знають?

А яке це має значення?

Не повинно так бути, кручу головою. Не в такий спосіб.

Звідки тобі або мені знати, як повинні виглядати речі на світі?

Згинь ти із тим своїм відьмівським мисленням, кажу і роблю ковток з пляшки за пазухою. Сивуха добре діє на чари, бо роз’яснює думки в голові. Не зважаючи на чарівницю, штурхаю бідолашного хама, який лежить за порогом.

Гей, пробудися! — гукаю. Чорти твою бабу пердолять!

Нічого не діється. Навіть копняки не помагають, хлоп лиш водить довкола сумними собачими очима. Мене бере охота видлубати йому ті більма. Відьма сміється в мене за спиною, і це дуже поганий, воронячий сміх. Може, я б тій курві й приложив, але дивлюся, а тут переді мною виростає той товстий кудлатий чорт. Має зо два сажня зросту, велику голову, собачий віддих, а прутень, як моя рука.

Неславко, що це за шмаркач? — питає.

Я хотів би відігнати його словами, яким навчив мене Бог або хтось дуже на нього схожий; знаю, що я міг би, подіяло б. Але слова плутаються в голові, губляться й розлазяться від страху, ну, бо чорт — це все-таки чорт.

Ну як це, що далі? Драпав я до пустельні, скільки сил у дупі. От що далі. Ліс плутав мені стежки. За мною слідували мандрівні вогники й інші лісові духи, яких не повинно бути, а вони все одно є. Мало підштанки не обісрав. Примчав додому, коли вже дніло. Захряснув двері, схопив чотки й упав на коліна перед іконою святого Миколая чи кого там ще, не знаю, бо по-руському писана. Але хай там навіть чорт, важливо, що святий. Ось вона, тут, на стіні. Та знаю я, що ти не читаєш і не пишеш, бо бідний хам без землі. Могла б тебе відьма бодай букв навчити, ніж перетворювати на дерева, котів чи на хуй знає що.

Звідки я знаю? Хи-хи-хи! Пильнуй, що кажеш Замазурі. Це облудник і брехун, а на додаток першорядний пліткар, язик має довший від хвоста.

Звідки він узявся, питаєш? Та приплентався, зараза, одного дня. Мабуть, води йому хотілося, бо не вірю, що так, від доброго серця. Але знаєш, не всі лісові духи тягнуться до відьом, деякі не уникають пустельників і ченців. І не кожне старе божество є ворогом Єзу Христа, але тут важко розрізняти, і краще з ними не мати справи.

Це Замазура розповів мені, як та відьма краде молоко. Не кривися. Кожен знає, що чарівниці на молоко дуже ласі, а крім того годують змій власними цицьками. Не можуть мати більше дітей, ніж одна донька, тому їхні груди швидко стають висхлими, як тріска. Тому й крадуть чародійським способом молоко в баб-годувальниць, а деякі хитріші також у худоби, у корів, овець і кіз. На Чорноболоті на західному березі Віслоки жила начебто колись відьма, яка відбирала навіть пташине молоко у голубів; так було.

Замазурі траплялося і щось добре зробити, хоча часто випадково. Оберігав, наприклад, родину Пекелків, Анну і Йоахима. Сам, з власної волі. Я часто думав, чому саме їх. Може, на зло відьмі, бо та їх чомусь не любить, особливо Йоахима, може, за те, що то Божі люди. Здається мені також, що симпатія Замазури має щось спільне з хвостом Анни. Ну так, хвостом. Старі люди, які її пам’ятають з дитинства, добре про це знають, бо зараз того її хвоста, мабуть, ніхто, крім Йоахима, не бачить. Кажуть, що в жилах таких виродків тече кров бісів, і такі діти — це доказ, що чорт уплутався під спідницю матері чи бабці. Замазура, може, думає, що це якась його своячка. Хе, дурний.

Питаєш, чому його в такому разі Пекелки віддали відьмі? Ну, ти вже, певно, знаєш, що чарівниця нічого задарма й від щирого серця не робить і що будь-які чари мають свою ціну. Мали тоді й Пекелки просити в неї допомоги, бо довго вже старалися народити дитину, і нічого. Я їм трохи дивуюся, бо це люди добрі й побожні, але якщо чоловік про щось Бога від усього серця просить, а той нічого й нічого, то шукає інших шляхів. Неможливо на світі хотіти чогось більше, ніж дитини. Ну, а що потім, відомо. Прийшла відьма по платіж, побачила Замазуру, сподобався їй, то й узяла.

А що це має спільного з Мруком? Що ніби Мрук — це я? Мабуть, Замазура тобі цих дурниць нарозказував. Слухай його, то ніколи тобі казок не забракне. А правда така, що там, де відьма має свій дім, стояв давним-давно замок, яким володів чорнокнижник з таким іменем. Продав начебто душу дияволові, і сьогодні залишилися від нього тільки спогади в казках старих баб. У лісі можна ще знайти залишки оборонних валів. Дивно, що ти досі їх не помітив. Ех, придалося б тобі трохи побути в монастирі. Навчився б уважності, навчився б дивитися й слухати, може, більше речей став би помічати.

На твоєму місці я б також був обережнішим із відьмою. Ти молодий, а молоді часто пхаються з почуттями туди, куди не треба, а потім мають тільки жаль і страждання. Знай також, що серце серцем, але тіла теж прив’язуються навзаєм одне до одного, і важко буває, якщо недобре вибрати. Можна не мати серця, а однак прив’язатися до когось.

Що ти такий здивований? Слух я маю добрий, а твого серця не чую. І мені навіть не цікаво, що ти з ним зробив, бо, безперечно, щось дурне, а як раз віддаси, то втратиш його назавжди. Ти, мабуть, про це знаєш, і видно, що подорожуєш у пошуках нового серця. Так наче вертаєшся додому; один поганський мудрець написав, що серце є домом людини, і повторював це за ним потім один чернець з Німеччини, за що його, зрештою, мало не спалили на вогнищі. І тому я б тобі радив: кинь ту відьму до холери, поки ще є час.

Є така розповідь про мандрівника, який вертався з війни додому й, зустрівши на своєму шляху відьму, пробув на її острові купу років, бо в цьому теж полягає роль таких, як вона, щоб відводити від мети, щоб чоловік тупцював на місці й думав, що так має бути, що це справжнє життя. Бо, може, ти ще серце знайдеш, але якщо відмовишся, то всохнеш, і залишиться від тебе тільки те, що зовні, а всередині зжере тебе цвіль і хробаччя. Гадаєш, тоді відьма хотітиме тебе? Такого старого й порожнього? Піде, коли вже нічого в тобі не залишиться, і тільки її й бачили.

Гей, чекай, куди це ти? Кубо? Кубо! Ми ж горілки не допили…

XXX. ПРО КОРИСТЬ, ЩО ВИПЛИВАЄ З ПРАЦІ

Повідають, що пустельниця Слава могла виглядати дуже молодо, якщо хотіла. І одні твердили, що то була дія чарів, а інші, що це завдяки чорній фарбі для вій, цегляному мастилу для вуст і ополіскувачу з рум’янку, мильнянки й звіробою для освітлення волосся.

Проте коли напівтверезий Якуб увірвався в її хату, повторюючи п’яте через десяте те, що йому допіру розповіли Замазура й Лихий Чоловік, Слава згорбилася над столом, сплела пальці рук і виглядала просто старою.

До цих рук Якуб приглядався довго, бо пустельниця довго мовчала. Були це руки сильні й спрацьовані, позначені блакитними горбочками жил, майже чоловічі; гарні. Ні по чому так не знати віку, як по руках.

— Що під моїм дахом чорти спілкуються з отуманеними травою бабами? — озвалася вона нарешті, а кожен звук рипів, як кільця іржавого ланцюга. — Що тримаю тебе в домі, аби ти постарів, а я тоді зможу тебе кинути? І що чарами краду молоко, щоб годувати ним змій, так?

Якуб розглядав личаки на своїх ногах. Сором ріс у ньому й червоним раком виповзав на обличчя. Яким дурним він здавався сам собі! Лихий Чоловік може зараз втішатися, що Якуб проковтнув його безглузді вигадки.

— І ти не подумав, навіщо б я мала тих змій молоком годувати? Цицьки мені лоскотати — для того я маю тебе. А як не тебе, то когось собі знайду. Ну, що ти червонієш, як панночка? Приходиш, говориш усякі свинства, а потім рум’янишся; невиннятко, можна подумати.

— Але ж я сам бачив у тебе тих чортів!

— Яких знову, курва, чортів?

— Як це яких? Того, худого, з оленячими рогами і того, товстого, з цапиними.

— Коли це ти їх тут ніби бачив?

— Ну, як перший раз повернувся від пустельника… Від Лихого Чоловіка.

— Пам’ятаю. Так напився, що повинен би на колінах благати, щоб я тебе взагалі до хати впустила. А я, дурна, не тільки впустила, то ще й дала тобі. Гадаєш, дуже приємно п’яному хлопові давати? Навіть такому красунчику, як ти.

— Не раз я напивався, а чортів ніколи не бачив, — надувся Якуб.

— А ти хоч знаєш, на чому Лихий Чоловік той самогон настоює?! У селі кажуть, що на дурмані, який часом у полі знаходять. Часом на полині. А як притисне його, то навіть на букових горішках. Від одного, другого і третього, Кубо, голова так дуріє, що аж ну.

— А спала з ним?

— А що тобі до того, з ким я спала? — спокійно відповіла пустельниця, і цей спокій зовсім спантеличив юнака. Баби не повинні так говорити про ці справи.

— Замазура розповідав.

— Замазура?

— Ну… що Лихий Чоловік — це Мрук з легенди, а ти — Королева Магура…

— Але, Кубо, немає когутів, які говорять. Хай навіть такі хитрі й кмітливі, як Замазура.

Якуб зовсім збаранів.

— Ко… когут?

Наче на підтвердження цих слів з подвір’я долинуло голосне піяння. Шеля зиркнув через вікно. По плоті з хмизу гордо походжав чорний пихатий півень. Його червоний гребінь і набухлі нарости були найбільшими, які юнак будь-коли бачив. Холодні краплі поту виступили на хлопцевому чолі.

— Кубо, що з тобою? — розхвилювалася Слава. Вона сіла біля нього на лавці, обняла рукою. — Надто довго я тебе тут тримаю, від браку людей у тебе вже паморочиться в голові. Врятувати я тебе врятувала, відгодувати відгодувала, живеться нам добре, і навіть люди нічого не кажуть, бо бояться мене. Може, не треба було мені навчати тебе чарів, може, це зарано було. Ти повинен піти, попрацювати, перемовитися з кимось. Тільки не з Лихим Чоловіком. Я чула, що у Кендзьорів ставитимуть нову хату, бо середній син на Масницю оженився, і ніби його баба вже з животом ходить. Ти хлоп сильний, жилавий; напевно допомозі зрадіють. Іди, виспися, протверезися.

Спантеличений Якуб поплентався на своє горище. Коли настала ніч, а він усе ще висів між явою і сном, прийшла до нього Слава. В темноті вона знову була молодою, пахла травами, як розігріта лука. Міцно втулилася в його тіло й нічого не казала, бо й непотрібно було.

З тією працею — то пустельниця мала, однак, слушність. Наступного дня Якуб пішов у село, пішов неохоче, бо вже відвик від людей. Проте хлопи залюбки прийняли його допомогу, хоча й дивувалися. Один лиш Йоахим Пекелек заперечував і назвав юнака відьминим бахуром. Дали один одному по морді, та й усе; потім капусту з горохом на обід їли з однієї миски й одною ложкою по черзі, бо Якуб забув свою. Шеля повернувся до себе втомлений, задоволений і без жодної непотрібної думки в голові.

Наступного дня знову пішов у село, але нікого за роботою не застав. Була ж бо неділя, але Якуб якось про те забув, бо Слава не визнавала неділь, шабасів ані свят, хоча для рівноваги не дотримувалася жодних постів. У її домі панував вічний понеділок.

Цієї неділі частина хамів пішла до костелу у Фолюші, а частина до церкви у Святковій, за магурським хребтом. Якуб подумав, що, може, й він зайде до костелу, бо давно вже там не був. Коли, однак, за пів години до меси з долини долинуло бамкання недільних дзвонів, Шелю охопила якась дивна огида, і до храму він не дійшов. Зайде через тиждень, подумав, або як матиме потребу, або колись там. Ну.

Він потинявся трохи по лісі, але це не принесло йому розради, і щось гнівне калаталося в нього між головою й грудьми. Тож він повернув до хати пустельниці й досить довго кружляв довкіл, розглядаючись за валами й іншими залишками прадавнього замку Зміїного Короля, про який розповідав Лихий Чоловік. Важко сказати, чи він щось помітив, бо в бескидському лісі повно ярів і крутих пагорбів, які нагадують стародавні укріплення або якісь дивні котячі замки.

Сонце пересунулося на небі, і Якуб повернувся нарешті до Слави, голодний і злий тим родом злості, який буває після змарнованого дня. Ліг спати, коли ще було світло, і снилися йому сни поплутані, як зміїні тіла.

На щастя, наступного дня знову настав понеділок, звичайний і справжній, як окраєць хліба. Якуб по вуха поринув у працю: обтісував букові колоди від бокових гілок і вигладжував сучки великим рубанком. Сучків було немало, тож робота йшла нешвидко. Тим паче, що працював Якуб із Йоахимом Пекелком, і тому думки Шелі постійно кружляли навколо Мрука й почутих останнім часом розповідей. Пекелек виявився добрим товаришем, працьовитим і веселим, хоч, може, надто потайливим. Мусило минути кілька днів, перш ніж Якуб запитав:

— Йоахиме, а що ви знаєте про Мрука?

— Про Мрука? — здивувався той.

— Ага.

— Такі собі балачки, — Йоахим знизав плечима. — Був начебто давним-давно в Бескиді могутній чарівник. Мруком його називали, бо цурався він людей. Душу, кажуть, продав дияволу, і за це його Бог покарав. Замок Мрука провалився під землю, а сам він перетворився на камінь. А чому це тебе так на вигадки потягло?

Тож Якуб розповів те, що почув від Замазури й Лихого Чоловіка. Промовчав тільки про котячу чи когутячу постать того першого. Йоахим слухав і слухав, навіть працювати перестав.

— І що, Йоахиме? Гадаєте, хтось із них є справжнім Мруком? Пустельниця або Лихий Чоловік? Га, Йоахиме?

— Що? Що ти кажеш? Ет, ні, то лиш балачки баб і старих дідів. — Він на хвильку замовк і повернувся до загладжування сучків. Довго не витримав. — Кажеш, що пустельниця краде молоко? І що стара відьма неплідність чортовим прутнем лікує?

— Ну… Так казав Лихий Чоловік, оце й все, що я знаю. А що це має до Мрука?

Але Йоахим тільки випростав спину, аж хруснуло, і задивився кудись у далину.

XXXI. ПРО МРУКА ВТРЕТЄ

Повідають, що Якубу пощастило, бо Слава послала його до Ясла до коваля Пилипа Рака по новий леміш, підкови і щось там ще. Шеля здивувався, бо вони не мали коня, аби його підковувати, ані поля, щоб орати, але звик не питати багато і просто пішов.

Вертався через три дні з нічим, бо старий Рак поїхав до Пільзна на ярмарок на святої Анни, а Пільзно, мало того, що лежало далеко, так ще й по дорозі треба було минати колишнє село Якуба й двір Богушів. Ні, не пішов. Не хотів іти тією дорогою.

Знав, що щось не так, задовго до того, як почув гіркуватий запах гару. Перше, що він помітив, це брак ластівок. Вони звили гнізда в стодолі пустельниці й завжди в літні вечори літали гострими дугами по небу, розтинаючи його на шматки. Їхні крики були мелодією літа. А зараз нічого, зникли.

Він поквапився і вийшов на галявину. Від Славиної хати залишилося чорне згарище; піч і закопчені рештки стін сумно стирчали, як кістки прадавнього чудиська. Попіл ще як слід не охолов.

Шеля метався, як лис, що потрапив у пастку. На згарище він не відважився ступити. Весь час шепотів ім’я пустельниці, немов хотів її прикликати, але щось всередині не дозволяло йому порушити цвинтарної тиші попелища.

— Слава. Слава. Слава…

Як літанія до старих богів. Літній вечір, золотий і глибокий, глумився над Якубом.

Юнак мало не спіткнувся об скулену на землі постать, яка більше нагадувала купу ганчірок, ніж живу людину.

— Слава?

Але це була не вона, а стара Агата. Слинилася й белькотала щось своєю беззубою мовою.

— Де Слава? Кажи!

Але стара замурмотіла щось собі під носом і зайшлася старечим плачем. Шелі недобре робилося від тих голосінь, і він струснув старою, а коли та й далі вила і вила, зацідив їй кулаком в обличчя. Стара нарешті замовкла, а Якуб відчув себе так, наче вдарив власну матір. З тупої злості на самого себе і за те, що Агата була Агатою, а не його Славою, він ще копнув стару в голову й побіг, куди очі світять. Аби далі. Розпач пік йому нутрощі, а дикі тварини давали йому дорогу.

Не знаючи як, він опинився перед домом Йоахима і Анни.

— Пекелек! — ревнув він. — Пекелек, суко, вилазь!

І Пекелек вийшов. Спокійний, як статуя в костелі. В руці тримав сокиру.

— Чого ти репетуєш?

— Ти убив її! — Якуб вищирив зуби. Мав охоту скочити Йоахимові до горла й роздерти його іклами.

У того навіть повіка не здригнулася.

— Не верзи дурниць. Сухо було, спека. Мабуть, запорошила жар у печі, і нещастя готове. Або блискавка вдарила.

— Не бреши, гаде, ніякої грози не було!

Йоахим і Якуб вдивлялися один в одного, наче коти. Світловолосий хам недбало махнув сокирою.

— А ти не пискуй, — відповів він нарешті. — Дякуй краще Богові, що тебе зберіг. З відьмою трапилося те, на що вона заслужила. А чия рука вогонь підклала, це не має значення. Наговорився вже? То забирайся геть, щоб і з тобою, бува, чогось поганого не сталося.

Може, Шеля й не послухався б, може, голіруч кинувся б на Йоахима, якби з хати не вийшли ще кілька хамів. Двоє, троє, п’ятеро — усіх він пам’ятав по спільній роботі на будівництві хати. Мали затяті лиця людей, які зробили щось погане й готові зробити це ще раз.

Утік тоді Шеля. Втік до лісу, а в душі в нього метався розлючений вовк. Коли не мав уже сил бігти далі, зарився в підстилку. Лишень тоді зрозумів, що довгий час біг на чотирьох. Дихав важко й пробував не думати, що знову він сам, що нікуди не належить і що нічим не відрізняється від дикого звіра.

Заплющив очі, згорнувся клубком і дуже старався не бути.

Снилося йому, що танцюють над ним чорти, той, товстий, із цапиними рогами й той, гарний, з оленячими. Якуб не міг ворухнутися, міг тільки дивитися й думати, що так це виглядає, що все життя дияволи танцюють у нього над головою, що він проклятий і не може нічого з тим вдіяти. У сні, однак, щось зашелестіло в заростях, і з букової гущини з’явився Бог чи хтось дуже на нього схожий. Мав бороду, червоне обличчя й роги, наче старий бугай, і їхав на великій чорній козі. Клацнув божественною пащею, і чорти розбіглися — їх змело, як листя на вітрі, а потім наблизився до Якуба.

Шеля відчув, що хтось ним струшує. Він отямився й побачив над собою бородату червону пику.

— Не спи. Ти не можеш спати. Не можеш тікати. Вставай, Кубо.

Але це був не Бог, а Лихий Чоловік, який на Бога анітрохи не був схожий, хоча вів на мотузці козу. Коза не звертала на Якуба уваги, повністю поглинута скубанням лісної мітлиці.

Юнак, ще приголомшений сном, не міг прийти до тями, тож Лихий Чоловік підсунув йому бурдюк зі своєю найкращою оковитою. Ковток за ковтком, ковток за ковтком, Якуб пив би, поки знову запав би у несвідомість, але старий вирвав у нього бурдюк із рук.

— Годі. Усе б вихляв. Треба бути тверезим, щоб пити. Ходи, мусимо когось відпровадити.

Якуб протверезився, лиш коли дійшли до житла Лихого Чоловіка. Всередині у брудній, захаращеній кімнатці, зі складеними на подолі руками, чекала жінка — немолода, нестара, гарна.

— Добрий вечір, Агато. — Лихий Чоловік усміхнувся; його червоне обличчя було зараз справді милим. — Ти готова?

— А хіба можна бути до цього готовою? Я б зараз охоче помандрувала собі світом. Перестало мене лупати в спині, і ноги не пухнуть.

— Ти ж розумієш, що не можеш того зробити. Тебе би боялися.

— Декого слід би було пострашити. — Вона дзвінко розсміялася і якось дивно глянула на Якуба, наче трохи грайливо. Її сміх був схожий на мелодію літнього дощу, який виграє на листі лопухів і садових мальв. Якубу зробилося від нього холодно і страшно. — Не бійся, я не буду тебе навідувати ночами.

— Уже час, Агато. — Лихий Чоловік відчинив маленькі дверцята в задній частині келії, яких Якуб раніше не помітив.

Повіяло вечірнім холодом, запахом шавлії та левкоїв, у кімнату влетів заблукалий нічний метелик. Лихий Чоловік вклонився, запрошувальним жестом указав на двері й темряву, що клубочилася за ними. Агата сміливо ступила на другий бік, і тільки її й бачили.

Якуб не міг оговтатись і стояв, остовпілий, навіть тоді, коли Лихий Чоловік налив йому кухлик чеського рому, добутого невідомо як і прихованого на чорну годину.

— Я не хотів, — затинаючись, промовив нарешті Шеля.

— А хіба хтось каже, що хотів? — Старий невесело посміхнувся. — Мало хіба нещасть береться з нехотіння? Як запустиш зло в рух, то котиться по світі й не одного вимаже, а вимазаний пхає його далі. Хто знає, чи Агата стала жертвою твого зла, чи зла хлопів із села, чи зла відьми, а може, ще якогось іншого, більшого зла.

— Славу ти теж… перевів?

— А це не твоя справа, Кубо. Стежки відьом похмурі й поплутані, вони зовсім не схожі на стежки, якими ходять звичайні люди, як ти і я. А так, між нами, то не здається мені, аби на тих відьминих стежках можна було знайти щось добре або хоча б варте оглядання. Давай вип’ємо. Ну що, вип’єш зі мною?

Ту ніч Якуб провів в оборі Лихого Чоловіка, зарившись у духмяне сіно. Спочатку хотів одразу вирушити на попелище, шукати тіло Слави або її слідів, якщо їй вдалося вижити. Але врешті-решт залишився на місці — не тому, що боявся нічного лісу, бо перебування у пустельниці привчило його до темряви. Ні. Місяць на молодику давав зазвичай надто мало світла, а шукаючи Славу навпомацки, юнак міг би затоптати важливі сліди.

Усю решту ночі Шеля пережовував тверді, гіркі думки, пробуючи дійти до початку зла, яке привело його до теперішнього стану, до бідувань і браку належності. Він приглядався до свого життя, очищаючи його від усе нових шарів нещасть, як очищають капусту або цибулю, і пробував добутися до місця, де все мало ще якийсь сенс. Такого місця він не знайшов, але всі злущені, засохлі шкаралупи кривд вели його думками до особи вельможного пана Вікторина Богуша. Це Богуш відібрав у Якуба Мальву, це він спричинився до смерті Старого Мишки, це він украв у Шелі єдине щастя, яке він зустрів. Богуш, так.

Чорна коза всю ніч лизала йому брудні стопи й не давала спати.

Ще до світанку, невиспаний і злий, Якуб помчав на попелище. Обшукав його поспішно, нервово зиркаючи раз по раз через плече, наче боявся, що стара Агата несподівано повернеться із потойбіччя. Ніде не знайшов Славиного сліду. Вже мав піддатися й повернутися, коли помітив великого чорного змія з жовтими плямами на голові, який виповзав з-під залишків печі. Якби хотів, то міг би ковтнути Якуба тільки так, але, видно, не хотів, бо посунув у високу траву.

Шеля ніколи раніше не бачив такого величезного гада. Хоча ні, чекайте… Спогад, дивний спогад проклюнувся в глибині його мозку, там, де пам’ять переховує сни й ті речі, про які не хочеться пам’ятати. Поросла мохом галявина у карпатському лісі. Тут і там літають кропив’янки. Змії. Величезні, прадавні змії, що розповідають про серце Куби.

Якуб, мов у трансі, почав розгрібати попіл у місці, де з’явився великий гад. Докопався невдовзі до отвору в задній стіні печі, увінчаного аркою з почорнілої цегли. Вниз вели круті східці. Шеля ковзнув по них, допомагаючи собі руками. Невдовзі його огорнула суцільна темрява.

— Слава? — обережно погукав він. Відлуння не було, голос завмирав у вологій задусі пивниці.

Сходи, здавалося, не мали кінця, тож Якуб знову видерся нагору. Помчав, схвильований, до пустельні Лихого Чоловіка. А отже, був шанс, що Слава пережила пожежу.

Пустельника він застав зануреним у молитву, це-бо була пора на Ангела Господнього. Тож Якуб сів на порозі й почав нетерпляче похитувати ногою. Йому здавалося, що Лихий Чоловік навмисно затягає молитву, щоб зробити йому на злість. Не допомагало й те, що перед хатою тинявся чорний когут і раз по раз глипав на юнака то одним жовтим очиськом, то другим. Шеля шпурнув у нього каменем, але півень останньої миті ухилився.

— Гей, щоб тобі, ти що, довбонувся?

Коли Лихий Чоловік закінчив нарешті молитися, Якуб сказав:

— Мені потрібне кресало й трохи губки.

— То візьми собі. А навіщо вони тобі?

Якуб розповів про змія і таємничий спуск під хату Слави, а Лихий Чоловік уважно слухав.

— Може, ти знайшов щось більше, ніж пивницю? Може, тобі не тільки кресало й губка потрібні?

— Але що більше я можу там знайти?

— То ти вже не пам’ятаєш старих байок, про які питав ледь-що кілька тижнів тому? А якщо ти знайшов підземний світ, дім Зміїного Короля?

Ще вчора Якуб відмахнувся б, сказав би, що це дурниці, що байки, що маячня. Вчора, однак, він не пам’ятав про зустріч з великими гадами в заклятій долині, одразу перед тим, як запав у зимовий сон. Вчора він не пам’ятав про зміїну обіцянку й про серце Короля. Ніби впали з нього чари.

— Ходи, Кубо. Знаю я зброю, яка допоможе поконати найбільших ворогів і здолати найбільші перешкоди в підземному світі й поза ним.

— І ви маєте таку зброю?

— Ну, звісно! Чого б мав не мати?

— Якби я мав таку зброю, то сидів би не в лісі, а в панському домі.

— І що б ти в тому панському домі робив?

— Їв би, пив і стинав би голови тим, які б мені не подобалися. А панам і попам наказав би панщину відробляти, щодня весь рік, від початку до кінця, поки не поздихають. Насамперед вельможний пан Богуш, а потім інші.

— Ой, Кубо, Кубо, це не така зброя, якою можна стинати голови.

І промовив Лихий Чоловік слова, яким навчився від Бога або когось дуже на нього схожого. Слова, в які треба вгризтися, вичавити з них соки, і які перетворюють того, хто їх промовляє, і цілий світ навколо. Повторюй їх тисячу разів на день, сказав пустельник, повторюй десять тисяч, повторюй з кожним подихом, аж перестанеш відрізняти, де слово, а де ти.

— Що вони означають? — запитав Якуб, бо слова були чужою мовою, ніби схожою, але зовсім іншою, мелодійною і наспівною, і від їх звучання мурашки бігали по спині.

Лихий Чоловік відповів словами простої молитви, молитви серця, а Якуб остовпів. Стиснув зуби, стиснув кулаки.

— Чи ви всі маєте мене за дурня? — просичав він, ледве пануючи над злістю. Відчув себе ошуканим і осміяним, гнів кипів у нім, аж мало пара не йшла. Шеля мав охоту стерти кулаком усмішку з пики пустельника. — Якщо це має бути та твоя зброя, то ліпше залишайся тут, гний у цьому лісі й допийся до смерті.

— Немає кращої зброї, — сумно відповів Лихий Чоловік, але Якуб уже пішов геть, навіть не попрощавшись і не випивши на коня. Старий згорбився, скулився і пошкрябав себе по лисіючому черепі. — Взагалі немає іншої зброї.

XXXII. ПРО КРАЇНУ ТЕМРЯВИ

Повідають, отже, що Якуб зійшов під землю, не маючи іншої зброї, лише засунутий за пояс ніж для стругання дерева.

Шеля знову спускався крутими сходами, присвічуючи собі завбачливо зробленим смолоскипом. Смолоскип той страшенно коптив, обпікав обличчя замість роз’яснювати морок, лиш витягував розгойдані тіні. І все ж це було якесь світло.

Коли йому вже здавалося, що він задихнеться, що маси землі над ним і навкруг заваляться й поховають його живцем, він нарешті потрапив до невеликої пивнички. Дерев’яні полиці, розбухлі від вологи, вгиналися під вагою слоїків, бутлів і глиняних горщиків. Під стіною купчилися зашпунтовані барильця. Якубові здалося незвичайним, що пустельниця влаштувала спіжарню так глибоко під землею.

Він придивився уважніше й помітив, що стіни зроблені з каменю, старого каменю, може, навіть такого старого, як руїни Глодоманка на південь від містечка Емаус. Приміщення мусило походити зі значно давніших часів, ніж хата Слави.

Пустельниці тут не було, але в протилежній стіні було видно прочинені, наполовину зотлілі двері. Якуб сильно штовхнув їх; спершу вони не хотіли відчинятися, а потім завіси застогнали, зарипіли й тріснули.

За дверима тяглися вниз ще одні сходи, вже не такі круті, а за сходами — нові пивниці, а за сходами — тунелі, що смерділи прогнилою задухою, поплутані, як змії в шлюбний період. Коридори часом викладені були каменем, мали гарні склепіння, часом прокладені в піщанику, а часом звичайні, вириті в землі й абияк укріплені колодами, повні павутиння і хробаків, з коренями дерев, що звисали згори. Якуб раз по раз кликав Славу, не маючи великої надії, що вона озветься. У підземеллі голос одразу загрузав у смолистій темряві одразу за межею непевного світла, яке давав смолоскип.

За якимось разом, коли Шеля знову вигукнув ім’я пустельниці на розгалуженні коридорів, він далеко за собою почув важкий гуркіт, наче щось пересували по землі. Нажаханий, він чкурнув у найближчий тунель. Від того часу ішов уже мовчки. Йому, однак, здавалося, що чує відлеглі звуки, рипіння й шкрябання.

Це корені доносять відголос дерев — нагорі, певно, віє вітер. Так він казав собі, коли в нього від страху стигла кров у жилах, а сам він мав охоту зірватися і з криком бігти вперед.

Минуло, може, багато часу, а може, мало, коли юнак дійшов до просторішої частини підземелля. Склепіння в приміщеннях були тепер вищими й більше нагадували костельні крипти, ніж пивниці. Блиск смолоскипа відбивався в гладенько відполірованих колонах, які підтримували погано видимі в темряві перекриття. В одній із таких кімнат Якуб побачив барвисті картини, на яких були зображені рицарі, що сиділи на струнких драконах і змагалися з косоокими татарами. Задивившись на фрески, він не дивився під ноги, поки несподівано щось не захрустіло під ними.

Він відскочив і присвітив собі смолоскипом: підлога була встелена кістками, чорними скелетами людей і крихкими кісточками змій. Померлі були всюди. Багато лежало покотом, як-небудь, наче загинули в битві; інших уклали на катафалки й у стінні ніші. Одні струхлявіли вже від старості, так що ледь торкнися — і розсиплються на порох, другі все ще були покриті сірими клаптями тіла. Знайшлося навіть кілька зовсім свіжих; виглядали вони так, наче спали.

Сумні черепи втуплювалися в Якуба здивованими очницями, і Шеля почав відступати. Тоді, однак, почув за собою дивні голоси, наче дзюрчання лісового струмка або шелестіння сухого листя. У коридорі, з якого він прийшов, засвітилося зеленувате світло.

Якуб довго не роздумував. Він скочив за найближчу колону, затоптав смолоскип і притиснувся плечима до холодного каменю. Дякував Богові й усім меншим божествам, які слухали його зараз, що не має серця, й істоти, які наближалися, не можуть почути його калатання.

Створіння проходили в нього за спиною. Їхні тіні танцювали на стіні, величезні й спотворені; важкі кроки й голоси, що бурмотіли нелюдською мовою, бриніли в пітьмі. Якуб дивився й дивився на тіні, застигши від страху, як миша під поглядом змії, і боявся заплющити очі.

А коли блідо-зелений блиск падав на померлих, ті, котрі мали ще бодай крихту тіла, підповзали на ліктях і дивилися на похід таємничих істот. Якщо ж не мали очей, бо ті прогнили або згризли їх черви, то піднімали високо голови й нюхали, наче пси, бо нюх є старшим від зору.

— Уже час, — казали одні.

— Ні, ще не час, — відповідали другі. — Вмираймо далі.

Похід за плечима Якуба помалу закінчувався, зелене світло пригасло, голоси-не-голоси затихли, і чулося тільки монотонне човгання. Один із померлих підвівся з катафалку, очманіло роззирнувся навколо і втупив висохлі очниці в Якуба.

— Ти нам скажеш, — прорипів він і наблизився до юнака повільним кроком, як хтось, хто довго лежав і в кого затерпли всі кінцівки.

Він був близько, дуже близько, на відстані простягнутої руки. Роздутий живіт луснув, з рани сочилися темні трупні соки, й визирала з нього вусата морда рака, а кожному крокові товаришило тихе пердіння. Під шиєю колихалося воло, і по тому волі й по тому раку в животі Шеля пізнав його.

— Скажи, Кубо, треба нам уже вставати?

І тоді юнак закричав, закричав так, що аж завібрувало у вухах, і побіг туди, звідки прийшов. Під ногами хрускотіли кістки, і здавалося йому, що руки трупів погладжують його литки, а кутиком ока помітив останню з постатей світної процесії, особливу й зміїну. Але Шеля біг і біг, аби тільки далі. Аби втекти від трупа Старого Мишки.

На кожному кроці він перечіпався у темних звивистих коридорах. Правою рукою тримався стіни й деякі бічні відгалуження проминав, а в інші вбігав, вибираючи навмання. І все гнав уперед, підштовхуваний панічним страхом, що померлі сунуть за ним. У вухах у нього шуміла кров.

Тунель, яким Якуб біг уже досить довго, пахнув землею і глиною, а стіни кришилися під пальцями й усі були вкриті павутинням. Мало минути багато часу, перш ніж у мороці можна було побачити обриси звисаючих зі стелі коренів. Шеля подумав, що зір у нього звикає до темряви, але під землю не могло проникати навіть найбільш розсіяне світло. За якийсь час він збагнув, що це корені світяться й наповнюють підземелля сіруватим блиском.

Якуб зупинився, щоб вирівняти дихання. Нашорошив вуха, чутливо, як кролик, проте ніщо не свідчило, аби щось поспішало його слідами. Здалеку добігало тільки дзюрчання води. Шеля рушив у той бік, але в цих оманливих коридорах йому не так швидко вдалося знайти підземний струмок. Вода була чорна й крижана і несла із собою дрібки піску. Він рушив за течією, розраховуючи, що струмок виведе його назовні; він вже майже втратив надію, що віднайде Славу в цьому лабіринті.

Струмок плинув коридором, що йшов круто вниз, завширшки десь із три кроки. Якуб ступав поволі, хапаючись за звисаюче згори блискуче коріння, бо вода текла широким потоком, і вздовж стін лишалося небагато місця, щоб надійно поставити ногу. Крок за кроком, крок за кроком — шум потоку посилювався, аж нарешті перейшов у гуркіт, і Якуб дійшов до водоспаду.

Потік не вів назовні. Він впадав у глибоке озеро на дні розлогої печери. Її протилежний бік тонув у чорноті, а стіни обросли сяйливими мохами й різнобарвною цвіллю. З цієї порості виростали зародки чи, може, плодові тіла, що нагадували великі маківки, а стигліші серед них відривалися від тоненьких ніжок і легко піднімалися в повітря, наче насіння кульбаби.

Шеля обережно йшов природними сходами з коренів. Мох на дні гроту сягав йому вище колін і свіжо пахнув весняним лісом. Оксамитові слані цвілі від найлегшого дотику порошили пилком, схожим на той, який покриває крила метеликів. Якуб блукав із широко роззявленим ротом у сіруватому, немовби осінньому блиску й хапав літаючі кулі. Верхній шар цвілі відходив легко, показуючи соковиту, липку м’якоть. Юнак пам’ятав, що не слід нічого їсти в чарівній країні, але був такий голодний, що довго не роздумував. Плодові тіла смакували як лежалі яблука, а пальці від їхнього соку стали липкими.

Раптом зірвався вітер, несучи із собою запах хліба й полів, розігрітих розпалом літа. Якуба охопила сонливість, він навіть не замислився, звідки під землею вітер. Зручно влігся в заглибині терену і заплющив очі.

Хоча був він дуже втомленим, проте не міг поринути в глибокий сон і тільки дрімав, як заєць на межі; а може, спав, тільки снилося йому, що не спить. Весь час йому здавалося, ніби хтось прийшов за ним до таємничої печери й тепер дивиться на нього. Підхопився й роззирнувся навкруг. На верху водоспаду, там, звідки він прийшов, ворухнулося щось велике й химерне. Це могла бути гра тіней у розсіяному світлі, але Якуб знав, що це не так.

Не задумуючись, він утік вглиб печери.

Дно понижувалося, і незабаром юнак побачив перед собою ліс. Між деревами легше сховатися, подумав. Зрештою, Слава навчила його добре розуміти ліс.

Дерева мали руду кору, яка лущилася, і густі крони з темно-зелених голок, які так поросли цвіллю, що Якуб лиш по запаху живиці розпізнав у них сосни. Росли вони густо, але в підземному лісі панувало те саме потьмарене світло, що і в позосталій частині гроту, бо підлісок заріс тим самим світним мохом. Якуб петляв між соснами й губив свій слід у різних струмочках, що текли плиткими балками.

У якийсь момент він зупинився й нашорошив вуха. Єдиними звуками було рипіння сосен і лінивий дзюркіт струмків. Поза цим — тиша. Тиша, глибша від тієї, яка панує в лісі зимою. Жодних тварин, жодних відлеглих потріскувань. Коли Шеля рушив з місця, він не почув навіть своїх кроків, бо товстий килим підліску все глушив. Здавалося, що в цьому місці тільки дерева й мох існують насправді.

Раптом сосни знову зашуміли, розколисані вітром, що пахнув хлібом. Шуміли так довший час, а потім вітер стих, і ліс повернувся до своєї оманливої мертвоти. У духмяному подмуху було щось добре і ясне, щось, що кликало Якуба до себе.

Не встиг юнак пройти навіть пів сотні кроків, як між соснами майнув темний рогатий обрис. Шеля наосліп кинувся тікати, але знав, що тінь його наздоганяє. Вона з’являлася то з лівого, то з правого боку, Якуб відчував її смердючий собачий подих. Він петляв, як міг — і все марно. Потвора заступила йому дорогу, сопучи й важко дихаючи, і Шеля помітив, що це не одна потвора, а дві, і що, власне кажучи, це не потвори, а чорти, до того ж знайомі.

— Пррр! — заволав один із них, отой гарний, з оленячими рогами, який сидів верхи на другому, товстому й кудлатому, з ріжками, як у цапа. Товстий чорт зупинився, проте йому, схоже, не в смак було робити за жеребця, бо він почав брикати й тупцювати на місці. Той, перший, мав ногу в лубках, а другий — пов’язку на правому оці. — Привіт, Кубо! Дивне місце ти обрав для прогулянок. І куди ж тебе дорога веде, мій любий?

— До дупи, — буркнув Якуб, більше зараз роздратований, ніж переляканий. — Іду, куди йду, бо таку маю забаганку. Я вас не знаю.

— Зате ми тебе добре знаємо. Я Азарадель, а цей бідолашний товстун — мій друг, Амазарак. — Оленерогий вищирив у посмішці білі зуби. — Ідеш, куди йдеш! Добре сказано. Справді по-панському!

Якуб знітився на ті слова. Бо для чого він, власне кажучи, йшов? Для того, щоб знайти Славу, чи для того, щоб здобути серце Зміїного Короля, виповнити своє бажання і стати паном?

— Не ваша це справа. Ідіть до дідька.

— Твої слова ранять наші серця, — жалісно забекав товстий Амазарак.

— Це в тобі говорять упередження, які вклав тобі у голову Лихий Чоловік, — сказав Азарадель.

— І кіт, — додав Амазарак. — Котам не можна вірити. Особливо, якщо вони не завжди бувають котами.

— Щойно ми дізналися, що Лихий Чоловік дозволив тобі вирушити в цю небезпечну країну, то одразу пішли твоїми слідами.

— Отак, від доброго серця? — глузливо запитав Якуб.

— Ми вільні чорти. Робимо, що нам подобається. Одним помагаємо, іншим шкодимо, — простодушно відповів Амазарак.

— Мушу зізнатися, Кубо, що ми спостерігали за тобою, коли ти жив у Слави.

— Тільки нам цей довбаний котяра перешкоджав. — Амазарак сплюнув на землю. — Якось ми вже хотіли до тебе підійти, позавчора в лісі. Але приперся той п’яндиголова на своїй козі. Азараделя віддубасив, а мені око вибив, бо та коза в нього ріг встромила.

— Проте бачили ми достатньо багато, — підхопив Азарадель. — Ми тебе, Кубо, просто любимо. Тебе чорти люблять.

— І жаль було дивитися, як із тебе той старий ярижник дурня робить. Ех, якби тільки Неславка це бачила…

— Що з нею?! Ви знаєте?! — Якуб підскочив до Амазарака й схопив його за кудли на грудях. — Кажи!

— Спокійно, хлопче, спокійно…

— Правду сказати, ми не знаємо. — Оленерогий Азарадель розвів руками. — Пішла. Пропала. Не зустріли ми її між померлими, тут, у підземному світі, але стежки відьом відрізняються від стежок звичайних людей. Може, вони після смерті потрапляють у якесь інше місце.

— Так само, як пани, — додав Амазарак. — Пани йдуть до кращого світу, до неба.

— А ще кажуть у селі, що пустельниця не померла, що вогонь не хотів прийняти її тіла, — продовжував Азарадель. — Є надія, Кубо. Разом ми знайдемо Славу.

— Ми?

— А чого ти дивуєшся? Ми обоє любимо її. Файна жіночка. А в ліжку — як ласка. — Товстий чорт забулькав від сміху.

— Без нас ти загинеш, — Азарадель швидко підтримав приятеля, бачачи гнівний вираз, що народжувався на обличчі Шелі. — Тут небезпечно, а ти не маєш зброї. — Чорт зігнувся до самої землі й невідомо звідки видобув криву шаблюку з різьбленим руків’ям. — Прийми цю зброю на доказ наших добрих намірів.

Зачарований Якуб сягнув по шаблю. Вона була важчою, ніж він сподівався. Вийняв її з піхов, шкіряних, оздоблених золотим окуттям, і незграбно махнув для проби. Чорти передбачливо відійшли на крок.

— Виглядаєш як справжній пан, Якубе, — ствердив Амазарак, але непереконливо, бо Шеля і далі виглядав як хам.

Проте юнак не слухав його. Він тяв і рубав повітря навколо себе, і через якийсь час шабля вже зовсім не здавалася йому аж такою незручною. Чи то його рука звикла до її ваги, чи була в цьому якась чортівська каверза, важко сказати.

— Криця краща, ніж молитви Лихого Чоловіка, — сказав Азарадель, коли Якуб уже добряче намахався, але ще нізащо не хотів сховати шаблю у піхви. Нагадував дитину, яка прагне натішитися новою іграшкою.

Бо й справді було чим тішитися. Блиск, який бив від моху, танцював на лезі, ніби воно було викуте не зі сталі, а з місячного світла. Огорнуте шкірою руків’я було теплим і приємним на дотик, натомість лезо здавалося таким крижаним, що аж обпікало. Якуб довго, дуже довго приглядався до свого здеформованого відбиття в клинку. Так, мати таку шаблю — це вам не абищо. Мати таку шаблю — це не абиким бути.

Шеля стояв би так і стояв, але із зачарування його вирвав новий подмух духмяного вітру. Чорти болісно скривилися.

— Знову цей вітер, — сказав Якуб.

— Це не вітер, — відповів Амазарак. — Це подих Зміїного Короля.

XXXIII. ПРО ЗМІЇНОГО КОРОЛЯ

Повідають, що Зміїний Король спить на горі скарбів у своїй печері десь у Бескиді. Таким уявляють його собі ті, котрі ніколи його не знали. Бо речі й люди переважно є зовсім іншими, ніж ми собі думаємо.

Якуб зрозумів, що має справу зі Зміїним Королем, лише тоді, коли опинився в його пащі.

Він не зорієнтувався, коли чорти привели його до могутнього скельного виходу із сірого каменю, яких багато в Бескиді. Скеля мала форму буханки хліба, з одного боку трохи нижча, з другого — трохи вища, і вся вона обросла мохом і покрученими сосонками. У нижчій частині відкривався просторий грот, такий великий, що в ньому можна було б розмістити цілий тар-новський ринок, а може, навіть ще більший.

Не зорієнтувався, коли Азарадель потягнув його за руку вглиб грота, звідки віяв духмяний вітер і звідки доходило медове, ніби вечірнє світло. Не зорієнтувався навіть тоді, коли уважно придивився до сталактитів на склепінні грота й помітив, що посередині видніють кілька величезних, а ряд менших звисають над самим входом, навпроти сталагмітів однакової форми й розмірів, що виростали з ґрунту.

І тільки придивившись до чорного язика на дні грота, широкого, як Віслока в околиці Пільзна, Якуб зрозумів, що це ніякий не грот, а зміїна паща, і ніякі не сталактити, а зуби змія.

— Нічого не бійся, він споконвіку спить, — шепнув йому на вухо Азарадель.

Не є мертвим той, хто може снити віками, — пригадав собі Якуб слова, промовлені одним зі зміїв у лісній котловині, так недавно тому і так давно. Якщо спить, то живе, а раз живе, то може пробудитися. І тоді не допоможе навіть найкраща шабля.

— Дурний. Не на Зміїного Короля дали ми тобі ту шаблю, — пирхнув Амазарак.

І тоді юнак побачив, що чорти вже зовсім не виглядають як чорти. Азарадель прибрав вигляду рудого лиса з пухнастим хвостом, який ледь кульгав на одну із задніх лап, Амазарак же перетворився на товстого полинялого котяру з пов’язкою на правому оці.

— Що? Просто інший одяг, — пояснив товстий диявол. — Свого часу ми тут дечого наробили. Давно це було, але змії мстиві й пам’ятливі.

Якуб мовчав, мовчав і мовчав, аж нарешті сказав:

— У тебе пов’язка була на другому оці.

— Бо мені Лихий Чоловік вибив обидва. — Котисько глипнуло на Якуба злим оком, яке зовсім не схоже було на вибите, і перенесло пов’язку знову на ліве. — Щось тобі не пасує?

— Усе, годі, нумо без вибриків, мир між християнами. — Азарадель у постаті лиса всунувся між Якубом і своїм приятелем. — Зараз зайдуть сонця. Тоді й вирушимо.

— Сонця? — запитав Шеля, але Азарадель уже потягнув його вбік, і всі троє зачаїлися в заростях глоду, яких повно було в пащі Зміїного Короля.

Минали довгі хвилини, а золотисте світло, що добувалося з горлянки великого гада, ставало все більше розсіяним, справжнім вечірнім. Кущі глоду раз по раз згиналися під духмяним подихом Короля; листя легенько шелестіло, як пересипувані мідяки. Якуб відчув укус на шиї, один, другий, ще один. Роздратовано ляснув себе. Комарі. Азарадель засичав і показав на вхід до грота, на зміїні вуста.

Від соснового лісу надходили люди. Одягнені просто, в білі сорочки, рухалися плавно, наче пливли. Було їх троє, потім надійшло ще двоє, усі, схоже, чоловіки. Вони несли повні фруктів кошики й співали темними підземними голосами, видаючи горлові звуки, як співають далеко на сході. Останній з них, минаючи місце, де сховався Шеля з чортами, підніс догори голову, принюхуючись; з-поміж губ у нього висунувся роздвоєний зміїний язик. Амазарак втягнув Шелю глибше в гущавину. Усі троє завмерли, як кролики.

Зміїний чоловік ще трохи понюшив, вивчаючи повітря язиком, однак потім один із товаришів погукав його, і всі рушили далі в горлянку Короля. Запала тиша, і єдиним звуком на світі здавалося дзюрчання води в якомусь недалекому джерельці.

Ніч прийшла в майже абсолютній чорноті. Тільки крізь пащу великого змія сочилося трішки вицвілого блиску.

— Ходімо, — озвався Амазарак хрипким шепотом. — Темні справи слід робити в темряві, як казав один із наших приятелів з підземного світу.

Чорти взяли Якуба під руки й повели вперед. Він протестував, бо нічого не бачив, але Амазарак і Азарадель вели його обережно і вправно, так що юнак лише кілька разів перечепився об камінь і тільки один раз дістав по обличчю колючою гілкою глоду.

— Тут, — сказав Азарадель, хоча Шеля не знав, чим це місце мало б бути кращим від інших. — Трохи відпочинемо. Рушимо далі, коли зійде місяць.

Якуб навіть не питав, який місяць. Просто ліг на землю, простягнувся на чомусь м’якому, що приємно лоскотало й на дотик нагадувало верес.

Спав лиш якусь коротку хвильку, або так йому тільки здавалося, а коли Амазарак енергійно струснув ним, усе навкруг було залите сріблястим світінням. Юнак помітив, що чорти вибрали для відпочинку руїни якогось будинку. Ніколи раніше не бачив він такого: весь був збудований із каменю і, мабуть, великий. Лишилося від нього ледь-що півтори стіни з маленькими віконними отворами. Цього, однак, вистачило, щоб залишатися непоміченими з дороги, яка звивалася внизу вздовж зміїного язика.

— На, поїж, — Амазарак у котячому вигляді подав йому шматок хліба, невідомо де добутий. Хліб був свіжий, м’який і трішки відгонив лісовими грибами. Шеля вгризся у товсту скибку й ні про що не запитував.

Вони рушили далі до зміїного горла, туди, звідки виходило місячне світло. Трималися заростей і уникали дороги, але нікого не зустріли. Раз тільки з голубиним фуркотом сполошився перед ними якийсь птах, але Амазарак допав його одним стрибком і скрутив птахові в’язи.

— Ти ж начебто сліпий, — нагадав йому Азарадель.

— Зате слух маю, як нічвид, — відповів Амазарак, пожираючи птаха разом із пір’ям.

Горлянка помалу розширювалася. Світла ставало більше. Нарешті вони дійшли до комори, такої величезної, якої Якуб досі ще не бачив; спершу йому навіть здалося, що вони вийшли на відкритий простір, бо побачив над собою місяць і зорі. Був це, однак, дивний місяць, бо весь палав білим вогнем, а його гладенька чиста поверхня раз по раз випльовувала султани пломенів, як це чинить сонце під час затемнення. Зірки ж переміщалися по незалежних одна від одної дугах, одні швидше, інші повільніше, і коли одна злетіла низько, майже на відстань витягнутої руки, то виявилася не зіркою, а комахою. Світляки розміром до вісімнадцяти сантиметрів, світлисті бджоли й нетлі, що мерехтіли, як вербове порохно, підлітали дуже близько, наче піддражнюючи Якуба.

Шеля і чорти мандрували великим полем, порослим левкоями. Пахло так, що можна було очманіти. Вдалині спали села й містечка, запорошені сніжним світлом, у якому виразно було видно кожен контур чорного будинку й кожну костельну вежу. З долин і ущелин підносилися клуби туману: очевидно, по дну текли річки й струмки. Розтанцьовані комашині зірки спадали з неба й цвірчали у високій траві.

Так було в тілі Зміїного Короля.

Азарадель зупинився й почав принюхуватися, задерши вгору носа.

— Скоро вже день. Починає пахнути хлібом.

— Ходімо ще трохи. У тому переліску є скельний грот. Ніхто туди не заглядає, можемо затриматися й перечекати день, — докинув Амазарак.

— Багато ви знаєте про це місце, чорти, — зауважив Якуб.

— Багато знати — це чортівська річ.

— Не будь із ним такий непривітний, Амазараку. Це ніяка не таємниця. Ми бували колись при дворі Зміїного Короля.

— Давно тому, — сумно додав Амазарак.

— Ага, давно. Надто давно, не вважаєш? — Лис посміхнувся до кота, а кіт до лиса, і були це такі посмішки, що у Якуба дрож пробіг по спині.

— То ми туди прямуємо? — Очі Якуба зробилися круглими від здивування. — До двору Зміїного Короля?

Чорти сердечно розсміялися, а Азарадель поплескав Шелю по плечу.

— Ми вже на ньому, любий. Оце все, — чорт у лисячому вигляді обвів широким жестом усю оповиту ніччю підземну країну, — це його територія. Ми в його нутрощах.

— Але найкращого ти ще не бачив, — докинув Амазарак. — Почекай до світанків.

— До світанку?

— Я сказав, до світанків. Не варто так тут стояти, це відкрита місцевість.

Грот у переліску вони знайшли легко й навіть не мусили довго блукати. Його середина поросла плющоподібними виткими рослинами з маленькими білими ягодами, схожими на плоди сніжноягідника або омели. Обіч, у камінній заглибині, булькотіло невеличке джерельце.

Амазарак обжерся ягодами, як сойка. Пробував також частувати Якуба, але той відмовився й лиш напився холодної води. Нічна мандрівка відчувалася в ногах і раменах. Сонливість оповила Якуба теплим коконом. Шеля нашвидкуруч влаштував собі лежанку в теплих папоротях і заснув, ще не встигнувши як слід примостити голову.

XXXIV. ПРО ЗМІЇНУ КРАЇНУ

Приятелі змій повідають, що в тілі Короля світанок триває цілий день. Ранок — це найважливіша пора дня, коли все нове й повне можливостей, тому слід його вітати добрим сніданком, щирою молитвою і доброзичливістю до інших.

Недоброзичливці Батька Змія, своєю чергою, кажуть, що в його нутрощах панує вічний смерк, його королівство ніколи насправді не виходить з ночі, а темрява невтомно вештається закамарками.

Як то часто буває, слушність мають і одні, й інші.

У країні Зміїного Короля сонця виходять на небо одне за другим, великі й малі, цілі стада, які ритмічно пульсують і стікають густим світлом. Краплі того світла часом спадають на землю, частіше, однак, випаровуються по дорозі. Мусять бути дуже гарячими.

— Не дивися на сонця, бо осліпнеш, — каже Азарадель, але Якуб все одно дивиться. Не можна не дивитися, коли знаходиш таке світло.

Сонця крутяться десь біля обрію. Деякі ледь-но зійдуть, а вже заходять, і тому небо біля землі палає вогнем. Тільки деякі, більші, піднімаються високо, туди, де склепіння має спокійну барву блакиті. По блакиті йдуть сліди тріщин, і тому видно, що це не справжнє небо, а стеля з пофарбованого вапна, як це часом буває в руських хатах.

Край під багатьма сонцями й помальованим небом наповнений барвами. Зелено-жовта решітка полів, лагідні узгір’я, порослі лісами синього кольору угорських слив, містечка, де всі будинки білі, як це начебто буває у щасливих південних країнах. Територія змій нагадує Якубу рухому шопку, яку він бачив колись під час святкового ярмарку в Тухові.

Маленькі лісоруби рубали там дерево, рибалка закидав вудочку завдовжки з палець, чернець на костельній вежі смикав за тоненьку нитку, приводячи в рух дзвін завбільшки з наперсток; знайшлося навіть місце для драконів, що пахкали вогнем із тоненького паперу. Серед стількох постатей важко було помітити Святу Родину. Марія, Йосиф та Ісус губилися в натовпі постатей, зрештою, може, саме так і мало бути й несло в собі якийсь більший сенс. Того дня, давно тому, в іншому житті і в іншому світі, Якуб вдивлявся в монастирську шопку упродовж довгих годин, але так і не зміг роздивитися всіх деталей, аж Старий Мишка поквапив його повертатися, бо дорога з Тухова далека, до того ж іще горами.

Зараз Якуб злиться, що чорти його теж кваплять, наказують іти манівцями, межами й полонинами, оддалік від поселень. А Шеля ж бачить зміїних людей здалеку, і вони зовсім не здаються йому дуже відмінними від мешканців поверхні. Ідучи, він махає їм, почасти щоб позлити чортів, які страшенно його за це сварять; деякі зміїні люди махають у відповідь.

Юнак злоститься ще більше, коли Амазарак збігає вниз до якоїсь садиби, і хоча чорт навіть у котячому вигляді доволі огрядний, але мик-мик, прослизає він беззвучно, раз тут, раз там, і неможливо дізнатися, де він бігає. Минає, може, чверть години, коли чорт нарешті повертається, нав’ючений харчами: білим хлібом і пахучою, червоною свинячою шинкою, на шиї висить кільце ковбаси, а під пахвою має барильце пива. Якубу важко повірити, що можна з’їсти стільки м’яса за один раз; йому це здається марнотратством, майже гріхом.

— Їж, їж, — каже Амазарак із набитим ротом. — Хочеш бути паном, то їж, як пан.

— Мусиш їсти інші життя, — притакує Азарадель. — З’їдати інші створіння — це мати над ними владу. Це частина буття паном. Тому пан може їсти м’ясо, коли хоче, а хам — ні.

Тож Якуб їсть і п’є, і не відчуває вже ніякої вини з цього приводу. Під кінець Амазарак добуває з-за пазухи ще крихкий пиріг із ягодами, червоними й кислуватими, як брусниці. Найбіліші хали, які випікала Хана, не смакували так чудово. Хана…

— Не оглядайся, — сичить кульгавий лис зі злістю. — За тобою нічого немає, чуєш, нічого, тільки хамство. Очі маєш спереду, а не на дупі, щоб дивитися вперед, а не на те, що минуло.

— Я хочу зійти до села, — заявляє Якуб, коли живіт має вже по-панському повний.

— Це небезпечно, — водночас озиваються чорти.

— Не страшні мені зміїні люди. Я маю шаблю.

— Шабля знадобиться тобі для Черепахи, — каже Амазарак.

— Черепахи?

— А ти що собі думаєш, Кубо? Що серце Зміїного Короля так собі лежить, о, і кожен може його взяти? Ох, дурний.

— Ну-ну, Амазараку, не сердься. Небагато з тих, що живуть під одним сонцем, знаються на справах підземного світу. — Азарадель у лисячому вигляді наливає пива до глиняних кухликів. Пиво чудово піниться й пахне трохи медом, а трохи хлібом. — А один із законів підземелля такий, що кожен скарб мусить мати свого охоронця. Інакше-бо скарб не був би нічого вартий. Що він цінніший, то могутнішим має бути охоронець. Тому зміїне серце пильнує Черепаха. Що то за істота, важко сказати. Одні кажуть, що схожа вона на великого хробака, що вгризається в землю, як черв у яблуко, й живиться приправою, яку в тій землі знаходить. Інші кажуть, що має панцир, проти якого безсила будь-яка зброя, і що є в тому панцирі діри, в яких ховає Черепаха лапи, хвіст і голови. Є такі, які кажуть, що вона взагалі не має тіла, що вона як туман, і неможливо її поранити. Може теж бути так, що кожному Черепаха являється трохи інакше, але одне відомо напевне: вона страшна.

— Страшна, ой, страшна, що аж страх, — притакує сліпий кіт.

Кожне слово Азараделя породжує в Якубі сумніви, і вже не вперше Шеля почувається ошуканим зміями. Отже, так виглядає їхня уславлена вдячність? Обіцяти серце Короля й виконання бажання, за умови, однак, що спершу він уб’є потвору, яка його стереже, страшну, що аж страх, яка має шкаралупу і є невловимою, наче імла? Небагато ж вартує така вдячність.

— Але не бійся, ми будемо одразу за тобою, — запевняє Азарадель.

— На пів кроку, — додає Амазарак.

— Вір нам. Ми могутні відьмаки.

— Відьмаки? — дивується Якуб.

— Ну! Колись нас було п’ятеро. — Азарадель бере кухлик із пивом у темні лисячі лапки й спирається на придорожній камінь, поринаючи у спогади. — Давно, давно тому, так давно, що людська пам’ять про ті часи стерлася й розмилася, ми жили в щасливих країнах за морем. Однак прийшли на цю землю, бо діялося тут багато зла, якому треба було зарадити.

— І було тут цікавіше, — додає Амазарак.

— Так, це теж. Найбільший серед нас був великим майстром чарів, а його знання були глибшими, ніж небо і море разом узяті. Поводився по-панському, весь у білому, і бував при дворах найзнаменитіших королів і князів. Довгий час гостював у самого Зміїного Короля. Інший з наших товаришів, по суті, добрий приятель, з роками здичавів і зробився дивним. Оселився в лісовій глушині й більше часу проводив у вигляді вовка або ворони, ніж у людському. Був також третій.

Амазарак скрегоче зубами, спльовує.

— Пив, курив дивні речі у своїй довгій люльці, носив старий плащ, як якийсь задрипанець, і постійно пхав носа не в свої справи, — продовжував Азарадель. — Зломислив, використовував інших і так крутив слабшими розумами, щоб не діяли з власної волі, а жили так, як йому здавалося належним і слушним.

— Страшна паскуда, — бурчить Амазарак. — Накóпав би йому сраку, якби дістав у свої руки.

— Нібито поплив за море, коли наробив достатньо безладу, в кожному разі, багато вже років його не бачили. Білий, наймудріший, помер внаслідок інтриг сірого. А бурий, той, який більше полюбив тварин, ніж людей, загинув. Гадаю, що забув, що колись був відьмаком, і тепер блукає світом у звірячому вигляді. Тільки ми залишилися з нашого братства. Тобі пощастило, Кубо, що зустрів нас.

Юнак мовчить, бо не має що сказати. Не для його голови це: черепахи, відьмаки, зміїні закляття. Якийсь час має охоту кинути до дідька весь цей похід і повернутися на поверхню, до світла під справжнім сонцем і справжніми зорями.

Тільки на поверхні ніхто його не чекає. Навіть Слава. Лишень смерть і непам’ять, те, що призначене хамові.

Якуб мимохіть намацує шаблю у себе на боці.

— Ну, то рушаймо. Я мушу стати паном. Потім відшукаю Славу, — каже.

Йому здається, що це слушний порядок. В усіх оповідях Старого Мишки герой мусить провести свою битву, аби здобути красуню. Якуб перебуває саме в такій оповіді й не повинен протидіяти її законам. А однак тужно йому за Славою, за її мудрим тілом і за темним серцем, і він хотів би сховатися в одному й другому і не мати вже більше жодних пригод.

У присмерку, після цілоденної подорожі, Шеля відходить на кілька кроків за стоянку. Майже всі сонця вже зайшли, залишилося тільки одне, дрібне й червоне, більше схоже на світлу зірку над розпаленим горизонтом. Повітря стає легким і духмяним. Долина біля ніг Якуба й розкидані в ній села тільки й чекають, щоб зійти до них. Зміїна країна виглядає спокійно й сито; вони могли б оселитися тут зі Славою, коли він знайде серце і закінчаться всі казки.

Зміїний народ, якщо дивитися здалеку, нічим не відрізняється від звичайних селян. Не здається загрозливим. А якби навіть — то Шеля вже не дитина і не є беззахисним. Він тягнеться до руків’я шаблі, але одразу відсмикує руку, відчуваючи на шиї підозрілий погляд сліпого кота. Якуб розглядається — є, гріє лапи біля вогню, втуплює в юнака злі жовті очиська. Думка про втечу, хоч би й тимчасову, швидко випаровується з голови Якуба. Від чортів втекти не можна. Вони підозрілі, їм не можна вірити, але без них він загине.

Так думає Якуб. За кожною людиною йдуть якісь дияволи-охоронці.

XXXV. ПРО ЗМІЇНЕ СЕРЦЕ

Повідають, що в глибині країни Зміїного Короля, на дні його нутрощів, є море. Море по-справжньому солоне і таке широке, що не видно другого берега. Зелені хвилі з гуркотом розбиваються об скелі, а на вершині однієї з них здіймається монастир ченців-самітників.

Монастир є старшим від найстаріших будинків, зведених людською рукою, старшим від руїн Глодоманка й від замку на горі Святого Мартина в Тарнові. Так кажуть чорти, а чорти знаються на таких справах. Будиночки ченців, схожі на камінні вулики, обліпили чорну скелю. Деякі звисають зі стрімкої кручі; аж дивно, що не обриваються і не падають у розлючене море. Тут і там у кліфі відкриваються виходи невеликих печер, можливо, природних, а можливо, видовбаних рукою мислячих істот. Багато будиночків і гротів поєднані між собою камінними сходами без поручнів і стежками такими крутими, що від одного погляду на них паморочиться в голові. Якуб вдивляється в ті незчисленні гроти, мало не очікуючи, що в будь-який момент вилетять з них рої якихось дивних комах, величезні бджоли чи крилаті мурашки. Підземний світ має власні підземелля.

Монастир, якщо розглядати його здалеку, здається мертвим. Однак якщо придивитися уважніше, тут і там можна помітити постаті в каптурах. Сидять нерухомо на камінних виступах, так що Шеля спочатку бере їх за статуї. Тільки хтось один працює, згорблений, у садочку, схованому в скельному заломі.

— У тих печерах знайдеш зміїне серце, — голос Азараделя аж тремтить від збудження.

— А ти звідки знаєш?

— Знаю.

Якуб не допитується. Чорти кажуть стільки, скільки хочуть.

— Ну, то ходімо, — каже. — Чого чекаємо?

— Дурний! Сам хочеш пхатися поміж змій? — Амазарак пирхає по-котячому.

— Кіт або лис прослизне до монастиря, і ніхто не зверне на нього уваги, — пояснює Азарадель. — Але людина? Людина в підземному світі? Хай бережуть нас старі боги, розірвало б тебе на клоччя!

— Ми не можемо змінити твого вигляду, як це робила Слава, але допоможемо тобі з переодяганням, — каже Амазарак. — Ти худий, як ці пустельники. Трохи зависокий, але згорбишся, то не буде помітно. Рихтуй шаблю. Тільки не вагайся. Вагатися може хам, не пан.

Юнакові до горла підкотився важкий клубок, бо він здогадується, про що мовить чорт. Утрьох зачаїлися в заростях неподалік урвища. Кущі колються і мають тверде, грубе листя. Сліпий кіт стоїть на чатах і уважно розглядається. На стежці, що біжить уздовж урвища, з’являється занурений у роздуми ереміт. Пальцями пробігає по плетеній зі шнурка вервиці з багатьма однаковими намистинами; схожу вервицю бачив колись Якуб у Лихого Чоловіка.

Пустельник надходить поволі, нічого не підозрюючи. Він уже близько. Амазарак дає знак лапою.

— Я йду перший. Ви за мною. Три, чоти-ри…! Мрррауууу!!!

З котячим криком Амазарак кидається пустельнику до очей.

Якуб вискакує з кущів, добуває шаблю, тне, але не так, щоб зробити кривду. Проте шабля в його долоні починає жити власним життям, встановлюється під іншим кутом, ніж планував юнак, а може, це Шеля незграбний і виконує зовсім інший удар, глибокий, смертельний. Пустельник хапається за вбитий у груди клинок, ворушить устами, наче хоче крикнути, але тут з кущів вискакує Азарадель у постаті кульгавого лиса, одним стрибком досягає горла зміїного священника й зубами вириває шматок кривавого м’яса.

Усе триває стільки, скільки необхідно, аби про це подумати.

— Лиси начебто розносять різні хвороби, і від їхнього укусу можна навіть померти. — Задоволений Азарадель облизує закривавлену мордочку.

— Усе позаливали кров’ю. — Амазарак крутить головою.

— Дурниці верзеш, любий. Вивернути рясу на ліву сторону, і ніхто ні про що не здогадається.

Поки чорти сперечаються над тілом зміїного чоловіка, Якуб вдивляється у закривавлене вістря шаблі. Щось дивно шумить у нього в голові, і це зовсім не море. І створюється враження, що це зовсім не він убив чоловіка. Не він, а якийсь інший Якуб.

— Так-таки й чоловіка, — кривиться Амазарак. — Це не чоловік, а змія. Лиш виглядає схоже.

— Ти не мусиш надавати надто великої ваги таким речам, — підтримує Азарадель товариша. — Пан може відбирати життя, якщо вирішить, що так належить. Одягни цю рясу. Загорни на грудях, то не буде видно діри від шаблі. Ну. І зовсім не так багато крові. Іди вже. Ми вирушимо за тобою, тільки скинемо труп у море.

Шеля, переодягнений ченцем, спускається крутими сходами вниз, у провалля, наче уві сні, поміж камінні будиночки й входи до печер. Вичовгані за сотні років сходи не мають поручнів і блищать від солоної вологи. Один непевний крок — і можна впасти у вир далеко-далеко внизу. Якуб думає, що, може, так було б краще.

Поглинуті роздумами ченці не звертають на нього уваги. Шеля навіть замислюється, чи вбивство ченця і переодягання були необхідними. Адже кожен одразу помітить, що він зовсім не чернець.

Юнак озирається через плече, але не бачить ані сліпого кота, ані кульгавого лиса. Навмання вибирає один із гротів і входить у його темінь.

Усередині на нього вже чекає Черепаха.

Приміщення порожнє, без жодних оздоб, і нагадує цим синагогу або німецький костел. Тільки один камінь стоїть посередині, необроблений і необтесаний; можливо, це вівтар, а можливо, щось зовсім інше. А на тому камені сидить Черепаха. Вона є Якубом. Навіть одягнена так само, у забризкану кров’ю рясу, з-під якої видніється край лляної нефарбованої свити й червоні босі ноги.

— Слава Йсу, — каже Якуб, що сидить на камені.

— Хто ти?

— Черепаха.

— Я гадав, що ти виявишся потворою. — Спантеличений юнак крутить у землі вістрям шаблі.

— Може, я і є найбільшою потворою, яку ти зустрінеш у житті.

— У казках Старого Мишки герой мусить здолати потвору. Дракона чи когось там іще. Не хама.

— Яка казка, такий і герой. Який герой, така й потвора. А може, ти взагалі не герой.

— Ой, не верзи дурниць. Я прийшов по зміїне серце, бо обіцяли мені його гади на поверхні землі. Годі вже з мене тих загадок і тих обманів. Змії, чорти, Слава, Замазура, Лихий Чоловік — нічого, тільки загадки, може, так, може, срак. Давай серце або я сам його візьму.

— У мене його немає.

— Як це, курва, немає?

— А так це. Дівчині віддав, — відповідає Черепаха зі зворушливою щирістю. — Прийшла, попросила. Не погрожувала, не курвувала, шаблею не вимахувала. А ще й цілком гарна була. Ну, то дав. Чого б мав не дати.

Шеля не вірить. Думки скачуть, як стадо сполошених сарн. Чи Черепаха говорить про Славу? Пустельниця багато знала й багато могла, могла зійти аж сюди й вициганити у потвори серце Зміїного Короля. Але йому навіть в голову не прийшло б назвати Славу дівчиною.

Виринають давніші спогади, і щось тріпоче в місці, де Якуб колись мав серце.

— Мальва..?

Але Черепаха не каже нічого, лиш втуплює в Шелю зелено-сірі очі, Якубові очі, і Якуб ненавидить ті очі за їх щиру, телячу, панщинську тупість.

— Ну, кажи: то Мальва була чи ні?

— Не питав я імені.

У животі Якуба, справжнього Якуба, закипає лють. Юнак роззирається — Амазарака й Азараделя ані сліду. Отак вірити чортам! Він міцно стискає шаблю, аж у нього починає пульсувати зап’ястя.

— Брешеш, бидло. Не віддав би ти зміїного серця тільки тому, що хтось так собі прийшов і попросив.

— За найважливіші речі не треба платити. Ти ж не платиш за те, що народився, і за те, що помреш, теж не заплатиш. Кохання також задарма, а якщо ні, то шкода собі таким коханням голову заморочувати. Що більше коштує, то менше вартує. А зміїне серце вартує дуже багато.

— І що, мені теж дав би, якби я прийшов перший?

— Не дав би, бо ти дурень, а понад те ще й погрожуєш шаблею. Гадаєш, я тієї твоєї чортівської шаблі боюся? Дивися краще, щоб ти сам себе не покалічив.

Цього вже Якуб витримати не міг. Бий, рубай! І він січе шаблею обіруч, наче це сокира. Кепські жарти з Якубом Шелею!

Вістря вгризається в кістки шиї, глибоко. Юнак нервово шарпає, щоб вирвати його. Йому вдається відрубати голову Черепахи за п’ятим чи шостим разом. Важко сапаючи, розтинає тулуб потвори, намагаючись не думати, що він такий самий, як і його власне тіло; навіть родимка над ключицею така сама. З хрустом і скреготом виламує ребра, гострі кістки впинаються у долоні.

А всередині — пусто. Нутрощі, криваві перетинки, сіруваті легені, запалі, наче полотняні мішки. Але серця ані сліду.

На це відзивається сумна голова Черепахи:

— Я ж казав тобі, що немає.

XXXVI. ПРО КРАЇНУ ДУРНІВ

Повідають, що Якуб Шеля не хотів повертатися на поверхню світу. Бо ж невеликою була для нього різниця — над чи під землею, бо ані тут, ані там не було для нього місця. Так він думав. А що на поверхню було далеко, а до країни змій — близько, то він і залишився під землею.

Може, слід було заснувати пустельню. Не як якийсь праведний муж, а таку, як Лихий Чоловік. Залишитися там і відгородитися від усіх справ, хай собі діються як хочуть, аби якнайдалі. Мабуть, у житті не можна інакше, щоб не дати себе розчавити колесам світу. Але й тоді хтозна.

Ішов Шеля дорогою під багатьма сонцями й почув, що за ним їде віз. Віз був звичайний, драбинчастий, навантажений сіном і запряжений худим, млявим і клишоногим драконом. Візник походив зі зміїного люду, мав солом’яного бриля для захисту від сонця й жував стебло якоїсь трави з китичкою на кінці. Зупинив воза біля Якуба, щось приязно засичав і показав на копицю сіна. Ну, то Шеля й сів.

Їхалося їм добре, розмовлялося ще краще. Спершу вони зовсім не розуміли один одного, але це їм аж ніяк не заважало. По якімсь часі зміїний чоловік вийняв із-за пазухи темну аптечну пляшку. Ликнули обидва. Горілка була тепла, але чиста, як скло, і добре пилася.

— Звідки йдеш? — запитав змій.

— Звідти. — Якуб показав позад себе.

— А куди?

— Туди. — Якуб махнув рукою вперед.

— О, це якраз мені по дорозі.

Так, добра горілка завжди допоможе порозумітися.

Останні сонця згасали у вечірній паморозі, коли вони доїхали до шинку. Критий ґонтом, під вивіскою з червоним раком чи іншим таким самим шкарадним створінням, будинок справляв приємне враження. Два дракони стояли прив’язані до плоту й жадібно жерли корм, мотаючи при цьому хвостами.

Усередині в клубах люлькового диму сидів гурт зміїних людей, виключно чоловіків. Співали горловими голосами, і від цього співу по тілу йшов дрож. Здавалося, що стіни від нього вібрують, ба що самі теж співають.

Усі сиділи за одним довгим столом, тож Якуб і його товариш підсіли також. Перед ними одразу ж поставили хліб, сушені яблука, суп із пирогом і пиво.

— Але я не маю грошей, — став протестувати Якуб.

Один зі зміїв засичав. Не можна було перешкоджати у співі.

Страва була чудова, а пиво шипуче й гірке, нагадувало каву з жолудів. Юнак їв і прислухався до зміїної пісні. А та кружила над столом, і хоч кожен із учасників співав її інакше, враження дисгармонії не виникало. Коли хтось відчував голод або пересихало у нього в горлі, він припиняв на хвильку співати й сягав до миски або по кухоль, а коли вже поїв і випив, то знову вливався у струмінь мелодії.

Міцне пиво било в голову швидко, а сутінь за вікнами шинку западала ще швидше. Невдовзі все приміщення тонуло в напівмороці, роз’ясненому тільки світлом олійних ламп зі вкороченими з ощадливості ґнотами, наскільки було можна. Довгі тіні танцювали по стінах, і здавалося, що по кутках ховаються якісь постаті, для яких забракло місця за столом.

Шеля вийшов надвір висцикатися. Щось його непокоїло, і він відчував, ніби деякі з дивних тіней послідували за ним. Він боявся їх, тож відійшов трохи далі, бо в полі було світліше від місячного світла. Зірки танцювали на небі, а пиво танцювало в голові. Юнак ішов по пояс у стиглому житі, такому самому, як і на поверхні. Поле тяглося й тяглося, але Якуб не зупинявся, аж поки вийшов на межу, де ріс величезний покручений дуб. У збіжжі недобре було сцикати, бо збіжжя — то хліб, і тому він лиш тепер спустив штани.

— Гадаєш, має його? — прошептав хтось у величезних лопухах на межі. Якуб одразу перервав сцикання й нашорошив вуха.

— Чому б мав не мати, вийшов-бо від Черепахи живий. Обережно, він щось відчув. Раз, два — зараз!

І скочили на Якуба, сліпий кіт і кульгавий лис, і перерізали йому живому горло, як у жидівській різниці.

Шеля замолотив руками й ногами, наче схоплений павук, і знерухомів. Амазарак закривавленим ножем розтяв йому груди під ключицею і сягнув усередину.

— Нема! Я ж казав, курва, що нема!

— Мовчи! Мусить бути! — Азарадель сягнув волохатою лапою просто в рану, а Якуб ще раз замолотив руками й ногами і знерухомів.

Чорт длубався і длубався, дістався аж до діафрагми. Нічого не знайшов. Сплюнув.

Дияволи зі злістю відгамселили ногами закривавлене тіло й побігли в ніч, тихо, безгучно, як нічні птахи. Наче їх ніколи й не було.

XXXVII. ПРО НЕОЧІКУВАНУ ЗУСТРІЧ

Повідають, що жити — це завжди краще, ніж не жити, але Якуб лежав під дубом і не жив, і не було йому погано. Нікчемно жив, нікчемно здох. Така хамська доля.

Огорнули його темрява й холод. Не бачив більше зірок, що вирують над головою, ані пульсуючого місяця підземного світу, взагалі нічого. Тільки цей холод, ця студінь; смерть була б навіть терпимою, якби йому не було так холодно. Не можна навіть затремтіти, зацокотіти зубами, аби хоч трошки розігрітися, — бо не був він більше своїм тілом, а як навіть і був ним трохи, то не хотіло воно його слухатися.

Не бачив жодних тунелів зі світлом у кінці, не підносився над власним тілом. Усе це байки для тих, хто боїться холоду й темряви.

Спочатку його навіть розізлило, коли хтось до нього підійшов і притулився, гріючи власним теплом. І коли потім той хтось узявся обмивати його рани, це теж Якуба роздратувало. Кричав, щоб дали йому спокій і дозволили нарешті померти. Життя, поволі всотуючись у нього знову, пекло й свербіло, як чуття, що повертається до онімілої кінцівки.

— Дай мені й далі вмирати, — пробурмотів він, ледве ворушачи затверділими губами. — Прошу тебе.

— Уже навмирався. Живи.

Жіночий голос. Яків добре його знає. Цей голос і цей дотик долоні на своєму обличчі.

— Слава?..

Ні, це не Слава. Долоні жінки пахнуть гвоздикою й цинамоном.

Життя, що повертається, пече і болить, але це добрий біль. Сходить місяць, пульсуючий і розпечений до білості. Мусить бути дуже пізно. Якуб лежить у м’якій траві на межі посеред поля під величезним дубом і тримає голову на колінах Хани.

— Це ти, — хрипить Якуб.

— Це я.

— Живеш?..

— А ти?

Шеля мацає своє горло. Болить, як чорт. Він ледь може говорити, але ніде не знаходить сліду від ножа Амазарака. І не знає, живе він чи не живе, бо що ж воно значить: жити?

Отак воно й сталося, що обоє пішли на високу полонину, за якою починалося небо й виростали бліді, ледь видимі ребра Зміїного Короля. Дикі сади на схилах гір рясніли твердими соковитими яблуками та іншими фруктами, вкритими пушком, як персики, назв яких не знав ані Якуб, ані Хана. Фрукти й холодна вода з гірських струмків добре підкріпляли, і Шеля невдовзі відновив сили. Вже не замислювався, живе чи не живе, і це було добре.

Так тривало кілька днів або кілька місяців — у країні Зміїного Короля час не мав значення, і здавалося, що тут завжди панує розпал літа. З білих каменів Якуб збудував на полонині дім. Цей дім був глибоко вкопаний у схил узгір’я і мав одне маленьке віконце.

Одного дня прийшли зміїні люди. Привезли із собою дерев’яні дощечки й допомогли покласти дах, бо з цим юнак не міг собі дати раду. Через кілька днів Шеля зійшов до найближчого селища на відробку, де допомагав у полі виривати дивні бульбоподібні корені з численними чіпкими лапками й довгими вусиками.

Так вони й жили разом, Хана і Якуб. Він поправляв щось довкола дому, бо новий дім завжди вимагає, аби щось біля нього поправляти, ходив також до лісу по горіхи або в село по картоплю, фрукти й хліб. Зміїні люди ділилися охоче; мабуть, не знали грошей або користувалися ними дуже рідко. Якуб мав, однак, свій хамський гонор і завжди відпрацьовував те, що діставав. Тільки отих вусатих бульб з кінцівками не сприймав; місцеві випікали з них хліб, який чудово пахнув, але в юнака вони збуджували лише відразу. Раз навіть отримав від змій п’ятьох овець — таких звичайних, сіруватих, хоча з ріденькою вовною. Ходили собі довкола оселі й часом на ніч поверталися до невеличкої обори, яку їм збудував Якуб, а часом ні.

Вечорами повітря над полонинами ставало різнобарвним від павутинок, які були схожі на бабине літо, але блищали всіма кольорами смеркання. Хана ткала з них одяг для себе й для Якуба, скатертини й сінники, і заслони на вікно. А коли сходив місяць, вона, як і раніше, виходила танцювати. Танцювала без музики, бо її музикою було біле нічне світло. Гарна як ніколи.

Засинали вони на постелі з вересу, притиснувшись одне до одного, й голі, бо було зовсім не холодно. Хана вплітала пальці на ногах між пальці Якуба, а він засинав з обличчям, зануреним у темну гущавину її волосся, яке й далі пахло ганусом і гвоздиками, запахом шабасу. До сну заколисувало їх спокійне биття її серця. Так, серця.

Про те серце хотів Якуб кілька разів запитати. Повсякчас чекав на слушний момент. Наприклад, тоді, коли в багряних сутінках брав вистругану з вербової кори сопілку й грав, а Хана слухала. Якуб закінчував, відкривав рота, вже мав питати — і не питав.

Траплялося, що на якийсь час вибиралися до соснового лісу за пащею Зміїного Короля і не верталися по кілька днів; вівці ж убережуться самі, а вовків у тілі Короля не було. В лісі Якуб і Хана качалися на мохові, як діти, сміялися і закидали одне одного пухнастою сніжною цвіллю. Потім лежали, захекані, й навзаєм торкалися своїх тіл, і все між ними було свіжим і немов уперше.

Якось Хана знайшла в стіні великої печери грот, а в гроті сходи, які вели догори. Тяглися ті сходи у нескінченність. Якуб хотів вертатися, але дівчина тягла його вище, а він не міг їй відмовити.

Вони вийшли на поверхню світу. Над головами було небо, справжнє небо, місяць і зорі, ніч, яка спускалася з нескінченних просторів у тихому відголоссі. Довго вони вдивлялися в ту ніч. Вдалині проїхав потяг, засвистів локомотив, новий міст на невидимій у темряві річці стогнав під вагою залізного чудиська. Це був, мабуть, нічний швидкий з Кракова до Перемишля. Якуб чув про залізницю, але назви обох міст звучали, як із казки.

Він подумав про світ, який уже не був його світом. Про те, що повернуться сюди з Ханою ще не раз, що будуть сидіти в цьому місці й приглядатися здалеку до сіл, містечок і потягів, до всіх тих речей, які вже ніколи для них не існуватимуть. Може, навіть почують іноді далекі людські голоси, сміх і співи або бамкання дзвону в долині, але там не буде вже місця для Якуба ані для Хани. І так Шеля зовсім зникне зі світу, а в одному із тих сплячих сіл і далі будуть паношитися вельможний пан Вікторин Богуш. І до нічого весь цей похід Якуба по серце Зміїного Короля, до нічого зміїна обіцянка.

Юнак відчував, що повинен залишити все так, як воно є. Що якщо зараз заговорить про те, навіщо він сюди прийшов, то запустить в рух щось недобре, бо кожен завжди знає, коли обирає щось, чого обрати не повинен. Тож Якуб знав. А попри це сказав:

— Хано, ти маєш нове серце, правда? Від Зміїного Короля.

Дівчина опустила голову, бо теж знала, що станеться, що вже сталося. Темне волосся закрило їй обличчя. Притакнула.

— Хано… я не хочу більше жити під землею. Там Богуш у долині. Сама знаєш, бачила. Мені потрібне те серце. Я за ним прийшов сюди.

Дівчина тільки опустила голову ще нижче. Знову притакнула. Руки в неї тремтіли. Повільно, потихеньку сягнула вона в скромний виріз сукні. Витягла звідти серце, зовсім звичайне, яке зовсім не скидалося на королівське, і простягнула його Якубові.

А він узяв його тремтячими руками, і тоді щось змінилося у світі.

Частина друга

Хами

XXXVIII. ПРО ПАНСЬКІ СПРАВИ

Повідають, що вельможний пан Вікторин Богуш одного дня остаточно збісилися й вигнали під три чорти з седлиського двору вельможного пана Богдана Винярського. Взяли й вигнали, от так просто.

Того дня пан Вікторин встали якісь не свої. Спершу довго вешталися по подвір’ю й саду, не здатні знайти собі місця, причому в самій лиш нічній сорочці, чого ніколи раніше не бувало. Якби це сталося з вельможним паном Винярським, безпутником і гультяєм, який рідко бував тверезим — якби з ним, то ніхто б не дивувався. Вікторин були однак паном ретельним і вишуканим і не дозволяли собі виходити, не причесавши волосся й не напомадивши вуса, не говорячи вже про належне вбрання.

А тут — парадували неодягнений, чухаючи собі сідниці, длубаючись пальцем у носі й шукаючи вбиральню, наче забули про лазнички в східній частині дому. А коли не знайшли, то відлили просто на грядці й там же випорожнились, мов якийсь хам. Пан, однак, є паном і має право поводитися мов хам, тоді як хамові не завжди випадає робити по-хамському.

Начебто, знайшовши нарешті лазничку й випукле дзеркальце для гоління, пан Вікторин вдивлялися в нього майже годину. Дозволили, однак, помити, поголити й одягти себе як належить, бо сонце стояло вже високо. Але були бліді й напружені, наче нездорові.

Доходило вже до полудня, коли вельможний пан Вікторин Богуш всілися нарешті до спізненого сніданку, на який подали віденські яйця й нафаршированого сливками рябчика, і булки білесенькі й теплі, як дівчачі грудоньки, і справжню каву, і чай у філіжанках з китайської порцеляни, і шоколадні цукерки на тарілочках, розмальованих блакитними млинами й будинками, і джем з айви, і інші наїдки, яких вельможний пан не вміли назвати. Сиділи б так, певно, й дивилися, якби до їдальні не вкотилися вельможний пан Богдан Винярський.

Винярський, як завжди непоголені й непричесані, в наполеонівському мундирі, накинутому абияк на піжаму, виглядали на добре похмільних. Гість Богушів, ветеран тисяча вісімсот дев’ятого, мали резиденцію на седлиському дворі вже третій чи четвертий рік і рідко бували не напідпитку. Виглядало на те, що доживуть уже в Седлиськах свої дні, а лишилося їх, певно, немало, бо вельможний пан Богдан не набагато були старші від Вікторина.

У рідних краях, десь під Любліном чи під Брестом, ніщо на Винярського не чекало, окрім царської в’язниці, а потім шибениці або етапування на Сибір. Не приховували також пан Богдан, що родина охоче позбулася його як скандаліста, азартного гравця й п’яниці; з родиною, як відомо, добре лиш на портреті виходять, так, авжеж. Пан Богдан не шкодували. Австрійська захоплена територія веселіша від руської, та й вино має краще, бо з Угорщини.

Саме такого мадярського наказали подати собі до сніданку.

— До сніданку? — здивувалися пан Вікторин.

— Ну, а що? Полудень вже минув, то можна й випити. Яйця стигнуть, їж. — Винярський узялися наминати сніданок, пильнуючи, щоб теплі страви не вистигли, а холодні — занадто не перегрілися.

Вікторин Богуш їли поволі, наче губилися в безлічі ножів, виделок, тарілочок, полумисків, серветок та інших столових причандалів. Здавалося, що призначення кожного предмета мусять вигрібати з чужої, а не своєї пам’яті. Мали при цьому несхитне враження, що надто того всього багато, що достатньо було б миски, кухлика й дерев’яної ложки. Мусили замислюватися над кожним рухом і кожним словом, що було, однак, не так і важко, бо пан Богдан їли й говорили, бризкаючи навкруг слиною і дрібочками їжі, не зважаючи на те, слухають його Вікторин чи ні.

Коли прислужниця подала вино, Винярський ковтнули, скривилися й шпурнули в дівку келихом. Дівка крикнула, червоне вино хлюпнуло на її сукню й на турецький килим. Служниця швидко похопилася й почала вибачатися, хоч і не знала, за що.

— Щоб це мені було останній раз! — рикнули пан Богдан. — Тьху, що ти собі думаєш, що я не відрізню мадярське від якоїсь там квасноти з-під Ясла?

Дівчина заплакала, ще раз вибачилася й стрімголов вибігла з їдальні.

— Це було угорське вино, любий мій, — озвалися пан Вікторин. — Ясельське ти випив не так давно разом із паном Преком. Обидва при цьому вихваляли його незрівнянний смак і аромат, і що тим оте вино краще, що наше, польське. Пам’ятаєш?

— Ні, — набурмосився шляхетний гість. — Як би я міг пам’ятати, якщо ми обидва з Преком були п’яні? Сп’яну чоловік чого тільки не говорить.

— П’яні ясельським вином. Майже тиждень пили його.

— Ба!

Служниця, у все ще заплямленій вином сукні, повернулася з новою пляшкою, налила до келиха, після чого посипала килим сіллю й узялася витирати його намиленою ганчіркою.

— А до Анулі будь поблажливіший, вона всього лиш третій день на службі.

Обоє подивилися на Вікторина: дівчина з вдячністю, а пан Богдан як на якесь чудисько.

— Ти що, розум втратив? Хамів треба трактувати по-шляхетському. Особливо зараз, коли часи важкі й недобрі, коли нас топче чобіт загарбника. Попустиш хамові, він одразу брикати почне. Про Хмельницького чи про Костку Наперського забув?

— Обидва з родів кращих, ніж твій чи мій. А зрештою, то було давно.

— Але бунт у Шевлах — то вже ні! Наші батьки були вже тоді на світі. А все через те, що шевельським хамам король панщину простив. Дай блосі сідало! Я не розумію тебе. Гадаєш, що Шевли далеко? Що Литва далеко? Та хай буде й на кінці світу, але хам усюди той самий. Ланцюг на два кільця лиш послабиш, і тут же з’явиться якийсь Анджей чи Якуб, готовий кусати як пес і готувати бунт.

Вікторин приглядалися до схожих на хмарки візерунків, які утворювали вершки в каві, і не відповідали. Голова боліла, наче зіштовхувались у ній два голоси. В ній плуталися суперечливі спогади немов двох різних життів, а найвиразнішим з усього був образ лісової долини — і змії.

Приклали руку до грудей. Серце калатало як скажене. Може, від тієї кави. Міцна.

— Агов! Щось ти сьогодні якийсь зажурений, Вікторине, — сказали Богдан. — А бодай йому, я вже тебе розрухаю! Влаштуємо собі сьогодні полювання. З собачками. І вечір за картами й горілочкою. Зіграємо у віст.

— Удвох?

— Аги, і правда. Ну, то завернемо в Селець, заглянемо до Преків. Що ти на це?

Вікторин нічого на це. Помалу до нього доходило, що ніякий він не Вікторин, ба навіть ніякий не пан, що він зовсім не в множині, а в однині, до того ж дуже самотній. І що хоч і крутяться в його пам’яті якісь спогади Вікторина Богуша, а тіло має його звички й залежності, але він сам зветься зовсім інакше.

Богдан Винярський були великим любителем ловів, тому саме вони зайнялися приготуванням. Вікторин шукав собі місця в знаних і не знаних закамарках двору, але коли пан Винярський до чогось бралися, то цілий двір стояв на голові, і навіть у кабінеті не міг пан Богуш знайти спокою.

Ти ж саме цього хотів, подумав він. Пізно вставати, їсти скільки влізе й пити ще більше, розважатися й полювати, ну, просто жити як пан. Звикнеш. Навіть до імені Вікторина звикнеш. Ім’я як ім’я, кілька звуків, які нічого про людину не кажуть і ніяк її не визначають.

Шукав, зрештою, Вікторин не тільки спокою. Блукав навколо дому, шукаючи слідів тієї, від якої почалася вся ця історія, і зміїне серце тремтіло у нього в грудях від думки про цю зустріч. А однак, що більше блукав, то більше набирав певності, що не знайде її. Не було в Богушевім дворі слідів тієї розбуялої зелені, яка пожирала його минулого року. Плющ і вістерія спиналися тільки по північній стіні, а по саду стелилася спокійна, молода осінь.

Що більше — у тих клаптях пам’яті, які належали справжньому Вікторину, не вдавалося віднайти найменшого сліду тієї, яка колись прийшла з луки, що пахла золотушником; тієї, яка змусила розквітнути сумний гойхауз у задній частині дому Кольмана; тієї, яка заради примхи перевернула догори дриґом життя молодого Куби Шелі. Міг, однак, переходити в осінь Богушів сад, але ім’я Мальви не зів’яло і не засохло в спогадах хлопця.

Вікторин повернувся в дім і крутими східцями видерся на горище. Заходили сюди рідко, видно, навіть слуги давно сюди не заглядали, бо дерев’яні східці були запорошені пилом, наче борошном. Ляда на вершечку сходів застогнала, коли її підняли.

Пан Богуш зиркнув на розлогий простір горища. І відразу позадкував.

Усю підлогу горища покривали поплутані, наче змії, виткі рослини, мертві, наїжачені голками, з листям сухим і крихким, як облатки. Було темно, і тільки снопи запиленого світла падали через три низенькі брудні віконця.

Але все одно серед тих рослин і серед того мороку Вікторин одразу помітив згорбленого старигана на стільці. Старий, оброслий мохом і вкритий павутинням, нагадував понурого святого, вирізаного з дерева. Проте ледве Вікторин висунувся з діри в підлозі, дід підняв важкі від цвілі повіки й зарипів дерев’яним голосом:

— Хто ти? Ти не мій син!

Ну, і Вікторин чкурнув, грюкнувши за собою лядою.

Полювання, влаштоване паном Винярським, вдалося не вельми. Вересневий пополудень, хоч ніби й сонячний, кусав неприємним вітром, а розпорошене в брудних хмарах світло кололо очі. Руді хорти бігли попереду, спершу через буковий ліс, пізніше зарослим блідо-жовтою травою плаєм, полошачи то фазана, то зайця. За хортами, обережно, щоб не потрапити випадково на лінію пострілу, бігли слуги, погукуючи, галалайкаючи й пробуючи підігнати того фазана чи зайця до пана Богдана. Винярський стріляли, промахувалися, попивали вино з бурдюка й безперервно горланили. Бахнув і Вікторин зо два рази: раз у перепела, другий раз у невідомо що, бо зашмигало в кущах і зникло. Може, була то сарна, а може, ні. Обидва рази промазав. Таке бахкання було б, може, і приємним, бо давало почуття влади й сили, а це завжди приємно — якби тільки пан Богдан хоч на мить замовкли.

До Сельця, до маєтку Преків, вони дісталися вже добре після смеркання. Преки жили в садибі не надто великій, не надто малій, і дім цей відкритий був для всіх добре народжених, а особливо для ветеранів тієї чи тієї війни. По дорозі вони вполювали курку, п’ять качок, горностая, який при ближчих оглядинах виявився котом, а також трьох собак, у тому числі — випадково — одного власного. Хоча й не було чим хвалитися, але принаймні не з’явилися в гості з порожніми руками. Псів і кота, ясна річ, покинули десь у кущах.

Францішек Ксаверій Прек зі своєю матір’ю Амелією прийняли обох панів гідно й по-шляхетському. Старшого пана Прека гості в домі не застали. Відколи-бо неподалік проклали залізничну колію, він мав звичай відбувати для власної втіхи довгі подорожі. Сідав у потяг і їхав через Краків до Відня, а бувало, що й далі. Ці вояжі тривали іноді кілька днів, а іноді кілька тижнів, і Прек їх жодним чином не планував. Бувало, що він присилав листи з Парижа, Ліона або Петербурга.

У тому, що він подорожував, не було нічого дивного: демон мандрівки долає не одного. Але те, що подорожував сам, без слуг і купи скринь, з однією маленькою валізкою — саме це принесло йому в товаристві славу ексцентрика, тобто, простими словами, дивака.

Тим часом пан Винярський втішилися на звістку, що старого немає вдома. Казали-бо, що пані Амелія має велике вподобання до національних героїв, а у Францішека Ксаверія з батьком спільним є тільки прізвище. З цією думкою перед виїздом пан Богдан старанно виголили підборіддя, вичесали вошей з бакенбардів і пригладили долонями наполеонівський мундир, під який одягли чисту сорочку.

Одразу після привітань сіли за карти. Грали у віст спокійно, всі четверо; так, пані Амелія теж. Винярський розійшовся й хотів підняти ставки, але молодий пан Прек ґречно пригадали йому, що наполеонівський ветеран віддавна вже голяк і голодупок, бо програв уже в карти весь маєток разом із родинним гніздом, і то принаймні двічі. Так він сказав або радше написав на гарній карточці, бо пан Францішек Ксаверій від дитинства був німим і начебто глухим. Начебто, бо те, що йому казали, він розумів безпомилково, може, з рухів губ, а може, якимось іншим, йому тільки відомим чином. Розумів усе, хіба що якраз не хотів розуміти. Міг також показати все жестами, так що одразу ставало, про що йому йдеться. Повідають, що цитував у такий спосіб навіть байки Красицького, а також великі фрагменти «Пана Тадеуша».

Вікторин був вдячний молодому Преку за це зауваження. Спогади справжнього Богуша не стосувалися карт, а віст був грою панів, і в корчмі Кольмана хами в неї не грали. Не знаючи добре правил, Вікторин грав по-дурному й постійно програвав, а всі ж чули розповіді про шляхетних панів, які за одну ніч могли розтринькати нагромаджений кількома поколіннями маєток.

За столом таким чином більше пліткували, ніж грали, а перед тут вів Францішек Ксаверій, який попри німоту був незрівнянним пліткарем. Тож довідався Вікторин, серед смішків та пересмішків, хто з ким і скільки разів, а також і про значно небезпечніші справи, наприклад про повстання проти царя, плановане поляками з Конгресового королівства. Начебто навіть якийсь Дунін-Борковський, молодий письменник і демократ зі Львова, вибрався недавно до Відня й зажадав, аби кайзер підтримав польську справу й прислав війська, щоб допомогти полякам у цій боротьбі, і при оказії домагався нового визнання незалежності Речі Посполитої. Кайзер, хоча й був недоумкуватим, мав час від часу lucida intervalla[9] і ухвалював часом дуже розсудливі рішення. Тож здивувався він жаданням Борковського й відіслав його з нічим.

Задумувалися явно і відверто, чи і в Галілеї варто було б виступити проти кайзера, бодай з тієї причини, що він не дослухався до слушних аргументів львівського демократа. Проти кайзера, влада якого над народами дана йому від Бога! І зовсім не зважало вельможне панство, що слуги все чують.

— Чи ти здурів, Вікторине? — здивувалися Богдан Винярський, коли Богуш обережно звернув на це увагу. — Це ж хами. Бидло. Їм вистачить, аби мали що їсти й відчували над собою панську руку. А хоч би й скаржитися захотіли — то кому? Намісникові хіба що у Львові, ги-ги-ги!

— Це якраз правда, — жестами показав Прек. — Згідно із законом, селяни можуть скаржитися на поміщиків окружному старості або до відомства намісника у Львові.

— Львові-срові. Вибачайте, вельможна пані. Граймо.

І вони грали, але без особливої охоти. Богдан більше загравали з господинею, ніж грали, Францішек Ксаверій весь час правили про політику й скандали в ближчому й дальшому сусідстві, а Вікторин послався на головний біль і невдовзі пішов до приготованої для гостей спальні. А крім того йому зробилося недобре, бо Преки почастували його якоюсь дивною горілкою, жовтавою і різкою, наче не до кінця відігнаною, яку Прек-батько начебто привіз із далекої Шотландії.

У спальні вже чекало на нього ліжко, зігріте пляшками з гарячою водою, і вогонь, який потріскував у каміні, вечір-бо був холодний. Мовчазний слуга допоміг панові Богушу роздягтися, перевірив, чи термофори тримають ще тепло, і вийшов, уклонившись перед цим до пояса.

Вікторин вклався на білу постіль. Було йому водночас і жарко, і холодно; хотілося спати, але заснути він не міг. Здавалося, що все навколо дивиться на нього, дивиться глузливо і неприязно, наче добре знало, хто він такий: не справжній пан із Седлиськ і ще пів десятка околичних сіл, а звичайний хам, заклятий чарівним чином у пана. І портрети в позолочених рамах, які тонули у темряві, і фігурки дітей і пастушок, зроблені з порцеляни або фаянсу що стояли на каміні, і осінні квіти в скляній вазі на кістяному столику, й інші коштовні, гарні та непотрібні предмети — кожна річ вказувала на його хамство. Пляшки з гарячою водою муляли йому бік, але він не знав, чи випадає їх виймати, чи, може, так має бути. Тож лежав. Важка штора вигиналася раз по раз від подмухів із нещільно причиненого вікна, що справляло враження, ніби і за нею хтось стояв, стояв і дивився.

Пан Богуш ще не спав, коли до кімнати прийшли нарешті Винярський. Годинник бронзовим голосом вибив якраз три чверті на першу. Богдан застогнали, шпурнули на підлогу мундир і звалилися на ліжко.

— Вікторе? Вікторе, спиш?

— Сплю.

— Ти знаєш, не захотіла мені дати. Не захотіла мені дати! Хвойда.

— Пані Амелія?

— Ну, я ж кажу. Хвойда. А ви ж так ніби героїв любите, кажу їй. А вона в сміх, і нічого, тільки на добраніч каже, пізно вже. То я собі думаю: сміється, значить дражниться, все добре. І туп-туп-туп за нею, до будуару. Відішліть слуг, кажу їй, бо я чимось таким можу добре прислужитися. І нехай не думає, що я так зовсім без гонору і що неприємностей шукаю. Адже всі знають, що старий, тобто пан Тадеуш Прек, чоловік, привіз колись із Парижа справжні презервативи з баранячої кишки. Ну, а навіщо привіз, якщо сам старий? Адже йому вже п’ятдесят стукнуло, а в такому віці то вже і не хочеться, і не можеться. Це він для вас привіз. Пані молода, я молодий. Я для пані можу навіть у презервативі.

Вікторин мусив вигребти з пам’яті справжнього пана Богуша, що то за диво, той презерватив. Вигріб. І спалахнув як дівка. Добре, що темно.

— А що на те Прек?

— Францішек Ксаверій? Як, що він на те? Нічого, він же глухий.

Пан Богдан раптом замовкли, покрутилися поруч і вийняли з-під ковдри нагріту пляшку.

— Ти що, Віктор? На термофорах спиш? І дупу тобі не муляє? Аж так тобі холодно?

Вікторин щось неввічливо буркнув, повернувся спиною до Богдана, вдаючи, що спить. Потім, однак, викинув усі термофори зі своєї частини ліжка. Винярський поруч спав як убитий.

Наступного дня вони вирушили назад досить рано, невдовзі після обіду. Вікторин неспокійно крутився, ніби всівся на їжака. Бо як же це так? Францішек Ксаверій повинні набити Винярському морду за недоречні залицяння до його матері; бо хоч і глухий, але чув напевно. Не кажучи вже про саму пані Амелію. А тут нічого, лиш сніданок, після сніданку кава з тортом, а по каві з тортом другий сніданок, а по другім сніданку обід із двох страв і десерт. У своєму попередньому житті Вікторин не припускав, що в животі може поміститися аж стільки.

Поки перебували в домі Преків, Винярський сміялися і жартували. По дорозі до Седлиськ, однак, міну мали таку, яку має кожен чоловік, залицяння якого відкинули, — байдуже, пан чи хам. Було також видно, що чоловічі настрої бушують в них, не знаходячи виходу. Їхали без смішків, вибриків і стріляння з рушниць в усе, що рухається.

У селах копали картоплю. Запах багать розходився у вечірньому повітрі. До двору вже було недалеко, стая[10] або дві. Пани Богуш і Винярський зі слугами підсіли до групи хамів, які пекли картоплю. Хлопи й баби, вимазані землею і сажею, почали кланятися до пояса і запрошувати й дякувати.

Картоплини мали чорну хрустку шкірку й гарячий м’якуш. Вікторин надрізав їх ножем уздовж і впихав усередину дрібку солі й масла, яке одразу топилося й стікало по пальцях. Усі делікатеси з дворів Богушів і Преків разом узяті могли сховатися.

Невдовзі обидва шляхетні пани мали пики чорні від сажі, а роти блискучі від масла. Вікторина охопив блаженний настрій, і він почав сміятися в бороду.

— Що це тобі так весело? — буркнули Винярський, якому, видко, картопля не поліпшила паскудного настрою.

— Міна в тебе така, що капуста сама скваситься. І з цією брудною пикою і в цьому мундирі виглядаєш як сам диявол.

— Знайшовся, курва, ангел.

Вікторин на те в сміх, а чуючи панський сміх, почали слухняно сміятися й хами. Цього для пихи пана Богдана було вже забагато.

— Шлюс! Кінець! Морди на замок! — гаркнули. Повели довкола недобрим, похмільним поглядом. Затрималися на хвильку на одній дівці, навіть гарній, лиш із трохи завеликою дупою. — Ти! Як тебе звуть?

Дівчина опустила очі, спалахнула, щось там бовкнула під кирпатим носиком.

— Як? Не чую, кажи голосніше!

— Вона Магда, вельможний пане. Донька моя. — Один із хамів, квадратний і бридкий, низько вклонився.

— Поїдеш з нами, Магдо. Ночі холодні, будеш мені ліжко гріти.

Двірські слуги загиготіли; кілька хамів теж, хоча більшість промовчала. З тлуму вийшла жінка, теж квадратна й теж бридка.

— Добрий пане, вона вже обіцяна, вже свати з горілкою були, весілля на святого Мартина…

— Встигнемо до святого Мартина, нічого, бабко, не бійтеся, — сказали пан Богдан. — Ну, по конях. Час на нас. Смеркається, холодно стає.

Котрийсь із слуг схопив Магду і впакував її перед собою на сідло, а вона хлипала і шморгала носом, але особливо не опиралася, бо як же це — опиратися вельможному панові. Від’їжджаючи, пан Богдан кинули ще позад себе жменю крейцерів; хами накинулися на них, як кури на зерно.

Вікторин усю решту дороги не озвався й словом. Для того він і став паном, аби брати собі дівок за власним уподобанням, бо дівка — це панська річ, а грати її — панське право. Міг він собі там, біля вогнища, якусь вибрати, було ж там кілька від цієї Магди гарніших. Міг, але не взяв; якось не зміг.

Ця неповна чверть години, яка лишилася до двору, проминула без розмов, хоча й не в мовчанні. За кіньми-бо бігла матір Магди й бідкалася, і просила помилувати, що сором перед людьми і що ніхто не візьме ту, з якою вже переспали. Жалілася так до самого двору, а коли пан Винярський зійшли з коня, впала йому до ніг і почала цілувати вимазані грязюкою чоботи.

— Та забирайся вже звідси, стара тріско! — розізлилися пан Богдан. — Бо накажу наглядачеві всі твої кістки порахувати, а під кінець собак нацькую.

Баба, схоже, не боялася наглядача ані псів більше, ніж ганьби, бо бідкалася й далі.

— Забирайся геть, брудна корово! — Пан Винярський зірвали з плеча дубельтівку й випалили бабці під ноги, аж земля бризнула. — Геть з моїх очей! Гайда! Бо другу кульку то в голову впакую. Я, курва, не жартую!

Може б, і була стара нарешті втекла, бо злякалася пострілу, підскочила як молода кізка, схопилася за голову і заголосила. Може б, і втекла, якби не сталася річ геть нечувана.

Пан Вікторин Богуш неспішно під’їхав до пана Винярського й шмагонув його шпіцрутеном по обличчю. Винярський завмерли, всі завмерли.

— Я теж, курва, не жартую. Забирайся з двору, негайно! — Вікторин намагався говорити спокійно, але голос у нього тремтів. Йому аж холодно стало від надміру почуттів.

— Я не подарую тобі цього, Богуше. Будемо стрілятися!

Вікторин ще раз шмагонув Винярського шпіцрутеном, вирвав у нього з рук рушницю й тарахнув прикладом по голові.

— У дупу собі стрельни. В саму сраку.

Богдан Винярський, белькочучи щось незрозуміле, відступили на крок. А потім ще на один. І ще. Вікторин наїхав на нього конем, і Винярський втік на дорогу.

— Не подарую тобі цього! Хлопоман знайшовся довбаний! Зима була, то дівок одну за другою грав, а зараз приятелю попетрушитися борониш? Ми в суді зустрінемося! В суді, чуєш? — І почали погрожувати Богушу кулаком, але цього разу обережно і здалеку.

Вікторин випалив у повітря; тарахнуло, наче хтось зламав товсту гілляку; відголос понесло далеко у вечірньому повітрі. Герой наполеонівських війн показали тили й ну тікати сільською дорогою, аж курилося.

— Чого витріщилися? — буркнув Вікторин Богуш до всіх довкола: до слуг, прислужників, до Магди й до її бридкої квадратної матері. — Нема на що витріщатися. Усім вертатися до своїх справ.

Він зійшов з коня й рушив у дім, тупанням струшуючи грязюку з чобіт. Кілька людей зі служби все ще, однак, залишалися надворі, вдивляючись у зникаючий вдалині силует Богдана Винярського. Ветеран з-під Ляйпциґа й Рашина йшли у вечірніх сутінках і зовсім не виглядали ані гордо, ані по-геройському.

— Шкода, що йому пан Вікторин у ту дурну макітру не стрілили. — Кульгавий Михаїл, наглядач, сплюнув на землю. — Ніколи я скурвиного сина не любив.

XXXIX. ПРО БАТЬКА

Повідають, що відносини між батьками й синами з якоїсь причини часто бувають важкими.

Одного дня, кількома роками раніше, коли Вікторин був ще справжнім Вікторином, а Якуб — Якубом, пан Станіслав Богуш занедужали. Коли ранком хотіли встати, щось в них у хребті хруснуло. Біль відчули аж у зубах, але одразу й минулося. Встати, однак, не встали. Більше ніколи.

Пан Вікторин Богуш привіз із самого Тарнова медика з дипломами. Лікар заглянув Станіславові в око, заглянув у вухо, послухав, обстукав, пробурмотів якісь закляття латиною й нарешті сказав, що це параліч, зумовлений полірадикулоневритом. Вікторин притакнув з мудрою міною і запитав, що робити далі. А лікар — що нічого далі, що чекати, і може, само пройде до Різдва, ну, може, до Великодня; а може, і взагалі не пройде, хто то знає. А пан Станіслав жити буде, хіба що помре.

Молодого пана Богуша від такого dictum мало грець не вхопив. Медика сказав побити, хоч то був чоловік учений, а не якийсь там хам, потім наказав облити його свіжовичавленою олією і обсипати гусячим пір’ям. І отак пан доктор мусив вертатися до Тарнова per pedes[11], бо в кожному зустрінутому диліжансі його брали за вар’ята. Скінчилася справа в окружному суді, але Богуші були настільки заможні, що мали можливість час від часу заплатити штраф за дрібні задоволення.

Інші лікарі, зблизька і здалеку, ставили такі ж незрозумілі діагнози. Цих уже пан Вікторин не бив і не виставляв на посміховисько, бо хоча й надавали хворобі різноманітні латинські назви, але всі були згодні в одному: параліч не відступить, а як і відступить, то Бог знає коли, а, як відомо, Бог своїми божественними знаннями ділиться неохоче. Хоча — хто їх там знає. Медики-бо були або німцями, або євреями, або чехами. Останнім часом чехів, спокушених обіцянками кайзера, чимало нароїлося в Галілеї; особливо канцеляристів, військових і власне лікарів. Польських медиків не знав пан Вікторин жодних, ну, бо який же справжній поляк захотів би прикласти руки до науки такої нікчемної, як медицина.

Був начебто в Кракові один дуже розумний лікар — звався він Антоній Брик і був хамом, збіглим з Дубецька, з маєтку Красицьких. Завербувався той Брик до війська і якимось чином закінчив студії у Відні, начебто навіть з відзнакою, і займав тепер професорську посаду в Ягеллонському університеті. Влаштували це, напевно, чиновники — німці, чехи або євреї, бо хто ж то коли бачив таке, щоб хам був професором? Сміх. Усе це задумав агресор, щоб зробити Красицьким на злість.

Казимир граф Красицький уже майже тридцять років писали до намісника листи, щоб їм того Брика віддати, бо це їхній хлоп, а місце хлопа в полі і в гної. Готові були навіть поставити Брикові пристойну хату, з кімнатою, відділеною від обори перегородкою; хай би собі в ній і лікував, якщо хоче, аби тільки сорому не робив і не грався в професора. Усі намісники присилали негативні відповіді; відразу видно, що хотіли Красицьких як польських панів пригнобити.

Так що ні, не впав пан Вікторин так низько, аби посилати до Кракова по якогось там Брика. Зате послав до своїх братів, Фелікса, Генрика й Нікодема, а також до сестри, Людвіки Горайської, з проханням про приїзд і пораду.

Першим відповів пан Генрик, який жив у вільному місті Кракові й робив там військову кар’єру. Відповів розлого й гладко, що час зараз історичний, що готується в Польському Королівстві таке повстання, що ого, що поляки візьмуть справу у власні руки й самі доконають те, чого їм Наполеон дати не міг і не хотів: що проб’ються до незалежності. Як треба, то й під сам Петербург війська підуть. Затремтить цар, а після царя надійде черга на прусського короля й австрійського кайзера, хай нам допоможе Бог і Пренайсвятіша Діва, амінь. А значить, Вікторин повинен зрозуміти, що перед лицем таких важких справ приватне є нічим, і просив Генрик, щоб йому батьковим хрускотом у хребті, чи що там вельможного пана батька турбує, голову не морочити.

Другим прийшов лист від найстаршого Фелікса. Привіз його особисто пан Домінік Рей, Фелікс-бо був жонатий із його сестрою і мешкав у Рейовому маєтку в Жохові поміж Мельцем і Емаусом. У листі пан Фелікс скаржився на лінивих хлопів, на вбогі врожаї, бо жохівська земля погана, піщана й родить лише каміння. Скаржився також на уповноважених, тобто на цісарських чиновників, чехів, які на нього безперервно в округ доносять, а оплачувати він їх мусить із власної кишені. Добре, що в лісах на Нівісках грибів багато, і ті гриби трохи пану Феліксу життєві труди й недолі компенсують; коли Вікторин приїде, разом на ті гриби виберуться. Батька ж казав привітати й побажати йому швидкого відновлення здоров’я.

Зате приїхала з двору в Модерувці пані Людвіка. Пана батька наобнімала, вицілувала, а Вікторина вилаяла уздовж і впоперек, що той не забезпечив Станіславові догляд санітарки. Увечері Вікторин, Людвіка і Домінік Рей зібралися за вином, і тема санітарки повернулася. Горайська і Рей наполягали, але Вікторин вередував і нарікав, що то коштує грошей, а доходи з фільварку щораз нижчі, відколи пан отець поділили його між ним і Нікодемом.

— Нікодем! А він де? — питала пані Людвіка.

Той з’явився десь годиною пізніше, як завжди запізнившись, хоча Смажову від Седлиськ відділяє тільки поросла лісом гора, а дорога через її хребет веде не найгірша. Викотився зі своєї елегантної брички, кругленький, як місяць уповні, і як місяць блідий. Вже за столом, коли Домінік запитав, що у нього чувати доброго, Нікодем відповів, що доброго нічого, а поганого сила-силенна. Нарікав на власне здоров’я, на сильний біль у кістках, і що ноги терпнуть, і це вочевидь пов’язане з тим, що смажовський двір стоїть біля річки, а від неї тягне вологою, холодом і взагалі якимись недобрими флюїдами. А крім того річка шумить, шумить вдень і вночі, і від того шуму охоплює Нікодема меланхолія і внутрішня неміч. Пан Нікодем був найбільшим, найапатичнішим марудником у цілому роді Богушів і нічого корисного не робив, лиш читав сумні й похмурі книжки про розбійників, монахів, що укладають союзи з дияволом, про страшні замки, буремні перевали й різні інші айвенголи. Подейкували, начебто не тільки читав, але навіть під псевдонімом пописував.

— Залишив би ти на якийсь час ті книжки, пане брате, й вирушив би з тієї Смажової, — сказав пан Рей, вислухавши Нікодемові одкровення.

— Ой, ні! Надто міцно мене меланхолія тримає. Ким би я без неї був? — зітхнув Нікодем.

Нічого у нього вже тоді не питали, а найменше порад. Тих, зрештою, пан зі Смажової не мав ніяких, крім однієї — щоб Вікторин найняв санітарку. Про те, щоб брати участь у витратах, Нікодем і чути не хотів. Ти, казав, Вікторине, на батьківському сидиш, тож ти повинен батьком опікуватися, двір у Смажовій маленький, мало не хатка, а доходу від фільварку жодного. Санітарку треба найняти. Не будеш же ти, Вікторине, усе біля батька робити й наготу його відкривати, як біблійний Хам!

— Але ж, на Бога, про що тут думати? — здивувався пан Рей. — Гроші — це ніяка не завада, гроші, дасть Бог, знайдуться завжди. Сором, щоб вони розділяли польську родину.

— Сором, авжеж, сором. Але звідки тих грошей узяти? — запитав пан Вікторин.

— Обкласти хамство податком. Одноразовим. Таким, щоб на річний винайм санітарки вистачило.

— А через рік?

— Через рік податок знову повторити. Великим він не буде, хами навіть не помітять. Не може ж вона, та санітарка, надто багато хотіти, врешті-решт, що це за праця — дбати про старшу людину? Як Бог мені милий, це взагалі ніяка не праця.

На тому й порішили, що ті селяни, які могли собі дозволити платити податок за часткове звільнення від панщини, були обкладені додатковою оплатою. Стосувалося це тільки володінь Вікторина. Нікодем-бо вперся, що не заплатить, ні і ні, і нехай його родина прокляне й вижене, що вже давно, зрештою, вчинила, бо чим же є отой двір у Смажовій, якщо не прокляттям і вигнанням, а сама Смажова доходи тільки в меланхолії приносить. Він же, Нікодем, хоче бути добрим паном, як із книжки, і своїх селян гнобити податком не дозволить. Так і сказав: селян, не хамів. Зовсім як якийсь ксьондз.

Найняли, отже, санітарку, настільки молоду й гарну, щоб панові Станіславу спішно закортіло повернути собі здоров’я, як, скажімо, царю Давиду. Але він не повертали. Ані на Різдво, ані на Великдень, ані на Зелені Свята, Боже Тіло, Рослинної Богородиці, Святих Архангелів, ані взагалі. Пані Горайська спочатку відвідувала Седлиська часто — принаймні раз на місяць; потім щораз рідше. Нікодем і Фелікс з’являлися двічі на рік. Генрик взагалі не приїздив.

Потім настало те літо, дивне літо, і до двору завітала Мальва. Незручно було, аби коханка Вікторина розгулювала голою перед Станіславом. Тоді винесли пана отця на горище. І коли весь двір квітнув, пан Станіслав засихали, загнивали і вкривалися павутинням.

Аж прийшли дні, коли змінився пан Вікторин, і в самому дворі Богушів щось також змінилося.

Після вигнання Винярського почалися дощі. Нудьга й осінній холод тинялися по кімнатах, і їх важче було вигнати, ніж гостя з Конгресової Польщі. Не допомагав навіть вогонь, який палав у каміні. Вікторин сумно валандався і не міг знайти собі місця. Кілька разів брав до рук книжку. Справжній Вікторин читати вмів і часом навіть любив. Проте цей, який зараз сидів у Вікториновій голові, не знав жодної літери. Від розглядання густо задрукованих сторінок він нервувався, і в нього гупало у скронях; може, й прочитав би якусь сторінку чи дві, якби дуже хотів — але не хотів. Нічого такого в книжках немає, чого б людина рано чи пізно на власній шкірі не спізнала.

Спати теж не міг, не дозволяла йому свідомість того, що на горищі, над самою його головою, пан Станіслав Богуш залишаються заплутаним у мертвий плющ. Його присутність пробуджувала в ньому неспокій, як пробуджує неспокій павук, що зачаївся в темному кутку.

Шукаючи якогось заняття, взявся Вікторин до рубання дров. Слуги протестували, але досить мляво, добре знаючи, що панським примхам не слід опиратися. Не скидалося, зрештою, на те, аби пан мали когось сьогодні лаяти чи бити, що було неймовірно дивно.

Коли пан Богуш порубав усе, що можна було порубати, і втома приємно пульсувала в руках, він ще пішов до стайні. Розчесав кінські гриви й хвости, хоча вони зовсім не були поплутані, і почистив копита, хоча конюх і зробив це вже раніше. У попередньому житті він не особливо переймався тваринами, але кінський запах заспокоював.

Повернувся додому змерзлий, спітнілий і пропахлий стайнею, але павучий неспокій усе ще примушував ворушитися волосся на шиї. Тож Вікторин ликнув трохи айвівки й крутими сходами вибрався на горище.

Пан Станіслав залишалися там само, що й раніше. Так само висушені, нерухомі й з палаючими очима.

— Непогано ти порадив собі з тим цілим Винярським, — сказав він хрипким голосом. — Тікав так, що аж курилося. Герой, ветеран, най би його качка копнула! Таких героїв я на дворі короля Стася десятки бачив. А потім плачуть, що пруссак, руський і австріяк паношаться в Речі Посполитій як у себе.

На хвильку перервалися, дихали важко, хрипко.

— Ти не мій син, — заклекотіли нарешті.

Вікторин не вийшов. Ступив кілька кроків уперед, зміряв старого поглядом. Сухе бадилля хрустіло в нього під ногами.

— Може, й ні, — сказав.

— Не роби з мене дурня, свого сина я завжди впізнаю. Хоча лицем ти навіть схожий, і я розумію, чому у дворі всі тебе називають його іменем. Дивуєшся, га? Гадаєш, що як старий, то й глухий? Я на цьому горищі все чую. Кожен крок і кожен рух. Чую навіть кожен шелест думки.

Старий охрипли, замовкли, облизали потріскані губи. Продовжили лиш по досить довгім часі:

— Певно, знову якісь чари діються. Багато їх останнім часом. Ну, що? Міну маєш зараз таку дурну, що я навіть міг би повірити, ніби ти справді Вікторин. Кажи, що ти з ним зробив? Син — це син. Дурень та ще й курвій. Це він мене тут замкнув. Але усе ж син.

— Я не знаю, що з ним сталося, — відповів Вікторин-не-Вікторин, помовчавши.

— Не знаєш. Що ти не брешеш — я бачу. Не знаєш. Але здогадуватись здогадуєшся.

Вікторин підійшов ближче, придивився краще. Колючі бур’яни не тільки обплели тіло пана Станіслава, вони проникали вглиб. Шкіра вельможного старшого пана нагадувала кору — потріскану, замшілу кору прастарого дуба. А з вуха виростала гіллячка; вона навіть випустила листочки, але зараз усе навкруг було засохлим і осіннім.

— Добре вам тут, на цьому горищі? — запитав нарешті Вікторин.

— Не нарікаю. Короїд трохи стукає в лівому коліні, так що часом цілу ніч очей склепити не вдається. Але витримати можна, а жити треба. Мушка часом пролетить, павучок ниточку виснує. Тільки діти не відвідують, хоча й могли б. Так буває на старість.

— Зачекайте! — Вікторин розвернувся й крутими сходами спустився з горища.

— Зачекаю, аякже. Це в мене добре виходить. Уже рік на компрес чекаю.

Цього разу пан Станіслав Богуш чекали менше, ніж рік, бо Вікторин повернувся за декілька хвилин. На плечі лежала сокира. Та сама, якою недавно рубав дрова. Спокійним кроком наблизився до старого. Зважив сокиру в руці.

Пан Станіслав, хоча вже довший час були одерев’янілі й, власне кажучи, неживі, злякалися й стулили потріскані повіки. Життя чи нежиття — все одно було для нього милим.

Вікторин тарахнув раз, тарахнув другий, гаратнув з одного боку й поправив з другого.

— Готово! Ви вільні.

Пан Богуш розплющили очі й роззирнулися довкола. Сухі пагони, якими він був обріс, лежали порубані — і ті тонкі, як виноградні вуса, і ті товсті, як гілляки старої яблуні. Ті, які вростали під його шкіру, скрутилися, почорніли й легенько задиміли, а через кілька хвилин відпали самі.

Вікторин зніс пана Станіслава вниз разом із його кріслом на коліщатках, на якому нестор роду сидів добряче понад рік. Того дня вечеряли разом. Слуги боялися. Боялися старого дерев’яного діда, про якого, щоправда, пам’ятали, а однак, забули. Боялися пана Вікторина, якого щось змінило. Досвід поколінь хамів виразно підказував, що зміни бувають або на гірше, або на ще гірше; а як щось начебто змінюється на краще, то рано чи пізно та кращість все одно вийде боком. Тож боялися так, що навіть не шепталися між собою.

— Добре це вино, — сповістили пан Станіслав, випивши солідний келих. — Добре, наше. З-під Ясла.

Вікторин нічого не відповів. Смаки в нього лишилися хамські; він волів горілку. Але в панських домах пили вино, тож і він пив. Пив і уважно придивлявся до Станіслава, який не були його батьком. Трохи нагадували Старого Мишку, а трохи Лихого Чоловіка. Вікторин не знав, чи це добре.

— Бачу, тут щось зміниться. — Очі старого Богуша палали, як вербове порохно або як у руського святого на іконі. — Ой, зміниться немало.

XL. ПРО ВІКТОРИНІВ І ЯКУБІВ

Повідають, що пана від хама відрізняє народження і володіння, але це не зовсім правда. Відрізняє їх передовсім страх. Бути хамом — це жити в страху, як заєць на межі, це боятися на світанку сьогоднішнього дня, а ввечері — завтрашнього. Це не мати багато, але тремтіти перед втратою того, що маєш. Це схиляти голову перед іншими попри те, що вони від хама ані мудріші, ані кращі. Хамство — це страх. Пан же є яструбом на небі й левом у пустелі і нічого не мусить боятися.

Осінні вечори холодні й хмарні, а пан Вікторин проводить їх у прогулянках навколо двору в Седлиськах. Хоч, може, прогулянка — це не найкраще визначення; прогулянка-бо передбачає задоволення. Тому ні, не прогулянка, а обхід. Вікторин обходить гарний город і сад у задній його частині, і стайні, і засік, і каретний сарай, і кухню, що стоїть поза домом, аби зменшити ризик пожежі й аби сморід не йшов у кімнати. Обходить усе пильно, як вартовий, заглядає за живоплоти, в зарості кропиви й конопель. Здригається від будь-якого шурхоту й шелесту, серце шалено калатає в його грудях, хоч воно і зміїне.

У голові прокручує останню розмову з паном Станіславом.

Було це кілька днів тому. Вікторин вивів батька-не-батька в сад. Станіслав Богуш як не ходили, так і не ходять, але вересневе сонце гріло приємно, а з лісу линули пахощі грибів, гріх був би вдома сидіти. Тож вмостилися в саду, попиваючи чеське пиво.

— Як тебе насправді звуть? — запитали раптом пан Станіслав. — Я не стану тебе називати іменем мого сина. Може, на інших ці чари діють, але не на мене.

Вікторин сягнув по пиво, ликнув, знову відставив на кам’яний столик кухоль з кришечкою, пересунув його зі скреготом на палець, на два, закрив кришку, відкрив, ликнув знову. І дивлячись не на старого шляхтича, а вбік, де дві іржаві малинівки билися, аж пір’я летіло, відповів:

— Мене звуть Якуб.

Цими словами він відкрив своє серце й вже от-от мав розповісти Станіславові всю свою історію, цілу хамську байку про зміїне серце. Вже навіть рота почав був розтуляти. Але помітив блиск в очах старого. Пан Станіслав вичікував із павучою терплячістю, аж поки Вікторин дасть себе впіймати.

Тож не відповів. І тільки пізно ввечері збагнув він те, що залишилося невисловленим. Бо якщо Якуб став Вікторином, то Вікторин неминуче мусив перетворитися на Якуба, оскільки чари не визнають пустки; і не може бути так, аби одне зникло, а друге не з’явилося. І стало пронизливо ясно, що Вікторин повернеться. Повернеться по те, що належить йому, повернеться попри чари й попри побажання, і не допоможе тоді жодна зміїна вдячність — взагалі ніщо.

XLI. ПРО ПАНСЬКУ ЛАСКУ

Повідають, що найбільший страх охопив хамів, коли пан Вікторин Богуш вустами кульгавого наглядача заявив, що цього року побиття за невідроблену панщину не буде.

Заява ця була виголошена в суботу перед святою Урсулою, біля корчми Рубіна Кольмана. Відчитав її носовим голосом Іржі Лоза, чех, новий уповноважений седлиського двору. Попереднього уповноваженого пан Богуш наказали повісити навесні, коли виявилося, що він доносив на двір Йосифа Брейнля, тарновського старости; Богуш, якого викликали в округ, витлумачив ту справу як самогубство. Лоза тоді сказав, що мав сказати, а наглядач Михаїл, який супроводжував його, кинув тлумові під ноги оправлену в шкіру книжку.

— Це книга повинностей на панщину на цей рік, — сказав. — Візьміть і закопайте під хрестом на роздоріжжі. Ану, рухатися, бо ще вельможний пан Богуш можуть передумати. Як хтось буде зволікати, то по спині палицею для заохочення пройдуся. А сьогодні я ще нікого не бив, і рука в мене свербить жахливо. Раз-раз! Ага, і ще одна річ. — Михаїл перервався, щоб перевести дух. Рубін Кольман послужливо підсунув йому глек пива. Наглядач майже все вихлебтав одним духом. — Є поміж вами якийсь Якуб Шеля, син Юзефа?

Хами переглянулися, покашляли. Жоден не хотів звертати на себе увагу наглядача, так, про всяк випадок. Тож озвався корчмар.

— Айнекляйнемітешмок, служив той Куба у мене, але минулої осені зниклося йому. Ані слуху, ані духу. А шкода, бо добре був хлоп’є, працьовите й спритне.

— Зниклося йому! — Михаїл зміряв старого недобрим поглядом. — То скажи йому, жиде, якби йому, однак, віднайшлося, що з ним мають побалакати вельможний пан Богуш. А з тим, хто би того Шелю зустрів і забув йому ці слова переказати, я сам поговорю. — Він постукав березовою палицею по своїй долоні. — Ну, чого чекаєте? До роботи!

Хами, неспокійні й мовчазні, закопали книгу повинностей там, де було наказано. Особливо коли Михаїл відміряв кілька ударів, щоб робота йшла краще.

XLII. ПРО ПАНСЬКІ СПРАВИ

Повідають, що Домінік Рей не міг повірити в скасування панщини і, непокоячись за приятеля, прибув з Емауса так швидко, як тільки зміг.

Сидять на терасі втрьох: панове Станіслав, Домінік і Вікторин. Довкруж осінь. Хризантеми й айстри. Тепло, букові ліси навколо фільварку іржавіють під жовтневим сонцем.

— З чого фільварок утримуватимеш? — продовжує пан з Емауса. — Як хамам раз панщину подаруєш, як раз дозволиш не відробляти, то невдовзі жоден працювати не буде! Боже милостивий, хлоп — це бидло ледаче й ні до чого не здатне, яке розуміє тільки мову палиці й батога. Як хам працювати перестане, то що? Власними руками орати й жати будете? Ну? Ну? Ну?

— На мене не дивися, — кажуть пан Станіслав. — Я вже нагосподарювався. Тепер тут Вікторин паном. Мені вже тільки спокійної смерті виглядати.

— Хлопів обкладемо податком. — Вікторин хухає в долоні. Ніби сонце, але вже осінь, холод залазить під шкіру. — Як деінде.

— Яке інде? Всюди хам на панському робить. У Галілеї чи Конгресовій Польщі, все одно. Такий Божий порядок: справа хлопа — працювати, наша — з праці його користати. Амінь, хай йому чорт!

— У Чехії хлопів оподатковують. Так Лоза каже. В Силезії начебто також. А німецькі бауери, які на поселення до Галілеї і на Буковину приїжджають, взагалі на панському не роблять.

— Чех і силезець — це теж німець, тільки гіршого ґатунку й паскуднішої поведінки. Най тобі той Лоза так у голові не смердить. Скажи йому, що власної лози маємо у себе доволі, а конари має вона міцні, достатньо міцні, аби з Божою допомогою втримати чеську. І хай той чех не забуває, що з його попередником трапилося. З нашого боку Карпат гірський вітер дме дуже часто, а від того вітру вже не один повісився. Як не схочеш йому це сказати, то я сам скажу.

— Ходять чутки, що й без того з дня на день кайзер панщину скасує.

— Кайзера нехай пси в дупу на грецький спосіб грають! — скаженіє Рей. — Не буде мені кайзер казати, що я можу зі своїм чинити, а чого не можу. Мій хам має в моєму фільварку робити — і баста, є панщина чи нема. Що, може, мені ще кайзер пса на ланцюгу заборонить тримати? Сарн і зайців у моєму лісі стріляти? Адже все це Божі створіння: сарни, зайчики, песики й хлопський народець, усі відчувають і жити хочуть. У які безодні абсурду ми хочемо пхатися?

— Панщини кайзер не скасує. — Пан Станіслав спокійно складає долоні пірамідкою. — Це лиш така лякачка для нас, поляків. Аби ми пам’ятали, що Галілея вже не полякам належить, а Габсбурґам.

— Та нехай собі Галілея належить хоч і султанові бусурманському, мені до того байдуже. Я поляк, і Польща там, де я. А Польща — це моя золота панська воля, мій модриновий дім, мої полювання, мої бенкети, вино і курви. Іншої Польщі немає, не буде і бути не може. І хай мені в цьому допоможе Бог і ти, Свята Діво, що Ясну захищаєш Ченстохову і в Острій світиш Брамі. Про що тут, зрештою, думати. У Варшаві повстання готують, якого ще не було, повстання на всіх загарбаних землях, тільки у великій таємниці перед загарбником, про що всі знають. Невдовзі знову буде Річ Посполита, спершу в Конгресовій Польщі, а потім в Пруссії і в нас. Настане кінець чужим королям, царям й кайзерам. І не треба нам для допомоги ніяких Наполеонів.

— Хочете боротися, боріться. — Пан Станіслав сягають по яблуко, що лежить на столі, соковите й тверде, з маленькими наростами на поверхні. Ріжуть його на шматки: спершу на чвертки, потім на скибочки, тоненькі, як облатки; роблять так, бо зуби мають слабкі й стерті майже до коренів. — Але про фільварок все одно подбати треба. Може, це й не дурна думка, той податок. Нехай хлоп платить. На роботу на панському піде як вільний робітник, аби заробити крейцера й мати чим той податок заплатити. А ціну горілки в корчмі накажемо Кольману підняти на крейцер за кухоль. Здається небагато, але гріш до грошика — і маєш до кошика. А якби хлопи спротивилися, то звалити все на жида. Жид, як відомо, здирця.

— Колькопфа? Колькопфа в такі справи вплутувати? — дивується Вікторин.

— Колькопфа, ги-ги-ги. Гаразд! — Домінік Рей сміється й теж сягає по яблука пухкенькою, майже дитячою ручкою.

— Це порядний чоловік, не годиться.

— Дай спокій, це жид, — пан Рей погордливо пирхає, бризкаючи дрібочками пережованого яблука. — Може, навіть і порядний. І що з того? Багато є порядних, побожних і тихих жидів. Такими їх виховують у тих їхніх хедерах та інших єшивах[12]. А тепер роззирнися по світі й подивися, що їм ця порядність, побожність і тихість принесла.

— Їх або ненавидять, або зневажають, — зі смутком визнають старий Богуш. — А часто і одне, і друге, перемішане предивним чином. Може, Бог їх справді покинув. Будуть ще колись жиди дуже страждати.

— Краще вони, ніж ми. — Домінік Рей знизує плечима. — Краще бити, ніж бути битим. Бо або ти тримаєш інших за морди, або вони тримають тебе. Tertium non datur, ніби так Deus vulcit. Тому нема чого попускати віжки хамові ані бідкатися над жидом. Перший скопає тебе, як норовиста шкапа, другий продасть, як Юда, бо Юда теж був жид. Якби я був Господом Ісусом, то, як Бог мені милий, не брав би собі жидів до компанії.

— Жовтень гарний як ніколи. — Пан Станіслав змінюють тему, явно втомлені Домініковим кудкудаканням.

Над маленьким огнищем булькоче чай, заварюваний на турецький штиб у двох чайничках, оздоблених мавританськими закарлючками, поставлених один над другим. Станіслав раз за разом додають до скляночки заварки з верхнього чайничка, наливаючи до половини навар густий, як рідкий бурштин, а потім розбавляють окропом з нижнього чайника. Випивають так склянку за склянкою, щедро додаючи цукру. Більше року мусили обходитися без чаю, нічого дивного, що висохли як тріска. Чайний аромат крутить у носі, глибоко, десь ззаду, там, де кінчається піднебіння. Чути виразний запах димку. Станіслав-бо завозять найкращий чай з Росії, куди той мандрував верблюжим караваном аж із далекого Китаю, набираючи по дорозі запаху диму з табірних вогнищ.

— Але ж і вид маєте з веранди, що тільки Богу дякувати. — Домініка не знеохотило те, що старий замовк. — Я б купив у вас цей вид і втулив у власні вікна, якби це далося зробити. У мене взагалі ніяких краєвидів. З одного боку хащі над Віслокою, а з другого Емаус, бридкий, брудний і повний жидів. Костел один, зверніть увагу, а синагог дві. Ледве за поріг вийдеш, уже в носі крутять часник і цибуля. Жидівки — то я ще розумію, деякі дуже вродливі; але за яким бісом потрібні нам жиди, цього зрозуміти не можу. Навіть неділю не шанують, тільки б усе їм гендлювати, на згубу душ християнських. Польські доми на пальцях полічиш, а польських крамниць взагалі нема. А у вас вже гори, повітря пахне лісом і туманом, як на якомусь курорті, жидів майже немає, але й кращого товариства бракує. Добре, що маєте бодай мене для розваги, бо інакше із сусідів лишилися б у вас одні Преки.

— Преки — добрі поляки й патріоти, — зауважують пан Станіслав.

— Може, й так, але нудні, хай Бог милує. Тадеуш — рогатий і дивак, Амелія — курва, молодий Ксаверій — немова.

— Ну-ну, погамуйся, любий Домініку, не годиться так про жодну даму казати ані хоч би думати.

— Але ж не гріх правду казати. Всі знають, що пані Амелія дає, але не кожному, а тільки героям. А що пристойна з неї жінка, то хоч би з цієї причини варто взяти участь у варшавському повстанні. Нехай тільки поквапляться з тим повстанням, бо жіноча краса — як пляшка з вином: з часом обростає зовні мохом і цвіллю.

— Домініку!

— Добре, добре. Але товариство вам би придалося. Може б, вам вибратися на води? Криниця модна зараз, весь Краків і Львів туди їздять, навіть залізничну колію останнім часом проклали. Гори там навіть гарніші, ніж тут. А осінь, певно, довга буде і тепла. Особливо Вікторина варто було б із Божою поміччю розрухати, бо щось він останнім часом так зажурився, що навіть не пізнати його. Наче його хто підмінив, Бог мені за свідка. Що, Вікторине? Вікторине?

Вікторин не слухав. Вдивлявся в журавлів, що перетинали ключем крижану гладінь неба. Летіли високо, але курликання неслося в чистому повітрі, і чути його було навіть тут.

— Вікторинові язик стерп від вашого чаю, пане Стасю.

— Я замислився. Задивився. На тих журавлів.

— Великий Боже, другий Нікодем! Ти, мій любий, справді повинен кудись звідси вирушити. Бо меланхолія зжере тебе, і ти ще й книжки почнеш читати. Або, що гірше, писати.

— До книжок варто часом заглядати, Домініку, — заперечують старший пан Богуш.

— Аби не надто часто. Це шкідливо для мислення і оцінки реальності. Навіть ксьондз добродій з костелу святої Ядвіги в Емаусі казали недавно, що книжки ведуть до гріха. Залишимо їх німцям і жидам. Це не заняття для польського пана. Я, наприклад, маю економа, одного такого чеха, що вдає німця. Як що цікавого вичитає, то зразу мені розкаже. Тому я читати не мушу, а що треба — знаю. Могли б і ви з тим вашим Лозою так зробити.

— А я Лозі не вірю, — рохкають пан Станіслав. — Мені здається, що він страшенно дивно речі описує, особливо коли з чужої мови на польську тлумачить; страшенно назви й імена перекручує, причому навмисне, бо, каже, вони йому так краще звучать. Але в одному маєш, Домініку, рацію: розрухатися варто. Бо, скажу, Вікторина я теж не пізнаю. Змінився він, хоча хто знає, чи не на краще. Сам теж радий був би розрухатись. Останнім часом почувавсь я якимось таким… сплутаним. Криниця, кажеш? Нехай буде й Криниця.

Того вечора новий Вікторин Богуш уважно приглядається до портретів старого Вікторина Богуша. Захоплюється рівненькою виправкою, напомадженими вусами, гарними руками з пальцями піаніста. Сам при цьому простується, підкручує вуса, розглядає свої руки. Він це? Не він?

Неспокійно зиркає через вікно, сполошений шелестом у заростях під вікном. Зміїне серце шалено калатає — чи це не справжній Вікторин повернувся, аби відібрати, що йому належить, а Якуба знову зробити Якубом? Бо, може, пани є сильнішими навіть від змій, від усіх бажань, заклять і Мруків?

Але то тільки дрізд бушує, шукаючи хробаків.

XLIII. ПРО ВІКТОРИНА І ПРО ЯКУБА

Повідають, що є така година на світанку, коли реальність стає тоншою від пелюстка мальви. О цій годині навіть ті, які цілу ніч не могли склепити очей, впадають у заціпеніння і хоч на мить поринають у світ сонних видінь. О цій годині кров повільніше кружляє в жилах. О цій годині люди вмирають найчастіше.

Вікторин чує, як ніч за мурами дому наїжачується від хамства. Хами народжуються в темряві. Виходять із закамарків, з обсіяних озиминою полів і маслянистих глибин гноївки. Блискають очима й зубами, блискають вістрями серпів, кіс і ножів, їх усе більше й більше, цілі стада. А Вікторин, хоча й чує їхню присутність, не може навіть відкрити рота, щоб закричати, — кролик, оточений зграєю хортів.

Хами вдираються в дім мовчки, майже без шуму. Лиш заскрегоче підважена віконниця, лиш рипне мостина підлоги. Ідуть. Раз по раз хтось глухо застогне, чути уривчасті крики: хамство зводить порахунки з дворовими. І раптом перестає бути тихо, в кімнатах вибухає шум і здіймається буча, брязкає розбите скло, слуги кудкудакають, як кури, яких ріжуть, вищать, як биті собаки.

Часу обмаль. Богуш підводиться з ліжка, але рухи в нього повільні. Руки, ноги — кожна важить із центнер, а повітря немовби має густину води. Вікторин повзе до вікна рачки, бо так швидше.

Двері з гуркотом розчахуються, і до спальні входять Вікторин Богуш. Оті справжні. Вуса мають обвислі, лице постаріле, одягнені в чорний плащ, накинутий на хлопську свитку. Через той плащ дещо нагадує жида або ксьондза — ну, нікого доброго, в кожному разі. Відгонить від них потом і кров’ю. Нічого не кажуть. Не мусять казати. Замість усіх слів достатньо вимазаної кров’ю ломаки в його руці.

— Вельможний пан кричали, — зауважують дбайливо.

І тільки тоді доходить до Вікторина, фальшивого Вікторина, що спальня рухається і ритмічно стукає. А одразу потім — що це зовсім не спальня, а купе поїзда, і що це не дідич Богуш, який повернувся для помсти, а Самуель Вата, слуга, який обережно термосить його.

— Вельможний пан кричали, — лагідно повторює Самуель.

Вікторин напівпритомно розглядається по купе, по сидіннях, оббитих вишневою шкірою, і подушках із торочками. Навпроти пан Станіслав, безвладно хитаючись у ритмі стукоту коліс, сплять, накривши лице плахтою „Kurjera Lwowskiego”, або Лембергерки, брудної урядової газетки. За вікном гори, більші, ніж Вікторин бачив у теперішньому й попередньому житті, всі одягнені в осінь, гарні. В купе душно, на віконній шибі збирається волога, але ніхто не відчиняє вікна, бо всередину одразу залітає смолистий дим від локомотива.

Цієї миті пан Богуш дякує Богові, що не звільнив Вату зі служби. Бо невдовзі після свого перетворення, на величезне обурення Самуеля, Вікторин почав одягатися сам і митися сам, навіть спину сам собі мив. Мені не треба, казав, щоб мене чужий хлоп намилював. Не хотів також, щоб йому допомагали за столом і підсували раз таку тарілку, раз сяку, ані щоб йому начищали чоботи. Не дозволив також Самуелю спати на підлозі в ногах свого ліжка, бо Самуель був від нього майже вдвічі старший.

Збирався тоді Вікторин звільнити лакея, виплативши йому перед цим платню на квартал або й більше наперед, аби той міг знайти десь іншу посаду. На те Вата в плач, як баба, що звільнений лакей — це так, як вигнана дружина, ніхто такого не схоче, бо з якої ж то причини його звільнили? А він уже старий, жодному ремеслу не навчений, землю обробляти здоров’я не має, він лиш лакеєм може бути і хоче, ніким іншим, і що щиро пана Вікторина любить і готовий за ним піти в найдальші краї, хоч би й на кінець світу, якби вельможний пан мали фантазію в таку подорож вирушити.

Запитав тоді пан Богуш, для чого мав би в таку подорож вирушати, а Самуель на те, що для того, наприклад, аби знищити чарівний перстень у вогняній горі, як в одній казці, що її Самуель колись був читав. Вікторин йому на те, що то якісь дурниці й що жодних перснів у жодній горі він нищити не буде, до курви мами. У Самуеля Вати скінчилися аргументи, і він розплакався наче мала дитина. Тож і лишився.

Зараз, однак, пан Богуш, спітнілий від сну, виходить у коридор, а звідти на зовнішній балкончик вагона. Елегантні пани й гарні дами, які там зібралися, курять люльки й цигарки, попивають подане кельнерами вино, розглядають гори, які вони проминають, рибну стрічку Попраду внизу і вгадують, чи видима попереду вершина опиниться по правий чи по лівий бік річки. Поїзд їде аж до Кракова — спершу трасою на Львів, але вже в Тарнові повертає на південь і далі прямує вглиб гір, з натугою долаючи кожен підйом і кожен перевал, поки добереться до крутої, але зручної Долини Попраду. Колію проклали недавно, на ній усе ще тривають роботи, щоразу треба затримуватися, бо тут поправляють насип, там ремонтують міст, пошкоджений якимось стрімким потоком з бескидів, тут стукають, там гупають, і в результаті подорож триває майже два дні, а часом і три.

Стоять якраз неподалік селища, що зветься Ритро, одразу перед закрутом річки. Наразі залишається невирішеним, чи гора, увінчана зубчастими руїнами замку, розташована на східному чи на західному березі. Вікторин сідає на лавці й дозволяє накинути на себе вовняний плед з англійським візерунком, вдячно приймає келишок вина; обслуга потяга дбає про пасажирів першого класу, а день хоча й сонячний, але холодний, як то в жовтні. Пан Богуш душком випиває вино й щільніше загортається в плед. У нього болить за очима, і трохи йому недобре — невідомо, чи від задухи в купе, чи від кошмарного сну, чи від яскравого світла, від диму з локомотива, а може, від розмов товариства, в яких сенсу стільки, як у дзижчанні мух.

Хтось відгортає мокре волосся з його чола. Вікторин здригається від такої нахабної фамільярності.

— Цссс. — Дівчина з очима кольору води кладе йому палець на вуста. — Це всього лиш я.

За одну мить потяг, що стоїть, обростає виноградом. Над вухом Вікторина сонно видзвонює садова вівсянка, її спів трохи нагадує звук від пересипання дрібних монет, а трохи — шкварчання розігрітого жиру. Пасажири застигли в нерухомості, деякі з келишками в піднятих руках; з-поміж м’ясистих губ якоїсь графині, Потоцької чи там Сангушкової, вилітають бджоли. За розсипані крихти тістечок сваряться горобці та інші сіро-бурі пташки.

— Це ти, — шепоче Вікторин і цілує середину долоні Мальви, вдихає запах її зап’ясть, запах землі після дощу, і щось у ньому тремтить, у найглибшій глибині, де нема вже ані Вікторина, ані Якуба, бо чим же є ім’я? Мальва прийшла до нього, хай би ким він був.

Дівчина нахиляється і цілує його в уста. Це триває довго, цілу вічність — надто коротко.

— Східний берег, східний берег! Я виграв! — Один із вельможних панів, низенький черевань, тішиться й підскакує, мов якийсь хлопчисько.

Потяг знову рушає. Ніде ані сліду винограду, бджіл чи птахів. Чари зникли, і ніхто їх не помітив. Хіба що це були жодні не чари, а звичайний сон. Локомотив зі свистом повідомляє про свій проїзд, колеса ритмічно вистукують.

А Мальви все немає і немає.

XLIV. ПРО ЧАРІВНУ ГОРУ

Повідають, що в Криниці провів Вікторин вісім років, бо лікарі обстукуванням встановили в його легенях маленьку вологу плямку.

Разом із паном Станіславом він зайняв кімнату в пансіонаті не найдорожчому, але й не найдешевшому, з вікнами, що виходили на бульвари. Товариство, що збиралося на водах, швидко сприйняло його як чоловіка без добрих манер, але оскільки випити він і любив, і вмів, та ще й жарт не раз підкидав — грубий, звичайно, але саме такі в товаристві є найсмішнішими, — то по недовгім часі завоював загальну симпатію. І поляків — бо Вікторин був добрим патріотом. І німців, оскільки аристократія — це одна родина. І чехів — бо пан Богуш, хоча й дотепний, ніколи над ними не насміхався, коли вони самі себе називали німцями. Ба Вікторин по-людському трактував навіть курортну обслугу, що великою мірою складалася з русинів, євреїв і подібних їм недолюдей, а для свого лакея наказав поставити окреме ліжко, наче той не міг спати на килимі перед каміном. Зажив цим собі репутацію ексцентрика і оригінала, але на таке заплющували очі, бо дрібні дивацтва — то прикмети величі.

Ходили розповіді про те, як однієї весни пан Богуш врятував шляхетну панну, Гелену Ромерівну. Ромерівна разом із двома такими ж шляхетними приятельками, начитавшись різних Міцкевичів і Байронів, купалася голою в Чорному Потоці. Вони хихотіли й плюскалися, наче качки, й не помітили навіть, що розбудили ведмедя, який дрімав неподалік. Ведмідь здавався таким само переляканим, як і дівчата, а коли ті почали пищати й верещати, мов навіжені, він став на задні лапи й заревів.

Невідомо, як би все скінчилося для панночок у купальні, якби дорогою не надійшов Вікторин зі своїм новим приятелем Юзефом Дітлем з Кракова. Простували вони від Голиці й Хрестової гори голою лукою, тільки де-не-де порослою молодими ялинами, тому побачили все здалеку. Надбігли з криками, а пан Богуш бахнув зі свого револьвера, без якого в гори не ходив. Бахнув не у ведмедя, бо це тільки розсердило б звіра, а Господу Богу у вікно. Звір, більше очманілий, ніж переляканий, чмихнув у ліс, аби тільки далі від криків, писків і пострілів. Панни були врятовані, а Вікторина Богуша нарекли героєм. Юзеф Дітль був маленький, присадкуватий і лисів на тімені, тож на героя не надавався, і про нього говорили менше.

Потім заскочили Вікторина в алькові панни Гелени, але оскільки обоє одностайно твердили, що не вставив, то скандалу не було.

Так минав день за днем, місяць змінювався на небі, пори року наставали одна за одною, а Вікторин констатував, що добре бути паном Богушем і перебувати на водах. Старанно плекав мокру плямку в легенях і навіть курити кинув, бо всі лікарі твердили, що куріння тютюну висушує легені від надміру вологи й збільшує їхню провітрюваність. Помітив також, що коли ти ситий, виспався і добре одягнений, то легко бути добрим і великодушним.

У першу весну перебування Вікторина на водах, одразу після Божого Тіла, пані Людвіка Горайська приїхала по пана Станіслава спеціально найнятим диліжансом. Бо хоча на курорті добре, але про фільварок треба дбати, а пан Станіслав не довіряв у цьому ані економові, ані уповноваженому. Нестор роду Богушів про жодні диліжанси чути не хотів і вперся, щоб повертатися потягом, бо в екіпажі тісно, трясе і хочеться ригати. Людвіка, незадоволена, відіслала диліжанс до Тарнова й наказала чекати там на приїзд потяга, аби потім мати можливість відіслати батька додому. Вікторин залишився сам, і велося йому непогано.

Ціле літо мандрував він по горах з Юзефом Дітлем. Дітль, кругленький, як краківський бублик, вивчав медицину й планував присвятити себе науковій кар’єрі, бо його непривабливий вигляд товариську кар’єру зовсім виключав, і ніхто не пророкував йому великого майбутнього. Молодого краків’янина особливо захоплювали мінеральні води, і він годинами міг говорити про джерела, воклюзи й мофети, яких на схилах Яворини Криницької було дуже багато. Дітль твердив, що подібні води можна знайти скрізь у Бескиді. Вікторин замислювався, чи і в його володіннях не вдалося б відкрити курорту. Може, приносив би він дохід фільваркові, і не треба було залежати від панщини? Юзеф охоче притакував цій думці: добре кажеш, Вікторине, закінчується час поміщицьких володінь, час батога й канчука, і час вам зрозуміти, що Польща — це не фільварок, коник і шабля. Поляки, якщо хочуть вижити, мусять бути сучасними, дивитися вперед, а не назад. Але для цього потрібні гроші, і якщо ви самі не навчитеся цих грошей заробляти, то прийде німець або жид, який зможе, і вас купить.

Слухаючи слова Дітля, Вікторин почувався далекоглядним і мудрим. Він готовий був навіть пробачити давні провини справжньому Вікторину Богушу, ну, може, крім того, що той відібрав у нього Мальву, і від того пробачення йому ставало легко на душі.

Восени все ж можна було відчути серед курортників дивну стривоженість. А на початку Адвенту рознеслася звістка, що у Варшаві вибухнуло повстання. Захоплено Бельведер, спалено Арсенал. Очі всієї давньої Речі Посполитої звернулися до столиці. Навіть Криниця в Галілеї вирувала, як вулик під час роїння. Кілька більш відчайдушних пацієнтів виїхали ще перед Різдвом, аби в Королівстві бити москаля. Вікторин залишився. Він не міг зрозуміти, навіщо панове шляхта, маючи все, чого треба для доброго життя, і навіть значно більше, прагнуть пхатися під російські карабіни. Бо навіть він, хоча й не навчався у військовій школі й ступеня офіцерського не мав, добре розумів, що панове цієї війни не виграють. Що цар винищить їх, як вошей. Але панове і пані лиш шептали захоплено: «Хлопіцький!..», «Висоцький!..», наче молилися до Господніх Святих.

Через кілька місяців цар і справді розтоптав бунт сталевим чоботом і розтрощив його залізним кулаком. Ніхто вже не шептав прізвищ підхорунжих. І тільки й було того повстання.

У ті дні Вікторин почав читати книжки, які присилав йому зі Смажової Нікодем Богуш. Нікодем спершу здивувався, бо його брат ніколи не мав схильності до читання. Книжки, однак, присилав. А Вікторин читав — спочатку насилу складаючи літери й небагато з того розуміючи, але однак читав. Найохочіше «Монаха», «Пригоди Робінзона Крузо» і Вальтера Скотта. Занурювався в читання, марячи, щоб ніколи не спіткали його пригоди, про які він читав. Дуже цінував також анонімні порнографічні романи, які Нікодем перекладав з французької — теж анонімно — і видавав власним коштом. Поезії, натомість, не розумів і найохочіше копнув би особисто в дупу всіх тих новалісів, словацьких і байронів. Почав теж вести з Нікодемом розлоге листування, в якому обговорювали сюжети й ідеї, що містилися в книжках, а передовсім вказуючи на фабулярні неточності й неправдоподібності, підсміюючись над наївністю й дурістю автора, який подібні безглуздя понаписував. Особливо вподобали собі «Страждання молодого Вертера».

Воістину, — писав пан Нікодем, — якщо здійсняться ті неправдоподібні концепції, про які розводиться твій уповноважений Лоза, і буде впроваджено обов’язок ходити до школи навіть для найпаршивішого хлопства, треба буде впровадити список обов’язкової літератури для читання з бідолашним Вертером на чолі, аби вона їм оті школи до кінця обридила й аби тупа хамська маса після прочитання всього того цілком здуріла.

Ці спільні глузування дуже зблизили братів. Насмішки над іншими, так само як читання тих самих книжок, зумовлюють витворення дуже міцних уз. Від цього зближення влітку, після розгрому варшавського повстання, пан Нікодем тимчасово розійшовся з меланхолією і приїхав до Криниці. Може, мав також із цим щось спільного новий екіпаж, яким наймолодший із Богушів хотів похвалитися в товаристві. Бо, може, він і непримітна людина з одним маленьким сільцем, але їздити абичим — не їздить.

Вікторин навіть зрадів тому візиту, бо всі навкруг розмовляли тільки про політику, про цілковите придушення бунту царем Миколою і про репресії. Начебто повстання десь там ще жевріло, але ніхто навіть не вірив, що воно може дати бодай якісь наслідки, не кажучи вже про перенесення його до Пруссії чи до Галілеї. Деякі репресовані, ті, яким менше пощастило, наклали головою або були вивезені на якийсь таємничий Сибір, про який Вікторин знав тільки те, що він лежить далі, ніж сягають краї мапи, може, навіть далі, ніж країна Зміїного Короля, бо на Сибіру тільки крига, і замерзають навіть розповіді. Інші репресовані, яким більше пощастило або краще були влаштовані, покидали Конгресове Королівство й осідали у родичів або знайомих у Великій Польщі й Галілеї, як колись ветерани наполеонівських війн, а раніше конфедерати. Деякі потрапляли на курорти, де для підтримки здоров’я віддавалися шляхетним розвагам, таким як карти, бенкети, спокушання дам і залицяння до місцевих дівок. І привозили із собою цілу ту політику, якої Вікторин терпіти не міг, на якій не розумівся й розумітися не хотів.

Навіть Юзеф Дітль постійно гарячкував, хоча поляком був тільки по матері, батьком же мав австрійського німця, але фарбованого, бо від предків чехів. Добре, що хоч Нікодем Богуш політику мав у дупі, обходили його тільки книжки, власні ноги, які німіли, і меланхолія. Приїзд дідича Смажової порадував, однак, Вікторина зі ще однієї причини: з листування чітко було видно, що Нікодем не здогадується, що Вікторин не є його братом. І добре. Новий Вікторин Богуш після близько двох років у новій шкірі хотів замкнути вже ту книгу неспокоїв. Перестав навіть передивлятися вечорами зарості перед пансіонатом і закривати на ніч вікна на засув; чого ж боятися, якщо такий шмат часу минув? Зрештою — він пробачив провини справжньому Вікторинові, тож було б не по-християнському, якби і йому навзамін не пробачили.

Але політика й великий світ попри все прикотилися елегантним повозом Нікодема — в особі пана Домініка Рея. Цей дихав історією, як гірським повітрям, — повними грудьми, ковток за ковтком.

Одного дня брати Богуші, Дітль і Рей сиділи в салоні гарного Курортного дому, бо в пансіонаті було надто тісно для широкого духу пана Домініка. Пан з Емауса протягом останніх двох років трохи погладшав на обличчі, почервонів і полисів, зате запустив іспанську борідку, яка надавала йому гідності попри згадані вади. Нікодем трохи більше розтовстів і трохи більше зблід; нагадував добре вимішане тісто для вареників. Засіли в курильній кімнаті, навзаєм частуючи один одного найкращим тютюном, хто який мав. Пан Вікторин, побоюючись покращення стану легень, не курив, вживав тільки англійську табаку, суху і добре мелену, приправлену ганусом, бо лікарі твердили, що табака ніякого позитивного впливу на організм не має.

— А пан… отець чому з вами не приїхали? — запитав Вікторин.

— Захищають дім від народних героїв, — на обличчя Нікодема виповзла гидка водяниста посмішка. — Після того, як ти вигнав пана Винярського, старий зареклися, що більше жодного дармоїда під свій дах не приймуть. І ніяк не реагують на те, що його називають німцем. Бо, знаєш, останнім часом Галілея справді переповнена недобитками після варшавського повстання. У кожнім дворі по троє, по четверо сидить.

— У тебе теж?

— Ото сказав! Та вони на такого худопахолка, як я, навіть і не глянуть. Вони зараз герої, до будь-кого не підуть. І добре. А то тільки б надокучали, бенкети мусив би влаштовувати й полювання організовувати, а мені того не хочеться. Я волію послухати, як річка шумить.

— А казав, що тої річки не любиш, — зауважив Рей. — Що вона тебе в меланхолію вганяє.

— Бо вганяє. Але не казав, що не люблю.

— Так чи так, непатріотично себе поводиш. У мене в кожному дворі, як ти казав, по три ветерани сидять, а в Емаусі навіть чотири. Дуже веселе товариство.

— То чому ж ти сам на війну до Варшави не пішов, якщо аж такий патріот? — набурмосився Нікодем.

— А яке нам діло до Варшави? Варшава — це брудний гнійник, там більшу роль відіграють жид, німець і руський, ніж справжній поляк. Тому нехай у Варшаві діється, що хоче. Справжня Польща — це фільварок, коник і шабля. У Варшаві поляк задихнеться і зогниє. Але якби мені революція під вікнами вибухнула, якби це діялося в моїй Галілеї — о, я першим би до бою пішов.

— Шаблею Польщі не відберете, — сказав Дітль. — Ані сьогодні, ані через сто років. Польський орел постарів і посивів, прилетіли орли чорні від молодості й побили його. Звичайна справа в природі, що сильний б’є слабкого з тієї тільки причини, що може. Так було колись і з народом мого батька. Але подивися зараз: весь дім Габсбурґів чехами стоїть, на десять службовців монархії бодай сім — це чехи. А силою Габсбурґів є не меч, як у пруссака, ані батіг, як у москаля. Силою Габсбургів є уряд і закон, тому кайзера народ щиро любить, а короля й царя бояться і ненавидять. А рукою закону є ми, чехи. В наші часи тільки таку дорогу маєте перед собою, панове поляки.

— Ба! — обурився Домінік, але якось непереконливо.

— Якщо нею не підете, то вашу країну почнуть творити інші. Прийде якийсь Поль, Стафф, Лесмян чи Лем, може, полонізує прізвище, а може, ні, і напише вам культуру, напише вам історію, напише вам Польщу, бо самі ви не зможете, бо ви діти неслухняні й дурні. От побачите, ще Краковом буде управляти ніякий не Чарторийський, а чех. А як вам уже ту нову Польщу створять німці, чехи й жиди, то будете про них навчати дітей у школах, що то були великі поляки.

— У якій, курва, школі? — роздратувався Рей. — Це вигадка загарбника, щоб смороду напустити в голови людей. Шляхта має власні школи. А хамству шкіл не треба, бо це вкидає хама в пиху, а австріяк для того хоче їх навчати грамоті, щоб на нас в округ доноси писали. Такий хам після школи може подумати, що всі люди рівні. Хам пану рівний — ото вже добре!

Атмосфера дещо погіршилась, і Вікторин запропонував вийти надвір і докладно оглянути новий екіпаж Нікодема. Бо екіпажі люблять усі — і поляки, і німці, і патріоти, і лоялісти.

— Дракон, а не екіпаж! — сказав пан Рей, який легко переходив від гніву до захвату.

— Несе легко, наче човном по озеру пливеш, — скромно визнав пан Нікодем.

— Звідки привіз? — запитав Вікторин.

— Трохи частин з Франції і Англії. А трохи з Росії, бо дешевше. — Нікодем дещо засоромився. — Він весь складений з різних частин, розумієш? Один чоловік із простолюду мені допомагав. Ніби просто стельмах, пика розбійницька, але на екіпажах знається, як природжений шляхтич. Звуть його… якось так по-хамському зветься, звичайно. Хто б то пам’ятав…

— Шеля, — підказав Рей. — Я пам’ятаю. Зветься Якуб Шеля.

XLV. ПРО КАПУСТЯНУ ГОЛОВУ

Деякі єврейські вчені повідають, що кожної ночі світ розмонтовується на частини й складається наново таємничим деміургом. А оскільки йому, як і кожному, трапляється помилятися, то новий світ схожий на попередній, але завжди трохи інакший, а деякі речі пересуваються дивним чином. Трапляється також, що та чи та частина світу кудись дівається і зникає. Тому немає у світі ніякого ладу, порядку, ані цілеспрямованості, бо будь-який лад, порядок і цілеспрямованість — це тільки ілюзія.

З цього цілком чітко випливає, що люди кожного дня є кимось іншим, ніж були вчора.

Тож коли Якуб Шеля одного вересневого дня прокинувся на лісовій підстилці, він був кимось зовсім іншим, ніж до того. Дві пам’яті калатали в нього в голові, перед очима темніло, а ригати хотілося, як після добрячої пиятики. Він і ригав, але це не дуже допомагало. Пан і хам товклися в нього під черепом, кожен тримав міцно й не хотів відпускати.

Якуб подивився на себе. Одягнений він був у хлопську свитку — просту, але добре скроєну, бо Хана пошила її йому зі світлого полотна, яке вони отримали від людей-змій.

— Яких, курва, людей-змій? — пробелькотав Якуб і проковтнув густу слину, бо йому знову стало недобре. Не треба було пити стільки тієї чеської горілки від Лукасевича. Правду кажуть, що від неї макітриться в голові. А вже напевно не слід було її пити з Богданом Винярським. Тож не дивно, що Якуб не пам’ятає, як опинився в лісі, та ще й так одягнений.

День був невиразний, а ліс густий; неможливо було навіть визначити, де зараз сонце. Тож Якуб Шеля рушив просто вперед, бо цей напрямок був таким само добрим, як будь-який інший, і з кожним кроком він усе більше почувався Вікторином Богушем. Завжди краще бути паном, ніж хамом.

З букового гаю він вийшов лиш близько полудня, голодний і злий. Побачив перед собою долину, дном якої текла швидкоплинна річка, а на її другому березі — містечко на крутому узгір’ї із костельною вежею з цибулястим дахом, яка височіла над усім краєвидом. Тоді він зрозумів, де він, бо річка — це Віслока, містечко — Бжостек, а з цього випливало, що до седлиського двору далеко як холера, і пішки він ітиме туди десь днів два. Він і далі не тямив, як міг опинитися так далеко від дому, зате чудово розумів, що після повернення порахується з Винярським. Бо гість гостем, компанія компанією, а вибрики вибриками, але все це, може, здавалося б кумедним, якби спіткало кого іншого, а не його.

На щастя, неподалік він помітив схожі на копиці стріхи якогось хутора. Рушив у той бік, але раптом на нього накинулася зграя псів, і він мусив рятуватися втечею. Сільські собаки подерли йому штани й повернулися до себе, задоволено махаючи хвостами й важко дихаючи.

У наступних поселеннях пси вже не підходили так близько, лякаючись дрючка, який Якуб зробив собі з березової гілки. Зате брудна дітвора закидала каменюками і гноєм, а хлопи й баби бридкими словами, маючи його, вбраного у діряві штани, за волоцюгу й жебрака.

— Ви хами стражденні! Я з вами порахуюся, лиш додому вернуся! — вигукував він. Бо був переконаний, що вже добрався до села, яке стояло на його землях. Село лежало по обидва боки Віслоки, мало міст і носило назву, яку важко запам’ятати.

Хамство тільки сміялося з його погроз, а коли він зі злості потовк дрючком горщики, які сушилися на перекошеному плоті, то з хати вискочив здоровань і набив Якубу морду.

Злий, що ніхто не впізнає в ньому вельможного пана Богуша, побрів Шеля до мосту. Дорогою вкрав коника, що пасся на луці, звабивши його пучком конюшини. Коник плентався нога за ногу, а Яків колихався без сідла з боку на бік, тварина-бо була іноходцем. А крім того мала кістлявий хребет, на шиї розпухла від хомута й приваблювала, мабуть, усіх ґедзів і мушок в околиці. А ґедзям і мушкам однаково смакували і шкапа, і Якуб.

На мості затримав його митник, поза сумнівом, хам, зате одягнений у вицвілий двобортний мундир.

— Стій, стій, ти хто? Двадцять крейцерів за проїзд. А з коня злізай, голодранцю, бо добре бачу, що крадений.

— Двадцять крейцерів? А то добре. Хто такий розбійницький закон встановив? — Якуб і не подумав злізати.

— Хто-хто? Ти що, з неба впав? Ясно, що вельможний пан Вікторин Богуш такий наказ видали, бо це його земля.

Якуб на мить змішався, бо й справді віддав колись таке розпорядження, але тільки для того, щоб не пропускати волоцюг і жебраків, які таких грошей ніколи в очі не бачили, і аби збирати плату з хамів, які їхали на храмове свято до Тухова. Але ж, хай йому біс, не зі шляхетних польських панів патріотів! Однак похопився: митник міг його не впізнати в цьому хамському одязі.

— Я Вікторин Богуш. Гроші пришлю тобі з дому. А що добре виконуєш свої обов’язки, то пришлю тобі ще стільки в нагороду. А зараз з дороги, бо шкода мені часу.

— Срататата. А я імператриця Марія-Терезія. — Митник вишкірив в усмішці коричневі зуби. — Ну, посміялися. А тепер віддавай коня, бо це гнідко Врубелів, я ж бачу. Хочеш переходити, давай гроші. Не маєш, шуруй вистрибом.

Хам простягнув відкриту долоню. Якуб плюнув у неї з висоти.

Ну, тепер уже митник розсердився. Вгатив Якуба між ногами кийком, аж той застогнав і впав з коня. Вартовий гукнув ще трьох негідників, що називалися міліція, які вибігли з-під мосту, де ловили рибу. Для вудочок і сачка знайшли добре застосування: товкли так і товкли сяк, аж у Якуба зуби дзвонили. Під кінець вкинули його до Віслоки, де не тільки зуби Шелі дзенькнули, але й усі кістки, бо річка в цьому місці була неглибока, зате кам’яниста.

Вкрадений коник споглядав усе це цілком апатично й навіть не ворухнувся, якщо не зважати на мотуляння хвостом, щоб відігнати ґедзів. Один із міліціянтів дав йому яблуко, яке гнідко без ентузіазму вхопив м’ясистими губами, хоча це було цілком добре яблуко.

Кашляючи, пирхаючи й кленучи, Якуб видерся на протилежний берег.

— Чекайте-но, скурві сини! — горлав він, викручуючи мокру сорочку. — Кіньми накажу вас волочити! За яйця вас на цьому мості повішу!

Чуючи це, міліціянти реготали ще голосніше і аж плескали себе від утіхи по стегнах. Давно вже не мали такої втіхи у своїй нудній роботі.

— Чого іржете, хами? Два дні не мине, то інакше заспіваєте!

— Богуш, Богуш, ги-ги! Дупа вам зі штанів виглядає, вельможний пане!

Якуб погрозив їм ще раз і рушив у напрямку дому. Мокрою сорочкою махав у повітрі, аби швидше сохла. Вересневий вечір настав, однак, холодний, полотно не хотіло сохнути, і Шелі було однаково холодно і в сорочці, і без неї. На вечерю з’їв кілька яблук з непильнованого саду. Яблука були кислими, а шкірку мали покриту наростами, і в Якуба, не встиг він ще вгамувати голод, як розболівся живіт. Переночував він у сараї неподалік якоїсь хатини, де не було псів. Замість молитви пробурмотів кілька проклять і погроз світові як такому і сплюнув на землю, бо ніхто не навчив його, що земля-годувальниця є святою і не можна на неї плювати.

Увесь наступний день він прокрадався поміж огорожами, чимраз більше голодний і чимраз більше злий. Два рази заблукав у лісі, причому, мабуть, у тому самому місці, бо дідько його знає, стільки в карпатських букових гаях ярів, балок і струмків, які всі однакові. А крім того, підхопив срачку. Певно, від тих яблук.

Вже смеркалося, і Якуб злякався, що взагалі з лісу не вийде й муситиме провести в ньому ніч, а свого часу він багато наслухався про вовків і рисей. Раптом долинули до нього збуджені голоси — двоє людей сварилися неподалік. Ні, не сварилися: один кричав, другий йойкав. Шеля обережно наблизився, тримаючись густіших заростей.

— Айнекляйнемітешмок! Ви хіба розум втратили, шляхетний пане! До округу? О цій порі до округу?

— Поїдеш, пархатий, і то негайно! Такої кривди я не подарую!

— Але до округу більше дня дороги. Переночуйте у моїй господі, ви шляхетний пан, то багато не порахую. А до міста вирушите вранці, я навіть сам вас відвезу за флорина, за одного флорина, бо ви шляхетний пан, я вас знаю і люблю. Для кого іншого я б і пальцем не кивнув, бо айне кляйне гешефт маю, а хто гешефту припильнує, як я поїду? Ну, то як, шляхетний пане, домовимося? Ніч близько, а в лісі зло чаїться.

Якуб, який саме причаївся між деревами, побачив у просвітку між папоротями старого Рубіна Кольмана, який сидів на козлах воза, запряженого мишастим коником. Коник чомусь здавався Якубу знайомим, але був це спогад немов з іншого життя. Вузду ж мишастого тримав огрядний шляхтич у наполеонівському мундирі, який не застібався на животі.

Шелю, як тільки його побачив, мало кров не залляла.

— Зараз негайно поїдете. І кивнеш пальцем, бо як не кивнеш, то я так кивну шаблею по тій твоїй дурній голові, що вошами на всі боки сипоне.

— Флорина дайте, то поїду. — Рубін, бувши євреєм, віддавна звик, що йому погрожують і що його проклинають, і нізащо не хотів поступитися.

— Гівно дам, а не флорина! Злодій Богуш мене вигнав і без гроша залишив.

— Гівно — то ви для себе, шляхетний пане, притримайте, не час зараз на гівно й на угноєння, до весни висохне й затвердіє, і що я з таким гівном зроблю. Може, Богуш і злодій, але мені до того байдуже, і задарма я не поїду. Вісьта, вйо! — Кольман свиснув батогом над спиною коня.

Якуб, дещо опритомнівши й охолонувши, вийшов із кущів, стискаючи обома руками товсту березову палицю. І наблизившись, холодно запитав Винярського:

— А скажіть-но ласкаво, пане Богдане, що тут відбувається?

— Чого пхаєшся, селюх? Забирайся геть, бо на найближчій гілці накажу тебе повісити, — гаркнули пан Богдан через плече, ледь обдарувавши Якуба неуважним поглядом, як дивляться на муху, що дзижчить.

Цього вже Шеля не міг витримати і впіжив Винярського в морду кулаком, а поправив палицею, аж ветеран наполеонівських війн хряпнулися в папороть, бризкаючи кров’ю з розтятої губи й розквашеного носа.

— Куба..? — Очі старого жида розширилися від здивування, і він став нагадувати нашорошену сову.

— Ти, хаме… Висіти за це будеш, — вистогнав Винярський, насилу піднімаючись із заростей папороті.

— Я буду висіти? Я? — Шеля підійшов спокійним кроком і штурхнув пана Богдана дрючком під ребро. — А хто мене хамом переодягнув і ген аж під Лівочем залишив? Так це смішно? Так весело? Може, тебе так залишити, пане приятелю, і вертайся собі додому, жери самі лиш яблука й пий брудну воду, аж срачки дістанеш, і нехай тебе хами у річку штовхають і закидують гноєм. А я стоятиму і, курва, сміятимусь. Що ти на це?

— Не знаю, що ти плетеш… Не бий же, агов! Хто ти взагалі такий?

— Хто я такий? Хто Я такий?! — Якуб знову доклав Винярському наосліп. Попав по нирці, влучно. — Я, якби ти, дурню, не пам’ятав, Вікторин Богуш!

По міні пана Богдана було видно, що вони збараніли. Але тоді озвався жид.

— Не бий його, Кубо. І не насміхайся з його. Усі ми добре знаємо, що ти навіть трохи на пана Вікторина схожий, але це не причина. Прогнали його пан Богуш? Ну, так, прогнали, хто б там знав, що сидить у вельможній панській голові; напевно, нічого. Але це не значить, що ти його бити можеш, ну.

— Забагато собі дозволяєш, жиде, уважай, оренду в тебе заберу.

— Яку оренду, хлопче? Що з тобою? Ти ж Куба Шеля. Майне шабес-гой. Рік тебе не було, ми гадали, що тебе в лісі вовки з’їли або що в розбійники пішов, і невідомо, що гірше.

— Дім вар’ятів, — буркнули пан Богдан Винярський, вирвали палицю з руки отуманеного Якуба й тарахнули по голові спершу його, а потім жида.

Шеля поточився, але встояв, бо череп мав твердий; Кольман зате зів’янув і повис, заплутавшись халатом за дишло. Мишастий неспокійно затоптався і копнув свого пана, який із шумом звалився на дорогу. Тварина зробила кілька кроків назад, потім кілька вперед, і так двічі колесо воза прокотилося по голові Кольмана.

— Ой, я пердолю, — простогнали Винярський від вигляду кривавих смуг на залізному ободі колеса і виблювали в папороті.

Якуб, масуючи розбите тім’я, наблизився до воза, але вже не було на що дивитися. Він перестав дивуватися прозвиську старого єврея, бо його голова тепер справді мала вигляд розтоптаної синьої капусти.

— Шкода його, добрий був орендар, — буркнув він. — Чесний. Де я такого іншого знайду?

Пан Богдан Винярський зі шмарклями під носом спробували потихеньку втекти, але Якуб схопив його за комір.

— Не поспішайте, пане брате. Ви ще не відповіли на моє запитання.

— Не знаю, про що ти говориш, чоловіче добрий. Я не знаю тебе. — Винярський шморгнули носом, втягнули шмарклі. Весь трусилися й виглядали так, ніби мали зараз розплакатися. Але виглядали також, ніби говорять щиро.

— Що з тебе за ветеран з-під Рашина? Трохи крові — і вже ригаєш.

— Я ж був зв’язківцем. Кур’єром. Шістнадцять років тоді мав, де мені там до поля битви.

— Подивися на мене. Хто я такий? — Якуб шарпнув Богдана, наблизив обличчя до його обличчя, око до ока.

Винярський стали труситися ще сильніше, розм’якли, наче мали ноги з тіста на галушки, й вибухнули роздираючим дитячим риданням. Вони й справді не впізнавали Вікторина в Якубі.

Зробилося зовсім темно. Кінь скубав якусь травичку з узбіччя, не звертаючи уваги на труп за його задом. Шеля гиркнув на Винярського:

— Іди до лісу, викопай могилу. А спробуй-но тікати, пане брате, то як пса приб’ю.

Герой з-під Рашина побрели на тремтячих ногах на край папоротей і в підстилці й жовтій землі вигребли руками плитку ямку. Якуб стояв над ним із палицею в руках і мовчав.

— Не вбивай мене, — заголосили нарешті Богдан. — Прошу, що маю, то дам, але не вбивай. У Богушів у домі я годинник залишив, золотий на ланцюжку…

— Ти ще дурніший, ніж на те виглядаєш. Жидові могилу копаєш, дурню, не собі!

У Богдана наче нове життя увійшло, він навіть став цілувати ноги Якуба, але той тільки з огидою копнув його й наказав жвавіше братися до роботи.

Коли пан Винярський копав, з тіла єврея вийшли два чорти, один з бороди, другий з-під ярмулки. Той, з бороди, був товстий, червоний і мав маленькі ріжки, а той, з-під шапочки, — гарні оленячі роги й старанно доглянутий ковтун.

— Будьте здорові, пане Вікторине. — Обидва чорти струсили із себе вошей і вклонилися до землі.

Але Якуб знав, що з чортами краще не мати справи, бо це погано для людини кінчається. Тож він перехрестився, прочитав молитву до святого Михаїла і кількома словами наказав чортам забиратися. Тоді чорти подалися до лісу, але той, товстий, ідучи геть, захихотів:

— Ви знаєте, як нас прикликати, добрий пане!

— З ким ти розмовляєш? — запитали Богдан.

— Гівно тебе то обходить. Копай далі.

Потім перетягли труп у яму й присипали абияк землею і сухим листям, попередньо стягнувши з нього довгий плащ, чоботи й штани. Під кінець Якуб притоптав тимчасову могилу й трохи на ній поскакав, щоб земля краще вляглася.

Після того всього зазирнули вони всередину воза. Місяць уже світив ясно, і було видно, що Кольман вертався з покупками, ймовірно з Пільзна, яке донедавна було окружною резиденцією, поки установи не перевели до Тарнова. Знайшли гас, непромокальні англійські тріски, цукор, буряки, капусту, сіль, порошок від гарячки, трохи ситцю, вовни й два сувої необробленого полотна, ремені, пасочки, блакитні стрічки й навіть кілька книжок, хоча важко сказати яких, бо писані по-жидівському. Кольман, напевно, скорочував дорогу і їхав лісом, аби швидше дістатися додому.

— Хто дорогу простує, той в могилі ночує. — Якуб скочив на козли й невесело розсміявся із власного жарту. — Ну, поїхав навпрошки просто на лоно Авраама, чи куди там жиди йдуть після смерті. А я сам чув, як він казав, що в лісі зло чигає. То й має. Накаркав собі. Заскакуй-но, пане брате. Поїдемо й ми.

— Куди? — перелякано запитали Винярський.

— Додому до чорта. Що ти зблід, дурню? Пожартував я. До кнайпи Кольмана поїдемо, речі відвеземо. Скажемо, що на старого розбійники напали, а ми його знайшли мертвого й ограбованого. Лиш кинь частину тих чамаданів у якийсь яр і порозкидай усе на возі. Мусить правдоподібно виглядати. Добре є. Вісьта вйо, шкапо.

І так вони рушили в ліс. А те, що чаїться й одвічно живе в карпатській пущі, дивилося на них з-поміж дерев. Якубові й справді здавалося, що чує в темряві шепоти й шелести, і навіть спів. І десь із пам’яті своєї-не-своєї випливли слова Старого Мишки:

У вечірню пору

Лине пісня бором.

Хто підхопить пісню,

Заблукає в лісі.

Шеля здригнувся. Якого, до холери й гнилої хвороби, Старого Мишки?

XLVI. ПРО РОЗБІЙНИКІВ І ДОБРУ ДРУЖИНУ

Повідають, що найлегше повірити в те, що є неправдоподібним, і погодитися з тим, з чим погодитися неможливо. Тому родина Кольманів зі старою дружиною Рубіна на чолі впізнали в Якубі зниклого близько року тому шабес-гоя. Ба підтвердив це навіть зять Рубіна, Абрам Тінтенфас, який Шелі ніколи раніше не бачив, бо одружився із Зоєю Кольманівною лише цієї весни. Якубу дозволили навіть знову зайняти гойхауз, але він не захотів: ледве увійшов усередину, як зашуміло в нього в голові від не своїх спогадів, і якусь мить здавалося, що підлога розквітає маками.

Усередині, зрештою, витав дух гнилизни, тому він тимчасово вибрав сіно в стодолі. Також і тому, що там він нікому не заважав, бо до гойхауза доньки старого Рубіна весь час зносили то халу з родзинками, то ругелахи[13], то чай з гвоздикою і сушеними сливками, дуже гидкий; так наче він був віддавна зниклим кузеном, а не наймитом.

Пан Богдан Винярський вирушили в округ вже на четвертий день, спершу обжершись і напившись, без оплати, ясна річ, бо пани такими приземленими справами не переймаються.

У домі Кольманів жалоба тривала майже квартал. Кольманова багато разів просила Якуба, аби той показав, де поховав Рубіна, щоб мати змогу хоч мацеву поставити, але Шеля відкараскувався й казав, що не пам’ятає. Абрам Тінтенфас, якому спішно було перейняти оренду після тестя, нарешті привіз найкращого каменяра аж із Бартного за Горлицями й наказав зробити надгробок, наче для самого рабина, аби тільки примусити стару замовкнути. Як сприйняли це доньки, важко сказати, бо то були тільки доньки, і ані Якуб ними не переймався, ані тим паче Абрам.

Звістка про повернення Якуба облетіла довколишні села, і кілька молодих хамів завітали до нього з горілкою. Кожен дуже цікавився, що з ним діялося впродовж останнього року, то він тут же вигадав, що був розбійником у Бескиді. В пам’яті у нього товклися предивні образи підземного світу, змій, померлих та інша несосвітенна бридня. Він відкидав їх, бо у вигадуванні треба знати міру. Розбої, зрештою, подобалися слухачам незрівнянно більше. Усі як один також впізнавали в ньому Шелю, який тільки, як казали, змужнів, подорослішав, нарешті став чоловіком, і вуса виросли в нього гарні, майже панські.

Через день після того, як прибився до Кольманової корчми, вибрався Якуб до двору в Седлиськах. Бачачи, що він тиняється садом і зазирає у вікна, наглядач Михаїл нацькував на нього собак. Пси, гарні гончаки з підпалинами, яких він виховував із щенячого віку і з якими, бувши Вікторином Богушем, не раз полював на кабанів, також не впізнали його, як можна було втямити з їхнього дикого гавкоту й клацання зубами.

Цього вистачило. Відомо, що люди, як люди — тупе й лукаве бидло. Але пси розумні й свого завжди впізнають, хоч би не знати скільки часу минуло. Тож хто він такий?

Умощувався тоді Якуб на скирті сіна, пив пейсахівку просто з пляшки й відчував, як із кожним ковтком входить у його тіло вогонь і гнів. І той вогонь і той гнів проростали в нього десь за грудниною, набухали в ньому й обплітали зсередини, і йому здавалося, що замість кишок у нього колючий дріт, а замість крові в жилах — рідкий свинець. Тож пив. Але горілкою пожежі не загасиш, навпаки: від горілки вогонь вибухає ще більшим полум’ям.

Якось зайшов до нього Абрам Тінтенфас.

— А рахунок то ви, пане Якубе, коли сплатите?

Якуб отетерів, але не через дикцію та вимову Тінтенфаса, а тому, що теми грошей ніколи для нього не існувало. Гроші були для того, щоб ними переймалися найгірші люди — хлопи, жиди чи економ. І він не збирався змінювати цього.

— Коли сплатимо, тоді сплатимо. Може, як розбійничати піду. А зараз принеси мені щось з’їсти, бо я голодний. І не мороч мені більше голову.

Ну, то молодий Абрам вклонився й вийшов. Бо Шеля мав щось дуже лихого на дні очей, і Абрам не хотів у те лихо занурюватися. Ну, розбійник і розбійник. Уся родина Кольманів, мабуть, замислювалась, чи не було Якуба серед тих бескидників, які позбавили життя старого Рубіна. Абрам, однак, вмів рахувати, і вийшло йому з тих рахунків, що старий Кольман так чи інакше вже перебуває у лоні Авраама, хай би хто його вбив, а справжній розбійник у корчмі притягає хамів і хамок з околичних сіл, а кожен хам і кожна хамка залишає в господі пару грошів. Навіть якщо розбійник щось з’їсть і вип’є при цьому, то гешефт і так крутиться, і Абрам повторював своїй Зойці, що він тій курці не обріже золотих яєць.

Сам Якуб розумів, однак, що довше він у такій невизначеності існувати не може. Почав зникати на кілька ночей поспіль, хоча осінь була вже пізня й кусала холодним, вологим туманом.

Якось він повернувся в товаристві двох підозрілих типів, які навіть не зняли з голів широких капелюхів, хоча в корчмі панували задуха й жарота. Сам Шеля мав на собі довгий чорний плащ до землі, пообшиваний торочками на жидівський штиб. Приблизно в той самий час кудись зник Мехес Плюм, якого називали Маймонідесом. Маймонідес був мешугене, тобто вар’ят, і жив із роз’їзної торгівлі Талмудами. Казали тоді, що Якуб убив Маймонідеса, а бандити, які товаришили йому, були чортами, бо ж відомо, що кожен жид носить із собою по два чи три таких, схованих у бороді, під шапкою або в пейсах.

Розсудливіші або менш п’яні відмахувалися від тої бридні погордливим пирханням. Відомо, що з продажу Талмудів або казок не проживеш, а Плюм здох, мабуть, від нужди й голоду, або пси його з’їли, бо пси на кістки дуже ласі, ну а Маймонідес був — сама шкіра й кістки. Але інші знали своє.

Якось так на Всіх Святих почав теж Якуб учащати до Рузі Ходорової. Власне кажучи, це Рузя перша до нього внадилася, але де це бачено, аби баба бігала до хлопа. А особлива баба поважна й заміжня.

Спершу Рузя не дуже Якубові подобалася. Баба як баба. З трохи квадратною мордою, трохи завеликою дупою, з міцними руками з короткими пальцями. Але одного вечора побачив він, як Рузя п’є горілку — не як баба, дрібними ковточками, але одразу, одним ковтком, як хлоп, і як сміється при цьому, а голос мала хрипкий і низький. Навіть дрож пройняв Якуба, хоч це й не він пив ту горілку, а Рузя.

Як там з ними було, різне розказують. Але ще до того, як дикі гуси відлетіли на південь, почав Шеля заходити до Ходорів на обіди та на вечері, і Рузя вертілася біля нього більше, ніж навколо власного хлопа, Мацея. Гість є гість, казала, і цьому вже ніхто заперечити не міг, а найменше Ходор, аби не здаватися грубіяном.

Мацей, ще кілька років тому сильний і люб’язний, останніми роками почав недомагати, швидко втомлювався, а в легенях у нього свистіло, наче завелося там стадо мишей. Кашляв при цьому й хрипів, як старий дід, аж сором брав перед людьми. Весь дім і трійко дітей опинилися в Рузі на голові. Ну а оскільки була вона в тому віці, коли в баб любовні соки починають збуджувати кров у жилах — не надто стара, але й не надто молода, — то багато хто замислювався, чи хирлявий Ходор дає собі раду, щоб як слід її задовольнити.

Хтось бачив, як Якуб просиджує у Рузі до вечора, а часом начебто й до ранку. Казали в селі, що Мацей спить на запічку, а Якуб гріє ліжко Рузі, щоб не мерзла осінніми ночами, і все це на очах дітей — просто Содом і Гоморра. Так казали, але чого тільки люди не скажуть, бо ліжко сусіда завжди цікавіше від власного — таким чином тлумачили це більш розсудливі. Однак виявилося, що розсудливіші не мають рації, бо після Нового року Рузя вигнала чоловіка геть. Хоча й тут невідомо до кінця, що тут правда, а що вигадка.

Важливо те, що Ходора знайшли в годині дороги від села. Був він штивний, як камінь, і чорний від інею. Із собою мав торбу, а в ній чисту сорочку, пару онуч, пів хлібини й порожню пляшку з-під паленки. І всі звідкись знали, що то Рузя його вигнала, хоча він міг і звар’ювати або піти на Помірки, відчуваючи себе тягарем через своє слабке здоров’я. Але всі й без того все знали.

Невдовзі почали називати Рузю дружиною Якуба, Шельовою. Ксьондз Юрчак з Гори Преображення жахливо обурювався таким блудом і вергав громи на Шелів з амвона. Але справа ксьондза — вергати громи, а справа вірних — ксьондза не слухати, хоч би й випадково той мав рацію.

Якуб зайняв місце Ходора й робив те, що й він, тобто нічого. Всім хатнім господарством, як і раніше, займалася Рузя. Схоже, жінки люблять гарних чоловіків, які нічого не роблять і нічого не вміють. І так жилося їм солодко й мило аж до теплих весняних днів, коли починають облітати кульбаби.

Ще зимою Шеля почав тікати від Рузі й зникати на цілі дні. Вона навіть докоряла йому:

— Чого ж ти так вештаєшся? Погано тобі вдома? На баби ходиш?

А він відповідав:

— Заткни писок, суко.

І робив їй потім дуже гидкі речі, деякі приємні, деякі неприємні, і часом залишалися після того синці, а часом ні. А Рузі подобалося, що він такий котяра, такий, як рись, що ходить власними стежками й не належить нікому, навіть їй. І завжди прала йому сорочку й ретельно прасувала, щоб добре виглядав, коли піде на курви.

Бо то була добра дружина, та Рузя, хоч і нешлюбна.

XLVII. ПРО ДОРОГИ ПАВУКІВ

Повідають також, що тієї зими Якуб Шеля ходив на розбій або на баби, а найімовірніше, на одне й на друге, і що товаришили йому два напрочуд дивні приятелі. Але все це порожні балачки, бо були то ніякі не розбійники, а чорти.

Іноді підходили до двору в Седлиськах і довго його розглядали. Двір як двір, але Якубу він здавався дивно чужим і мертвим. Зникли кудись плющ і виноград, зникли квіти, які недавно цвіли наввипередки одні з одними й росли на кожній п’яді маєтку, як у горизонтальній, так і у вертикальній площинах.

— Зараз зима, — вередував товстий Амазарак. — Зимою ж ніщо не росте. Персефона сходить до підземного світу.

Якуб крутив головою. Він добре пам’ятав, що минулого року дім квітнув усю зиму. Тигрові лілії росли з комодів і креденсів, а бібліотечні полиці згиналися від винограду й інших фруктів, м’ясистих і продовгуватих, дещо схожих на жіночі груди. Але тоді там була Мальва. Він добре пам’ятав, хоча пам’ять робила йому різні вибрики, й часом він справді вірив, що все життя був тільки хамом, комірник на службі у жида. Мальву, однак, пам’ятав виразно, бо Мальви забути не можна.

Зникла не тільки вона. Ніде не було видно також пана седлиського двору, того парвеню, який посмів прикидатися Вікторином Богушем. Той начебто виїхав на води.

Частіше, ніж до двору, Якуб заглядав, однак, до Слави.

А так, до тієї самої Слави. Не так легко спалити відьму, вогонь не кожного хоче прийняти. А пустельниця жила тепер у глибині карпатської пущі, де тільки вовки й ведмеді, а також ті люди, яких провадять чорти.

Протягом довгої зими жінка навчала Якуба павучим дорогам. Павук-бо у своїй терплячості є одним із найчудовіших створінь у світі.

— Павук? — бурчить Якуб, почувши ці слова з вуст пустельниці. — Ти, мабуть, глузуєш. Павук чудовий? Дурниці!

І гупає по столі олов’яним кухлем, намагаючись роздушити кошлатого кімнатного павука на товстих ніжках зі світло-сірим візерунком на спині, який нагадує церковний хрест. Павук, до цього часу нерухомий і ніби отупілий, блискавично шмигає зі столу й зникає в темряві поза межами розгойданого пломеня свічі.

— Дай мені силу орла! — реве Шеля.

— Твої батьки й діди були орлами, — спокійно відповідає Слава. Пасмо світлого волосся затуляє половину її обличчя, але жінка навіть не намагається його відгорнути. Відьму спалити не так легко, але вогонь — це вогонь, а тіло — це тіло, і на щоці й скроні пустельниці видніють фіолетові знаки опіків. — Але ваш орел посивів, старий він і безпомічний. Молоді орли й чорні ворони шарпають його тіло, і так то все й залишиться.

— Не назавжди, — зауважує Азарадель, схований у темряві й невидимий. — Ти не знаєш, що буде з Польщею через двісті років.

— Він до того часу не доживе. Ані його діти, — каже Слава. — А павук кращий від старого орла.

Якуб відпиває з кухля, непереконаний.

— Підніми свічку вище, — каже Слава.

І Шеля піднімає. А коли пломінь освітлює стелю й кути, то здається, що тіні рухаються і живуть власним життям. Бо це не тіні, а павуки, сотні й сотні. Тонконогі павуки-сінокосці, такі делікатні, що їх майже немає; войовничі домові павуки в павутинні з пилу й бруду, що нагадує стару вату; і пузаті чорні ткачі, що живуть переважно в пивницях, ніби повільні й сонні, але здатні, коли треба, цілим стадом напасти й повалити значно більшу жертву; а також інші, які не мають назви. Існують нерухомо, як неживі, наче мають жити вічно й не мусять нікуди квапитися. Тільки нечисленні рухаються без будь-якої мети, але цей рух більше має в собі від сну або від колихання підводних рослин, ніж від справжнього руху. А обіч, у кутках, замотані в павутиння, сидять два знайомі чорти, сидять і шкірять зуби в посмішці. Павук, блискучий, як гнойова муха, вліз до однієї дірки в носі Амазарака й виліз із другої.

— Павук терплячий. Павук безжальний, — наспівує Слава під носом. — Павук прямує до мети. Не шукає оплесків. Не буває пихатим. Не озирається на інших. Весь час шукає свого. Не охоплює його гнів, але поганого він не забуває.

Голос пустельниці тихий, монотонний. Молитва-закляття ходить по кімнаті. Павуки без руху залишаються, де й були; мають перед собою весь час світу. Повітря важке від їхнього очікування, і важко ним дихати.

— Не розчаровується від несправедливості, але радіє своїй прихованій силі. Усе витерпить, усе витримає. На себе самого покладає надії. Таким є павук.

Слава замовкає. Якуб уважно в неї вдивляється.

— Чому ти хочеш мені допомагати? — запитує нарешті. — Ані відьми, ані дияволи не допомагають отак просто, від щирого серця.

— Може, й ми маємо свою мету? — посміхається пустельниця.

— Шеля злодій, — сичить Азарадель, вчепившись за стелю і звисаючи головою вниз, наче нетопир. — Ми ненавидимо його навіки.

— Амазарак і Азарадель схожі на тебе. Обоє твердять, що Якуб Шеля, який зараз зветься Вікторином Богушем, вкрав те, що належало їм.

— Я нічого, курва, не стверджую. Так було, — цідить крізь зуби Якуб. — А ти, відьмо?

— А мені подобається ота чорна злість у тобі.

Якуб нічого не відповідає, бо його щось вабить до Слави. Може, то чорти, а може, зовсім ні. Шеля і пустельниця міряються поглядами, як коти, аж у її очах він помічає щось, чого досі не бачив ані у жодної сільської дівки, ані у жодної шляхетної пані.

— Чому ж чорти не відберуть того, що їхнє? Для чого їм потрібна поміч слабкої людини?

— Чорт не може завдати людині кривди, хіба що та сама погодиться на це. Не в країнах, освітлюваних сонцем і місяцем. Міг би це зробити під землею, в країні померлих і в інших похмурих підсвітах, якими правлять цвіль і хробаччя. Та й то не завжди, бо коли людина висповідана і має ласку від Бога, то жодні темні сили не можуть торкнутися її, ніколи й ніде, якщо вона сама на це не погодиться, — пояснює Слава. — Такими є чортівські закони від самого початку часів. А якби який наважився ці закони порушити, перестане існувати. А перестати існувати — це не тільки не бути. Начебто на Русі є монастирі й храми, де монахи вчаться не бути, але це не те. Кожна обдарована душею річ, від каменя до людини, навіть коли закінчить своє життя, залишає після себе сліди. Врешті-решт, протягом якогось часу це життя відбивалося у світі. Але перестати існувати — це не існувати взагалі й ніколи, це знищити всі сліди того, що ти колись був. Занеіснувати — це зробити так, ніби тебе ніколи не було і ти нічого не вчинив. — Слава перервалася на хвильку, щоб перевести подих. — Я знала одного пустельника, якого вигнали з монастиря на сході. Він казав, що коли світ остаточно заплутається й ускладниться, коли нічого вже на ньому не буде, крім павуків і павучих сітей, знову прийде Бог і всіх нас занеіснує. І це й буде спасіння.

— Ти віриш у це? — запитує Якуб.

Жінка знизує плечима.

— То був мрук і лихий чоловік, — відповідає, наче це усе пояснює.

— Тобто чорти не скривдять того вискочня, хіба що моїми руками. Чому ти не навчиш мене, як бути ведмедем чи вовком, якщо я не можу бути орлом? Чому розказуєш мені про якихось довбаних павуків?

— Укус одного павука — це нічого. Сім укусів павука — це укус оси. Коли тебе вкусять сім ос — то це так, ніби тебе вжалив шершень. Сім укусів шершня вбивають хлопа. Нічого помножити на сім, помножити на сім, помножити на сім — і виходить смерть.

І Якуб знову дивиться на безліч павуків, що сплять під стелею, нерухомих, як сплячі рицарі з казки. Павуків, які тільки чекають на те, щоб хтось їх розбудив.

XLVIII. ПРО МАЛЬВУ ЩЕ РАЗ

Повідають, що тієї зими Якуб у постаті павука пізнавав речі, сховані під землею. Він бачив померлих, які чекали приходу месії. Бачив сплячі зародки рослин, замкнені у твердих шкаралупах, які чекали весни. Бачив змій різних форм і розмірів, які чекали кінця часів, коли прокинеться їхній Король. Бо під землею усе є чеканням.

Якось він дійшов до великої хащі коренів, таких переплутаних, що навіть у павучій постаті він насилу знаходив дорогу серед кореневищ. Лиш по тривалім часі зрозумів, що це ніякі не корені, а волосся, волосся довге й позбавлене кольору. Він знав це волосся. Знав його з обох попередніх життів — того, справжнього, і того, фальшивого. Його неможливо було забути.

Там, у країні темряви, Якуб зустрів нарешті Мальву. Вона спала сном таким глибоким, що він, власне кажучи, не відрізнявся від смерті. Груди її не тривожив навіть найлегший подих, і зовсім не відчувалося пульсування крові під шкірою. Якуб павучими ніжками пробігся туди й сюди по її оголеному тілу, брудному від вологої землі. Нічого. Вона навіть не здригнулася.

Він багато разів спускався до Мальви. Кожного разу заставав її в іншій позі. То згорнеться клубочком, як кошеня. А то з руками, підкладеними під щоку. А то знов з одним коліном, підтягнутим високо під підборіддя, а друга нога випростана й витягнута далеко назад. Вона не померла, лиш спала. Він довго приглядався до неї і вдихав її землистий запах.

Коли на Віслоці з тріском скресла крига, а в горах з’явилися крокуси, Якуб спустився до Мальви, але її місце було порожнім. Вона покинула країну темряви.

XLIX. ПРО ПОЧАТОК ГАРНОЇ ДРУЖБИ

Повідають, що літом наступного року Якуб Шеля побив і пограбував тарновського старосту Йозефа Брейнля, після чого став його великим приятелем.

Брейнль був чехом, мав близько сорока років, усе своє життя присвятив службі кайзеру і, як кажуть, належав до найздібніших службовців. Найбільше у світі любив нічого не робити, що дуже допомагало йому в праці. Дозволяв панувати панам, жидувати жидам і хаміти хамам на противагу своєму попередникові, Георгу Ешеріху, який, бувши австрійцем, усюди намагався запровадити німецький ordnung. Брейнль же знав, що Галілея завжди була брудною глухоманню і брудною глухоманню залишиться навіки-віків, амінь, і не слід пхатися до неї з лапами, бо можна самому запаскудитися.

Ну, тож пан староста дбав про чистоту рук і справи округу віддавав на відкуп нижчим чинам. Останнім часом, наприклад, постійно надходили скарги такого собі хлопа — як же його звали, Gottinhimmeldonnerscheissewetter, чи не Schella? Той самий Schella писав, що пани Богуші в Седлиськах і Смажовій стягають із хлопів податок за збирання ягід, грибів і кмину як готівкою, так і натурою, що суперечить едикту кайзера, бо ще в минулому сторіччі кайзер Йосиф II дозволив збирати задарма всі ці лісові дарунки, навіть на панських землях. Мабуть, здурів той Schella. Чи він собі думає, що Брейнль не має нічого іншого до роботи, як займатися кмином?

Трохи злий, що йому морочать дупу, вибрався пан Брейнль на верхову прогулянку над Дунаєць. Супроводжували його троє слуг, мадярів, таких грізних, що аж гей, що не знали жодної мови, крім власної, яка нагадувала Йозефу щось середнє між шелестінням листя і гавкотом псів. Брейнль наказав їм триматися на відстані кількох десятків кроків — настільки далеко, щоб не перешкоджати йому в роздумах, і настільки близько, щоб у разі чого швидко впакувати кулю в голову польському провокаторові, якби такий трапився.

Аби дещо підсолодити собі вигляд огидних мадярських пик, Йозеф узяв із собою також Касперка Меркля. Касперек, гарненький ефеб із пшеничним волоссям, умів грати на скрипці, флейті й різних плебейських інструментах, таких як дримба чи сопілка, і чудово декламував потішні анакреонтики. Веселий і балакучий, Касперек, як кажуть, мав ще й інші таланти, про які говорили виключно пошепки й ніколи при дамах доброго походження. Відомо, однак, що високопосадовці мають свої закони й привілеї, а беручи до уваги витівки такого собі графа Захер-Мазоха, то пан Брейнль був досить-таки цнотливим.

Того літнього дня від самого ранку відчувалося наближення грози. На березі Дунайця волога задуха гнила серед верб і дзижчала мухами. Важко було дихати, і Касперек весь час мусив охолоджувати пана Йозефа японським віялом. Староста наказав хлопцеві розстелити коц у тіні верб і налити собі токайського для охолоди, але вино тільки посилило роздратованість і відчуття жароти, а мухи й комарі тим охочіше обсідали Брейнля, що вабив їх запах трунку, який виходив потом.

Раптом дивний дрож пробіг надрічною лукою, дивний, як гуркіт грози, тільки підземної. Верби затремтіли, качки на старорічищі сполошилися з кахканням.

— Гей, ви! Негайно припинити! — вереснув Брейнль у бік мадярів. Пан староста страждав від газів, з чого найманці любили насміхатися.

Мадяри переглянулися, зареготали, але один вибачливо розвів руки, наче говорячи: це не ми.

— Не ви? Не ви? Знаю я вас, шельми! Чекайте, повернемося до Тарнова, то дрючками вам ці витівки з голів повибиваю!

Від гніву Брейнль і справді напердів, могутньо й славно, як то він міг, але ніхто цього не помітив, бо підземний грім прокотився ще раз, від чого вода взялася брижами в старому рукаві Дунайця. Волосся на широкій шиї старости стало дибом.

І раптом земля посеред луки завирувала, здулася зеленим пагорбом, який одразу луснув і розсипався великим кротовищем біля самих ніг мадярів. Чоловіки захиталися і з криком попадали до глибокої ями. Троє хлопів, зарізяки, яких мало, а верещали, мов ті баби, наче їх живцем щось пожирало. Верещав також Касперек Меркль, бо й під ним розверзлася раптом кротова діра, і пан Брейнль теж верещав, хоч якраз біля нього ніяких дір не було. Тим часом земля на вершині кротовища затремтіла, і вилізла з неї потвора, товста, жаб’яча і грудкувата. Трьома стрибками наблизилася до Йозефа й смердюче клацнула пашекою.

Пан Брейнль розплакався й наробив у штани, а коли потвора штрикнула його рогами в опасистий живіт, він беркицьнувся на спину, дриґаючи ногами й руками, як перевернутий голічерева жук. Однак перш ніж потвора змогла його пожерти, з верб вискочив якийсь чоловік, пикою схожий на хама, хоча в жидівському халаті, й тарахнув палицею потвору по голові раз і другий, аж хрупнуло. Потвора розлючено плюнула, але селянин ухилився, і замість нього вона обхаркала пана Брейнля.

Хам у халаті віддухопелив ще потвору палицею по нирках, по попереку й по заду. Потвора загарчала й зарилася в землю швидше від капустянки, яку ще називають вовчком, і тільки її й бачили.

— Спасителю! — Йозеф, який весь тремтів, підповз до ніг таємничого прибульця. — Визволителю! Забери мене звідси… золотом засиплю…

— Ну, золото золотом, але справу кмину могли б, пане старосто, дещо швидше розглянути.

— Кмину? — Брейнль зробив міну ще дурнуватішу, ніж до цього.

— Кмину, кмину. — Хлоп у халаті допоміг Касперкові вибратися з розритої ями. Чеський хлопець зашварготів щось по-німецькому, видно, навіть за таких обставин не хотів паскудити своїх гарних губ жодною плебейською мовою. — Того кмину, що його Вікторин Богуш обклали податком, хоча це заборонено кодексом кайзера від вісімдесят шостого року. А згадайте ще й інші зловживання, яких допустилися Богуш і які описані в окремих листах. На які досі немає відповіді.

Староста не сказав, що не має звички хамам на листи відповідати. Він так трусився, що жодна думка не могла затриматися в його голові. Коли таємничий хлоп пішов допомогти мадярам вибратися на поверхню, Йозеф виблював у комишах, вертаючи весь свій кислий страх. Це допомогло йому трохи заспокоїтися і прояснило в голові.

На небо виповзли хмари, темні й розпухлі. Загриміло. Але вже не під землею, а звичайно, як збирається на грозу з блискавками й рясним дощем.

— Я знаю затишну корчму неподалік. Здалеку від дороги, але пиво варять добре і подають непоганий суп із галушками, — сказав хам, витираючи брудні від землі руки.

Мадяри, які нібито й слова по-польському не розуміли, пожвавилися й охоче покивали вусатими головами. Брейнль, однак, зволікав, у голові в нього товклися розповіді про розбійників, які зваблюють подорожніх до віддалених шинків і там перерізають їм горлянки. Аби виграти час, він наказав одному з угорців віддати штани, бо його власні були обісрані.

— Чи ж здоровий, мій старосто? Блідо так виглядаєш[14]. — Хам паскудно скривився, а службовець здригнувся, чуючи цю цитату з вуст темного хлопа. Випадковість, заспокоїв він себе. Кивнув мадярам.

— Веди, хаме.

Коли дісталися до корчми, лилося й блискало, аж верби гнулися до землі й плакали дощем. Кнайпа стояла в селі Пух і носила приємну назву «Алілуя». Господар був вихрестом і, як усі вихрести, звався Новак.

Брейнль і Шеля розмовляли допізна, і ніхто до пуття не знає, про що саме. Тільки мадяри й Касперек Меркль сиділи настільки близько, щоб їх чути. Мадяри не знали, однак, людської мови, а Меркль, як то чех, розумів лише по-німецькому. Коли вони закінчили і Брейнль залишив корчму, обоє були вже добре напідпитку, бо пиво справді подавали чудове.

Корчма вже майже спорожніла, і навіть орендар не помітив, як з-поміж тіней у кутку з’явилися були дві постаті. Якби хтось придивився до них уважніше, помітив би роги, що росли з їхніх голів.

— Ну, нарешті, — буркнув Амазарак, сягнув по Якубів кухоль і вихилив його одним духом. — Я вже думав, що він ніколи не піде.

— Про що ви розмовляли? — запитав Азарадель.

— Про кмин.

— Про кмин! То це для цього я тобі, для цього, як кріт, землю рию, іншим чортам на посміховисько, для цього удари незаслужено збираю, щоб ти міг про кмин побалакати? — Амазарак весь обплювався.

— Про той кмин, який ти сам оподаткував, як ще був паном? — докинув Азарадель.

Якуб Шеля нічого не відповів. Сягнув тільки по скибку хліба і від коричневої скоринки відколупав нігтем чорне зеренце — якраз кмин. Крутив його хвильку в пальцях, а потім роздушив брудними нігтями.

— Ходімо, — сказав. — Ніч уже пізня.

L. ПРО НЕСПОДІВАНИЙ ВІЗИТ

Повідають, що найстарішим відомим людям почуттям є любов, або радість, або внутрішній спокій, або подив, бо ці почуття мала спізнати перша людина в Раю. Але й без того кожен знає, що найстарішим і найпервиннішим почуттям є страх.

Боятися — найлегше, і цю істину переказали нам наші предки: маленькі, боязкі створіння, що тремтіли перед великими гадами в прадавні часи, коли у світі панував Зміїний Король. І хоча декотрі з людей називають себе панами, королями, кайзерами і ученими, та все одно у своїй найглибшій глибині залишаються маленькими, заляканими звірятками, які нервово принюхуються в пошуках слідів змії.

Так само й Вікторин Богуш боявся, коли однієї ночі пролунав стук у вікно його кімнати в криницькому пансіонаті. Ще більше він злякався, коли побачив, що стукає чорний півень.

— Кукуріку, вставай! Вертайся додому, ледацюго, бо коїться зло!

Вікторин знав цього когута з попереднього життя, того життя, про яке дуже прагнув забути й кожен спогад про яке сповнював його неспокоєм. Він хотів проігнорувати стук, але півень ставав щоразу настирливішим і піяв, хоча ледь минула північ. Лаючись стиха, Богуш прочинив нарешті вікно, а прибулець ускочив досередини, згорнувся клубочком перед каміном і, накрившись пухнастим хвостом, задоволено замурчав.

— Ну, що сталося? Говори!

— Скажи, щоб принесли молока. Придалася б і крапелька чогось шляхетнішого. Дорога за мною далека, я хочу їсти й пити.

Вікторин знав, що сперечатися із Замазурою марно. Котисько заговорив лише тоді, коли наївся, запив усе вином і старанно вилизав своє хутро.

— Почалося, — сказав, і цього Вікторинові вистачило.

Замазура розповів, як Якуб Шеля, шабес-гой, нахлібник і, як кажуть, розбійник, був викликаний до двору в Седлиськах за відмову від панщини. Прибув зухвалий і в підозрілій компанії — зі старим Любасом із Кам’яниці, який начебто ще недавно на розбій ходив, із Ксенієм Раком, руснаком з одного села, назви якого Замазура не міг пригадати, з прищавим підлітком із вузькими очима без вій, якого називав сином, і ще двома типами, одним товстим, другим худим, які мали вигляд звичайних хамів, але як глянути збоку, то можна було помітити на їхніх головах роги.

На поміщицький двір в’їхали не абияк, але — розумієш — верхи, на конях, як пани; один тільки Рак приїхав на волі з двома шрамами на лівому боці, але Рак завжди був диваком. Наглядач Михаїл, побачивши це, почервонів, як буряк: здавалося, що йому соки вухами бризнуть. Бо це все були коні з Богушевої стайні.

Михаїл почав лаятися курвами, запитувати, що це має значити, конокради довбані. А Шеля на те, що то його коні й що він прибув по решту свого.

Твоїми будуть канчуки на спині, каже на те наглядач, і ну ж на зухвальців, бо легко дратувався. Прибігли зразу інші дворові слуги — і давай, зчепилися всі разом одні з одними, аж кістки тріщали. Один тільки Якуб стояв збоку, дивився на те все і сміявся.

Рейвах зчинився, як на жидівському ярмарку, і хто тільки був у домі, вискочив надвір, аби побачити, що діється. Виїхали навіть пан Станіслав Богуш на своєму кріслі на коліщатках. І тоді Шеля підійшов до вельможного пана, зупинився напроти й запитав:

— Впізнаєш мене?

А пан Станіслав на це почервоніли, зблідли, знову почервоніли, наче їх мав шляк трафити, а тоді й справді якось дивно затрусилися, одне око налилося кров’ю — і нічого вже не сказали, і до сьогодні ледь що кілька слів вимовити можуть, не тільки говорять з натугою і малорозбірливо, але навіть поворушити жодним членом не могли, тільки лівою рукою ледве-ледве.

Якуб і його бандити поїхали тоді непокараними, бо хто міг, кинувся рятувати вельможного пана Станіслава. Один тільки Михаїл прикликав кількох хлопів і вирушив кіньми за розбійниками. Кричав, що він цього разу Шелю дістане, хоч би мав і другу ногу втратити, і обзивав його при цьому так мерзенно, що в такому вишуканому місці не годиться й повторювати. Зрештою, я кіт дуже вразливий і хамства не переношу.

— Відколи це ти так запанів, Замазуро? — обурився Вікторин. Котяра неприязно подивився на нього.

— Дивно це звучить у твоїх вустах.

— Кажи краще, що далі.

— Власне кажучи, нічого далі. Михаїл повернувся вранці. З ногою, щоправда, цілою, але зате сивенький, як голубок. І сам. Решта слуг зникла, ніби під землю провалилася. Зовсім як взимку кілька років тому, коли під час коляди бескидники вирізали дворових.

— Що із Шелею? — Вікторин ставав щораз неспокійнішим.

— Із Шелею? Про батька не запитуєш, лиш про того хама? — лицемірно здивувався Замазура. — Шеля через кілька днів повернувся до Смажової, до баби. Має вже третю, бо двох поховав. Живе при дворі пана Нікодема, бо з Шелі не найгірший стельмах. Дітей має кілька, але найбільше часу Якуб проводить із найстаршим Сташком. Той Сташек не є насправді Шеліним сином, а лиш пасинком, по першій бабі, Рузі Ходоровій. Бридкий і без вій, як гад. Але добралися, бо один такий самий бандит, як і другий. У Смажовій і околичних селах їх шанують усі селяни, відколи Шеля виграв проти тебе процес у старости Брейнля.

— Проти мене? Процес?

— Ну! Про кмин.

— Який ще кмин? Кажи, котяро, бо зараз я лусну!

— Ну, не про сам кмин, а про податок. Не тільки на кмин, зрештою, а на ягоди, гриби й горіхи. І про те, що ти його багато років незаконно стягав, щоб хлопів гнобити.

— Я стягав?

— Ти ж тепер Вікторин Богуш, — холодно сказав котяра. — А Богуш податок стягав, хоча кайзер заборонив це ще в минулому сторіччі.

— Чому ніхто мені про це досі слова не сказав?!

— А для чого? Дохід від того податку майже ніякий, хоча не для одного безземельного хама то, мабуть, не було аж так мало. Не хотів тобі, мабуть, уповноважений голову морочити. Усі знають, що ти тут мінеральні води разом із тим диваком Дітлем вивчаєш. Ну, і Лоза не хотів зав’язувати ближче знайомство з вербовою гілкою, особливо коли віє гірський вітер.

— Але я не про те. Чому ніхто мені не сказав, що податок незаконний?

— Законний, незаконний… Чим був би двір, якби все по закону робилося? Хоч би й сам кайзер наказав ліквідувати панщину, то двори на те чхати хотіли.

— Зараз до Лози напишу, щоб усі незаконні повинності ліквідував.

— Пиши, пиши. Накажи йому хоч би й хлопів розкріпачити. Дізнаються Седлиськи і Смажова, як ти перед Шелею своїми оксамитними штанами трясеш. — Замазура узявся вилизувати зад. Вилизавшись ретельно й з усіх боків, накрився хвостом і заснув.

Вікторин Богуш вдивлявся у вогонь, який тріщав у каміні. Сидів так дуже довго, бо невідомо коли настав світанок. Сіро-блакитне світло витягало з темряви меблі й речі, безпечні й знайомі. Шафа, чеський годинник із зозулькою, секретер, де він писав листи до Нікодема, а на ньому стоси книжок, позичених у Дітля, спокійних, нудних книжок про геологію і мінеральні води. Замазури не було — ані в котячому вигляді, ані у вигляді півня, ані в жодному іншому.

У світлі дня пан Богуш вирішив зробити те, що зазвичай роблять люди, коли на обрії їхнього життя з’являється загроза зміни, наче грозова хмара: вирішив не робити нічого. І дуже сумлінно не робив нічого протягом кількох наступних років.

LI. ПРО ДВА ПАЛЬЦІ

Повідають, що того дня яскраво світило сонце, пахнув бузок, а в кронах тополь співали дрозди. Травень.

Сташек Шеля саме рубав дрова, коли під хату під’їхали дворові. Кількох він знав, то були хлоп’яги, старші від нього на кілька років, рослі й охочі до бійки нероби зі Смажової, Седлиськ, Кам’яниці й решти Богушевих володінь. І кульгавий Михаїл з ними. Наглядач напер на хлопця гнідим конем, аж Сташек мусив відступити. Дворовий якийсь час міряв поглядом молодого Шелю й жував тютюн.

— Коней не маємо, — сказав Сташек так зухвало, як тільки міг, хоча кістляві коліна стукали в нього одне об одне.

— Іди по батька, — коротко кинув Михаїл.

— Батька немає. — Сташек не спускав з нього своїх вузьких, вічно напухлих очей.

Він боявся, звісно, що боявся — минулого року на його очах Михаїл замордував палицею наймита, який недостатньо жваво брався до роботи; замордував холоднокровно, без злості. Але Якуба теж боявся, бо в Якубі дрімало щось страшніше, ніж десяток Михаїлів; ну, і Якуб жив у згоді з чортами, а крім того був його батьком. Названим, певна річ, але батько — то батько.

— Я не питаю, гівнюче, чи батько дома, чи срома. Я кажу тобі, щоб ти по нього пішов, — сказав наглядач дуже спокійно.

— Що ти мені сина страшиш? — Якуб Шеля вийшов із хати, поправляючи штани, бо якраз скінчив грати свою жінку. — Мене спробуй налякати.

— Пан тебе гарно запрошують. До себе.

Якуб глянув у бік смажовського двору. Останні роки він жив тут при Никодемі Богуші як його стельмах, і взамін за цю роботу пан Нікодем подарували йому для проживання один із чотирикутників, тобто квадратних будиночків, де мешкала найближча дворова служба.

— Скажи панові Нікодему, що ті колеса до екіпажа будуть готові найпізніше післязавтра. Мастило мусить висохнути, — Шеля вказав підборіддям в керунку майстерні.

Михаїл який час пережовував у роті тютюн. А тоді нарешті сказав:

— Не до смажовського двору тебе кличуть. До Седлиськ підеш. Вельможний пан дідич Вікторин із санаторію повернулися. І бажають тебе бачити. Чимшвидше. І навіть вже.

Тож вирушили. Слуги на конях, Шеля пішки. Всю дорогу до Седлиськ не озвався ані словом, хоча парубки його зачіпали. Парно було й спекотно, тож давали Якубу вино, змішане з оцтом, але він не хотів пити. Сташек Шеля йшов за ними оддалік, а Михаїл вдавав, що не помічає його.

До Седлиськ дісталися, як була найбільша спека. Навіть самотня груша й лопухи під плотом неначе скулились, аби тільки уникнути безжального сонця.

Вельможний пан Вікторин Богуш чекали в кабінеті, в прохолоді дому, що пахнув старим деревом. До приміщення входили з великих сіней. Кімната мала два вузькі вікна зі східного боку й тому ніколи не нагрівалася. Якуб Шеля увійшов всередину, як уві сні; Михаїл одразу за ним.

Книжок стало більше від часу, коли Якуб урядував тут кілька років тому. Видно, цей новий Вікторин належав до тих безнадійних диваків, які не тільки купують книжки, а ще й марнують життя на їх читання. Зовсім як Нікодем Богуш. Нікодема Шеля зневажав, ще коли сам був Вікторином; але Нікодема зневажали всі Богуші, навіть його батько.

Вікторин Богуш, пан молодий молодістю трохи вже зужитою, трохи вже роздобрілий і блискучий, як залишене на сонці масло, озвався перший.

— Сідай, — і показав Шелі на крісло.

Шеля залишився стояти. Вікторин зітхнув і посунув у бік хлопа скляний глек з водою, в якій плавали гілочки м’яти. Запах тієї м’яти виповнював увесь кабінет.

— Випий. Дорога зі Смажової втомлює в таку спеку.

Шеля відхаркнув і плюнув у глек. Михаїл ворухнувся в кутку, але Вікторин заспокоїв його жестом.

— Не хочеш, то не пий.

Довго міряли один одного поглядами. Справді довго.

— Ти знаєш, і я знаю, — знову почав Богуш. — Крім нас, ніхто не знає і ніхто цьому не повірить, навіть ксьондз на сповіді.

— Мені не треба, щоб мені вірили, — буркнув Шеля. — І сповідатися не маю в чому. Віддай те, що моє. Віддай мені моє життя, хаме.

— Вельможний пане, так не можна. Дозвольте набити морду цьому псові, щоб не гавкав.

— Заспокойся, Михаїле. — Вельможний пан знову звернувся до Шелі. — Я тебе не для того покликав, щоб ти на мене гарчав. Для гарчання я маю більше причин, ніж ти, бо ти гнобив мене все життя. І Старого Мишку конем тягнув, аж він помер від того. А Мишка був мені як батько.

Якуб Шеля лише знизав плечима.

— Ну, це все давно було, — продовжував Вікторин. — Так давно, що й не пам’ятаю, кого з нас це могло стосуватися. Плутаються у мене твої спогади з моїми. Але не для того наказав я тебе привести, щоб тобі цим дорікати, ні. Я покликав тебе, аби сказати, що я тобі пробачаю.

Здавалося, що в Шелі кров зараз бухне з обличчя.

— Мені пробачаєш? — тихо запитав він. — Ти мені пробачаєш, скурвий сину?! — ревнув він, скільки повітря було в легенях, і скочив уперед, понад столом, просто на Вікторина.

Михаїл був швидший. Раз-два вхопив Шелю за комір і за ремінь у кольорових штанах, а з сіней вискочили дворові слуги й ну тягти хама надвір. Мусили його тримати вп’ятьох, бо брикався й ревів, ніби віл у жидівській різниці.

На подвір’ї Михаїл почав пригощати Якуба ударами палицею; Вікторин скулився, бо від самого лиш спогаду в нього заболіла спина. Невідомо, скільки було тих ударів, але напевно більше, ніж передбачені кайзером двадцять п’ять. Пан Богуш уже мав намір втрутитися, але ні; нехай хам має, не для того його вельможний пан запрошують сюди й пробачення пропонують, аби той кидався на них, як скажений пес, і кусав.

Злий лиш був Вікторин, що не встиг про Мальву запитати. Але так собі все задумав, що запитає про неї лишень тоді, коли вони з Шелею помиряться і запанує між ними бодай якась згода. Усі ті змії, чари, серця — це вже інша епоха, час заклять минув, настає час здорового глузду, час того, що ближче до землі, як казав Йозеф Дітль. Але хоч час і плинув, все одно не хотілося, щоб поблякнув у ньому спогад про дівчину з безбарвним волоссям, за якою маки й волошки йшли, наче вірна армія. А цей Шеля таки мусив щось знати, бо ж Мальва жила в домі, коли він ще не був Якубом, а лиш Богушем. А Вікторин думав, що не може вже Шелі на ній залежати, якщо за останні вісім років узяв собі три жінки.

Вісім років! Стільки часу…

Вікторин Богуш узяв під пахву кілька книжок і вийшов у сад. Шеля, побитий і з закривавленою спиною, лежав у пилюці подвір’я, а дворові поливали його водою, щоб опритомнів.

— Закувати його на три дні в колодки, — кинув вельможний пан Михаїлові. — Їсти не давати, лиш пити. Нехай хам замислиться і одне з другим на майбутнє продумає.

Сам же пішов на край садиби й сів на кам’яній лавці під жасмином. Цього разу приніс із собою не тільки праці Кюв’є і Ламарка з геології і природознавства, але й старі природничі трактати Мальбранша і Лістера. Складав латинські слова поволі й наполегливо; хоча минуло вже кілька років, латина й далі давалася йому важко, а Нікодем відмовлявся допомагати в перекладі праць учених вісімнадцятого сторіччя, які вірили виключно скельцю й оку. На настійливе прохання Вікторина переклав тільки обширні фрагменти «П’ятирічного плавання на кораблі „Бігль”», і то тільки тому, що трохи нагадували пригодницький роман. Вікторин постійно забував прізвище автора, неважливе, зрештою, бо книжка виявилася не надто цікавою і розповідала головним чином про зябликів. Панові Богушу часом здавалося, що він може заглядати в майбутнє — і своє, і науки. Бачив, що й цю книжку, і англійського природознавця вкриє невдовзі патина забуття, і років через двадцять ніхто вже не пам’ятатиме ні праці, ні вченого. З цієї-бо книжки не виникала жодна струнка думка, жоден правильний роздум щодо світу й законів, які діють у ньому.

Зовсім інакше у Кюв’є, в його працях про допотопних гадів. Вікторин продирався крізь латинські трактати, як крізь зарослий бур’янами сад, виткі зарості незрозумілих речень спутували йому ноги й змушували обривати їх думками на місці — але він все одно вперто йшов уперед, передчуваючи глибини. Його захоплювали змальовувані французьким ученим образи світу, яким століття тому правили гади, змії і дракони. Ті гади мусили, однак, вимерти, щоб дати місце для остаточного Божого задуму, яким є людина; проте земля приховувала їхні кістки, і їх можна було видобути, якщо тільки знати, де копати.

Тож Вікторин замислювався, чи вчені докопаються колись до Зміїного Короля або до підземного світу й країни померлих. Хоча, можливо, це не ті простори, до яких можна так просто докопатися; може, треба спершу відбути подорож у собі, аби мати змогу зійти до пекла. Бо будь-який дурень може піднятися на Олімп у далекій Греції, в бусурманській державі, але не кожен знайде там богів. Таким чином, можуть існувати одна біля одної країна науки й країна міфу, не перешкоджаючи одна одній і помічаючи одна одну тільки для того, щоб мати змогу насміхатися одна з одної. Ця думка про гармонійне існування двох суперечливих істин наповнила розум Вікторина спокоєм і принесла йому справжнє задоволення.

Урешті-решт він схилився над проєктом курорту, який планував відкрити у своїх володіннях. Адже мінеральних джерел у Бескиді — скільки завгодно. Спадало йому на думку маленьке сільце біля Емауса, що звалося Лятошин. Тут можна побудувати курортний дім, там — готелі й пансіонати, а там, де віки тому начебто височіло капище прадавніх богів — перунів і сварогів, — стоятиме бювет із садом в англійському стилі. В Емаусі є залізнична станція, гарна, поросла виноградом, а дорога з Емауса до Лятошина хороша, з видом на річку. Тож варто організувати там спеціальні екіпажі для перевезення курортників. Не тільки він, Вікторин, скористає на тому, але й кожен міщанин і кожен селянин, який хотітиме працювати.

Пан Богуш посунувся глибше в тінь жасмину, бо спека давила й причавлювала до землі. Білі квіти пообвисали й навіть не хотіли в цій спеці пахнути. Одні тільки бджоли невтомно літали від квітки до квітки. О, якби тільки хами були хоч наполовину такими роботящими, як ті бджоли. Вся пиха Шелі береться з того, що раніше він не мусив працювати, а зараз мусить, так.

Пополудні, коли жар дещо спав, Вікторин пішов подивитися, як виконали його наказ. Шеля справді був закутий в колодки, очманілий від спеки. Проте ніхто з дворових ані з хамів, що приходили до двору, не знущався з нього. Ба можна було навіть сказати, що ставляться до нього з якоюсь дивною повагою. Пана Богуша це чомусь злило. Він покрутив головою над тупою ненавистю хлопа, над його кусанням руки, простягнутої для замирення. Хам.

Ця ненависть гнітила, однак, пана Вікторина, і коли на початку червня приїхала рекрутська комісія, Богуш вписав Шелю в призовний список. Було-бо прийнято, що саме двір визначає хлопів, які мають іти до війська.

— Немолодий той Шеля, — зауважив обер-лейтенант, чех із прізвищем, що складалося начебто з одних тільки приголосних, які неможливо ані вимовити, ані запам’ятати.

— Але придатний, — коротко відповів пан Богуш.

Обер-лейтенант підкрутив вуса й поблажливо посміхнувся.

— Він завдає вам клопоту, цей хам.

— Наш клопіт, наша справа. Ви хотіли список? Ось список.

— А хіба я щось кажу? Служба у війську Його імператорської величності самому дияволу роги би спиляла.

Вікторин ледь помітно зітхнув. Йому навіть не було шкода скриньки чудової сербської ракїї, яку він подарував офіцерові, аби його добре налаштувати. Невелика ціна за те, щоб позбутися Шелі й мати чотирнадцять років спокою. Бо саме стільки тривала служба. І все ж Богуш вибрався з комісією до Смажової, аби за всім припильнувати.

Якуба застали на лавці перед хатою. Він курив люльку з вербового дерева й відпочивав у тіні. Відколи повернувся з колодок, розмовляв трохи нескладно, правий бік обличчя в нього обвис, внаслідок чого він дещо нагадував англійського бульдога; мусила в нього від спеки урватися якась жилка абощо. Побачивши наближення військових, діти Шелі розбіглися, як перепілки; один тільки Сташек залишився. Коли стало ясно, що військові не до іншої хати їдуть, а до його власної, на додаток у товаристві Вікторина Богуша, Якуб шепнув щось синові на вухо й зник за рогом хати.

— Якуб Шеля тут живе? — запитав обер-лейтенант. Виглядав він браво, хвацько і дуже зловісно.

— Батько зайняті, — відповів Сташек. Голос у нього тремтів, але очей він не опустив.

Вікторин Богуш не зміг цього стерпіти.

— Зайняті?! — гримнув він. — Я тому негідникові дам заняття на чотирнадцять років! До війська піде, навчать його нарешті, де його місце!

— До дупи, а не до війська, вельможний пане. — Якуб Шеля, блідий, вийшов з-за рогу. Кинув на землю закривавлену сокиру й важко сперся на стіну. В бік комісії простяг праву руку, замотану брудною ганчіркою. Матерія швидко просякала кров’ю, а на руці бракувало двох пальців, вказівного й середнього. — Я добре знаю, де моє місце. А твоє, вельможний пане?

Військові подивилися один на одного, бліді, майже як Якуб, бо це були офіцери доброго походження, незвиклі до вигляду крові. Обер-лейтенант прокашлявся.

— Калік ми не беремо. Кайзеру каліки не потрібні. Візьмемо хлопця. Мав бути Шеля, буде Шеля…

— Він ще замолодий, йому ледь-що п’ятнадцятий рік іде… — простогнав Якуб і міцніше затиснув пов’язку, бо кров починала вже текти цівкою крізь ганчірку.

— Замолодий, застарий. Scheisse. А до війська нема кому йти, — розізлився німець. — Буде мене, zum Teufel, каліка повчати. Треба було про сина думати, коли собі пальці рубав.

Якуб цього вже не чув, бо зомлів. Чеський лейтенант намагався привести його до тями ударом шпіцрутена по обличчю, але Шеля лежав, як упав. Сташек, хоч недурний і відважний понад свій вік, був, однак, все ще дитиною, і коли його солдати повели за собою, він голосно розплакався. Лейтенант і його почастував шпіцрутеном.

Дружина Шелі була на той час з дому Нев’яровська, вдова по старому Мацею Шидлоському. Начебто замолоду недобре поводилася; так кажуть, але це було давно. Може, зрештою, кажуть так, бо була гарна. Але це теж було давно.

Сальця затягла Якуба в кімнату, обмила кукси, які все ще кривавили, і міцно перев’язала рану свіжою полотняною корпією. Обв’язала долоню аж вище зап’ястя, щоб зупинити доплив крові. Якуб щось напівпритомно бурмотів, тож поцілувала його вкрите потом чоло і відгорнула злипле волосся. Засоромилася сама себе, бо Шеля ніколи не дозволяв їй такої чулості.

А потім впала на коліна перед образом Найсвятішого Серця Ісусового і що було сил почала дякувати за те, що забрали до війська Сташка, цього розбійника й бандита, а крім того ще й не її сина, якого, однак, мусила терпіти в хаті з огляду на Якуба.

Отак це було з Якубовими пальцями.

LII. ПРО КЕСАРЕВЕ Й ПРО БОЖЕ

Повідають, що Якуб Шеля мав великий успіху бабів. І нічого дивного, бо баба дурна й завжди воліє такого хлопа, що має її за ніщо.

Кілька днів після того, як Сташка забрали до війська, Якуб мовчить. Їсть, п’є, дозволяє дружині змінювати пов’язки. Але не говорить нічого. Блукає поглядом по стелі, по святих образах, повішених Сальцею, бо Сальця в останні роки любила проводити час на колінах. Байдуже дивиться Якуб на купку своїх дітей, імена яких у нього плутаються. Сташка йому шкода. Він один Шелі справді подобається. Може, навіть любить його. Що дивно, бо це ж не його кревний син. Змарнують його в тому війську. Загине десь на війні або стане після служби жебраком у якійсь Ілірії, в Трансильванії чи куди там його доля закине. Здихати буде під плотом, як якийсь Лазар, а пси лизатимуть його виразки.

Проростають ті думки в голові, спершу холодні й не справляють враження, але невдовзі розходяться по всьому тілу Якуба, з кожною хвилиною більші, як кола на воді, стискають серце і шарпають за жили й нерви. Нестерпно.

— Чом ти нічого не говориш? — запитує Шельова, витираючи чоловікові піт з чола, бо той знову має гарячку.

— А що маю говорити?

Покірна, собача турбота дружини тільки дратує Якуба.

— Ти, мабуть, тішишся, що Сташка забрали, — каже їй нарешті.

— Краще його, ніж тебе.

— Шкода хлопчину.

— Може, йому це військо зовсім на зле не вийде. Принаймні розбійником не виросте.

— Як я?

— Ти вже зрідка ходиш. У святого Антонія Падуанського вимолила. Від загублених речей.

— Я нічого не загубив.

— Себе, старий, загубив.

Якуб погордливо пирхає.

— Дурна ти. А на розбій як схочу, то піду.

Але мусив минути тиждень, перш ніж став почуватися настільки добре, аби вирушити далі, ніж до вбиральні. І пішов не на розбій, хоча так усім спершу здавалося. Пішов у світ.

Гризло його сумління через Сташка. Тож рушив насамперед до Тарнова, до старости Брейнля, свого приятеля Брейнля, але той тільки руками розвів. Якби йшлося про те, щоб зробити на злість польським панам, осмішити їх або зашкодити якимось чином — то, звичайно, поміг би, неба би прихилив Шелі. Ба навіть готовий був би Брейнль заплатити жменю флоринів за кожну шляхетську голову, аби тільки трапився добрий привід, щоб її стяти. Але опиратися рішенню рекрутської комісії — це стати проти цілої урядової машини Монархії, того неуявленного Левіафана, бо службовці — то його кістки, а військо — м’язи. Бо й справді каже кайзер: що ви зробили одному з тих службовців моїх найменших, те ви мені зробили. Бо кістки кістками, а тіло тілом — але серцем усієї Монархії є не хто інший, як власне кайзер. І так як не можуть окремі члени тіла жити між собою в ненависті, так ніхто не може — ані пан, ані хам, ані німець, чех чи поляк — ставити під сумнів авторитет державних служб.

— Ех, балачки, пане Брейнлю, — знудившись, сказав Якуб. — Не хочете допомогти, то так прямо й скажіть.

Тож Брейнль, трохи ображений, підкинув йому думку, що, згідно із законами імперії, кожен хам має право на скасування рішення двору. А оскільки саме двір визначає призовників, то й відправка Сташка до війська є начебто рішенням двору.

— А до кого я маю звернутися? Може, до губернатора у Львові?

— Саме так. До губернатора.

— До губернатора. А чому не до самого кайзера в Шенбрунні?

— Не глузуй. Я добра для тебе хочу, ти про це знаєш. Що я можу, те зроблю. Тому дістанеш рекомендаційний лист від мене, бо без цього ніхто тебе до губернатора навіть не допустить, бо ти хам, смердиш і щось недобре в очах маєш. Але добре було б, якби ти на Богушів якийсь донос зробив. Що вас у селі гноблять, надмірну панщину накладають, що сервітути, що навіть отой кмин дурнуватий. Щось вигадаєш. Аби не було так, що тільки з приватною справою прийшов.

— Оті флорини за шляхетські голови… Ви це серйозно, пане Брейнлю?

Мордатий староста лиш усміхнувся й приступив до написання листа.

— Постав тут хрестик.

Якуб Шеля розписався ім’ям і прізвищем. Із закарлючкою.

— Ну-ну. Не перестаєш мене дивувати, Шелю. Де ти вчився писати?

— Тут є ще й інші прізвища, пане Брейнлю.

— Бо лист від імені цілої громади. Постав біля них хрестики. Недобре б виглядало, якби всі хами зі Смажової були годні читати й писати.

Якуб неохоче поставив хрестики біля прізвищ сусідів.

Ось так виправив пан староста Шелю до Львова з листом і з гаманцем дзвінких монет, не надто маленьким і не надто великим. Якраз таким, у якому могли б поміститися заощадження всього життя звичайного хлопа.

З Тарнова до Львова світ неблизький. Пішки міг би йти Якуб так довго, що й до копання картоплі не встиг би. Тож вирішив відбути частину дороги колією, проте не хотів сідати в потяг у Тарнові, аби не дратувати цікавих очей. Рушив тоді на схід, до залізничної станції в містечку Емаус.

Дорога вела сосновими духмяними лісами й зарослими пижмом пустищами. Села, вбогі й скулені, розкидані були негусто й ніби випадково. Могло здатися, що привіяв їх сюди східний вітер, а коли повіє знову, покотяться вони далі у світи.

Якуб уникав сіл. Нікого не хотів зустрічати, ні з ким не хотів розмовляти. Під дерев’яним розп’яттям на роздоріжжі вийняв шматок хліба, горщичок смальцю й ріпу. Мовчки жував, приглядаючись до скорботного Господайсуса. Господьісус втупився у Шелю шпарками нерівних, по-татарському розкосих очей. І так дивилися один на одного, як у приказці: Куба і Бог.

— Що ти так, курва, витріщаєшся? — буркнув Якуб. Так воно буває у стосунках Бога й людини, що саме людина зазвичай має озватися першою.

— Я завжди витріщаюся.

— То відвернися. А хліба не дам, бо мало маю. У мене довга дорога попереду, та ще й вернутися треба.

— Я ж не прошу. А кожен колосок пшениці й так виріс з моєї волі. Як ти міг би мене нагодувати або відмовити мені в їжі?

— Теревені. Так то можеш моїй старій патякати. З моєї важкої праці цей хліб. Тебе я в жнива не бачив.

Господь Ісус легенько всміхнувся. Його стурбоване бридке обличчя стало від тієї усмішки ще бридкішим.

— Я можу тобі допомогти, Вікторине.

Якуб Шеля мимоволі здригнувся. Він уже відвикнув називати себе цим іменем. Стільки часу. Нервово облизав вуста.

— Віддаси мені моє життя? Мого Сташка? Мій двір, мої села, все?

— Це не твоє. Це тільки позичене.

У чоловікові аж заклекотало, злість піднялася вгору, як молоко, що кипить, або як печія в стравоході. Вдарив кулаком у це стурбоване й бридке обличчя, аж Господь Ісус упав з каплички на піщану землю. Шеля поправив копняком по нирці. Хоча й дерев’яний, але мусив Господь Ісус відчути, бо глухо застогнав. Якуб тоді копнув його в другий бік.

— З тобою не варто домовлятися, з тобою навіть дискутувати не варто. Від чортів більше користі. — Чоловік плюнув Господу Ісусу в лице. — Ти лиш казатимеш мені покірно приймати те, чого приймати не можна. Ех, пердлюй ти, Господи Боже, і щоб я тебе більше не бачив. А двір я сам собі поверну.

LIII. ПРО ЗЕМЛІ, ЩО ЛЕЖАТЬ НА СХОДІ

Повідають, що Галілею найкраще видно з вікна потяга. Залізниця веде майже зовсім прямо, наче відміряна німецькою лінійкою або летом журавля. Тому залізниці байдуже, чи прямує вона лісом, цілиною чи селом, не вередує, не вибирає дороги через самі лиш міста і гарні куточки. Ні, вона йде прямо тією голою, голодною землею, безсоромно відкриваючи злиденність хат і полів, що родять головно каміння.

Худі, брудні діти шпурляють у потяг гноєм, бо старші сказали їм, що колією приїде Антихрист із цілою армією жидів. Голіція і Глодомерія, так сміються багаті пани й гарні дами в оббитих оксамитом і шкірою купе. Дикість, шановні панове, дикість. Навіть у Святому Письмі сказано: що може бути доброго з Галілеї?

Повідають також, що Галілею найкраще оглядати о тій годині, коли сонце заходить за небокрай, але його світло ще лягає на узгір’я і долини річок, мед із попелом, як колір з-поза світу. Зі сходу надходить спокійне небуття й милосердно поглинає землю. Село за селом, містечко за містечком — усе повертається в темряву, з якої століття тому з’явилося. І як у прадавні часи над водами лунав голос Пана, так зараз над брудним блиском вечора лине спів дрозда. Коли настане кінець часів, увесь світ нагадуватиме Галілею. Втомлений, брудний, виглядатиме ночі, як беззубий стариган на порозі хати.

Саме так бачить Галілею Якуб, коли висовується з маленького вікна вагона третього класу. Вслухаючись у монотонний стукіт коліс, він втягає у легені дим і липку сажу. Потяг несе його на схід, аж до Перемишля.

У Перемишлі кінчаються колії залізниці, і там також кінчається світ. Сталева лінія рейок скріплює західну Галілею, як штивна дуга, від Кракова до Перемишля, залишаючи східну свобідною і вільною. Ці межі відчуваються в атмосфері міста, в галасі якого змішуються польська і руська мови, німецька і єврейська, чеська і вірменська.

Справжня Вавилонська вежа.

Якуб не звертає на це уваги. Прямує далі на схід.

Дорогам східної Галілеї вірити не можна. Ведуть нізвідки в нікуди, і найширший тракт може розгалузитися серед полів на менші доріжки, що провадять до чиїхось садиб або взагалі нікуди, а битий гостинець перетворюється на вузьку лісову просіку, яка губиться в папоротях. Нечисленні дороговкази обписані знаками, що нагадують дитячі карлючки, а багато з них погубили покажчики. У цій дивній країні Якуб швидко навчається не зважати на дороги. Мандрує в той бік, де сходить сонце. Львів — це велике місто, і Шеля сподівається, що не проґавить його.

У дорозі він харчується вишнями й достигаючими яблуками, ще дещо кислими, але шкірка з темними плямками наростів уже починає рудішати. Місцеві годують його пшеничним хлібом, солодшим, ніж найбіліша булка; такий хліб годився б і на столі самого кайзера. Частують його також кришталево чистою горілкою і роблять усе це охоче, не чекаючи, що Якуб щось їм заплатить чи відпрацює. Часом підвозять його возом до села чи найближчого містечка. Запитувані про Львів, показують лиш кудись на схід. Далеко.

Ця доброзичливість видається Шелі спочатку трохи підозрілою, особливо тому, що виглядає на підшиту приниженістю. Один із руських хлопів каже йому так:

— Бог дав мову панів і мову хамів.

І Якуб розуміє, що все зводиться до слова. Тому, хоч і розуміє мову русинів і в разі потреби може нею послуговуватися, він до самого Львова не вимовив ані слова іншою мовою, ніж польська. Хоч одягнений у єврейський халат, накинутий на хлопську свитку, він поводить себе як пан і озивається виключно мовою панів. Тоді його трактують як пана.

Русини, прості й гостинні, породжують у ньому почуття холодної вищості, яке відчуває чоловік, що спостерігає за роботою мурашок. Бо хоча й можна захоплюватись мурашками за винахідливість і відданість своєму мурашнику, але життя мурашки нічого не значить і ніхто з мурашкою на життя не поміняється. І тому пан ніколи по-справжньому не охаміє, а хам не буде паном, і тих нещасних русинів навіки чекає доля невільників, доля мурашок, бо самі себе на цю долю прирекли, визнавши свою мову мовою слуг, амінь.

Однак не може надивуватися, що ще бувши паном, тобто справжнім собою, він не помічав різниці між хамством із західної Галілеї і русинами. У великих містах не раз подейкували, що русини — це окрема нація, створено навіть спеціальну назву — «українці», бо населяли вони переважно Україну. Проте різні речі розповідали у великих містах, у Краковах і Львовах, і різні моди приходили звідти, зазвичай кумедні або дурні, або одне й друге відразу, і галілейська шляхта мало звертала на них уваги. Тим паче, що про «українців» говорили переважно лоялісти, а в провінції кожен знав, що тих «українців» вигадала собі Австрія на злість справжнім полякам. Кожен поляк чудово знав, що хам — це хам, незалежно від того, по який бік Сяну живе, і що розмови про якусь українську національність — це перебільшення і спроба зруйнування Речі Посполитої зсередини. Що, руські хами говорять трохи інакше? А хто ж би переймався тим, що і як говорять хами?

Зараз, однак, Якуб помічає цю різницю. Не тільки в мові, не тільки в їжі й не тільки в тому, що по селах стоять не костели з гострими вежами, а церкви з куполами, схожими на жіночі груди. Ні, ця різниця корениться десь глибше, десь в околицях серця, так глибоко, що її не видно, хоч вона виразно відчутна. Шеля бачить це, але знає, що ці русини чи там українці — це все ще лишень діти, а дітям потрібен батько, і ніколи їм не спаде на думку, що могли б бути кимось іншим, ніж були завжди, тобто підданими Речі Посполитої.

До Львова дістається Шеля на святого Германа, але саме місто помічає вже трьома днями раніше. Львів виростає серед зелених узгір’їв, наче багатобарвна вечірня хмара. Здається, що це не справжнє місто, що подібно до тієї хмари зараз розвіється, і не залишиться від нього нічого, крім спогадів. Золоті бані незчисленних церков і палаців блищать так, що треба відвести погляд, і неможливо дивитися на них надто довго, як не можна дивитися просто на сонце. Такі міста начебто бачать часом у пустелі, але вони зникають, якщо підійти надто близько, і залишаються від них тільки пісок, каміння й скорпіони.

Львів, однак, не зникає. Навпаки, з кожним днем і з кожною годиною стає все реальнішим. Уже видно дванадцять брам, зроблених з перлів, а також мур із дванадцятьма фундаментами з коштовних каменів. Виглядає це так, наче до міста можна дістатися будь-якою дорогою з будь-якого закутка світу.

Якуб входить у Львів через одну із західних брам. Бронзові леви біля воріт проводжають його недовірливими поглядами. Шелі не подобаються ці погляди. Леви знають його серце, а Якуб не бажає, аби в його серце будь-хто заглядав. І хоча почувається так, наче стає до причастя з нечистим сумлінням, до міста входить з опущеними очима, не дивлячись на бронзових стражів.

Дорога до палацу губернатора веде вгору, в’ється крутими поворотами то праворуч, то ліворуч. Шеля минає будинки з білого каменю, з пеларгоніями, що виливаються з вікон. Запах квітів свербить у носі й щипає очі. Минає церкви й мечеті, бані блищать у блиску полудня, зсередини храмів долинають співи й плинуть пряні запахи кадил. Минає обсаджені платанами алеї, якими йдуть тлуми людей: деякі чоловіки у лляних піджаках і капелюхах, інші в довгих шатах, з тюрбанами або тюбетейками на головах, а всі жінки — як різнокольорові метелики, русалки й пажі, одна гарніша від другої, і навіть старі мають у собі блиск молодості. Тут і там павучим кроком прослизають чорні євреї і продають трояндову воду, бо день спекотний і збирається на грозу.

Якуб з’їдає щось необтяжливе в чайхані в тінистому завулку. Хрусткі плескачики з турецького гороху заїдає порізаним скибочками сирим буряком і запиває чаєм із самовара; чай міцний, солодкий, а в склянці плаває срібляста галузка шавлії. Ніби нічого, а по тілу розходиться чудова ситість. Смаглявий чайханщик запрошує гостей просто з вулиці, погукуючи, як степовий птах: чай, чай, чай.

Петляючи вуличками, завулками й тісними проходами, Шеля пробує дістатися до палацу. Місто плутає йому дороги. Пасаж, який хвилину тому вів догори, раптом виводить його на сходи, які ведуть круто вниз. А широка вулиця закінчується високим муром, або веде до чийогось саду, або на площу, на яку ніхто, мабуть, віддавна не заглядав, бо з-поміж бруку пробивається трава й дика морква. Над Львовом повисла найспекотніша година, від спеки пульсують скроні, і всі створіння шукають схованки; одні лиш павуки, скорпіони й змії гріються на кам’яних мурах.

Якуб, однак, впертий і врешті-решт дістається туди, куди хотів. Палац губернатора має дев’ять мінаретів різної висоти, до нього ведуть широкі сходи, над дверима три різьблені ворони — герб Галілеї, а вхід знову стережуть леви, не з бронзи, а із золота.

— Я Якуб Шеля, хам. Прийшов з доносом на мого пана, Вікторина Богуша, який є негідником і шахраєм.

Так він каже й показує запечатаного листа. Леви мовчать, але Якуб не відступає.

— Я Якуб Шеля, хам. Прийшов з доносом на мого пана, Вікторина Богуша, який є негідником і шахраєм.

Але леви навіть не здригнуться. Якуб терпляче чекає. Сонце суне по небу, і спека стає меншою. Перед вечором Шеля пробує ще раз.

— Я Якуб Шеля, хам. Прийшов з доносом на мого пана, Вікторина Богуша, який є негідником і шахраєм.

Не дочекавшись відповіді, Якуб проводить літню ніч у нічліжці для бідняків. Стоїть вона на одній із площ і не має даху ані навіть стін; це просто шмат товстого полотна, розтягнутий на чотирьох дерев’яних жердинах. Між цими жердинами натягнуто мотузи, а на них, перевішені, як брудні лахи, сплять бідняки. Платять за це пів крейцера, а за другу половину можуть дістати склянку чаю з маслом і сіллю, а також ковдру на спину; ночами-бо від пустелі тягне холодним вітром.

Наступного дня Якуб повертається під палац губернатора. Трикратно домагається прийому, але леви знову мовчать.

Коли Шеля раннім пополуднем іде пошукати якусь недорогу чайхану, в садочку, повному мальв, зустрічає дівчину. Дівчина розвішує прання й щохвилини зникає між білими простирадлами. А Якуб приглядається до її волосся, позбавленого кольору, наче східне сонце випалило з нього всі кольори, і роздумує: вона це чи не вона?

Дівчина, побачивши, що її розглядає чужий, дражнить його — з’являється то з одного, то з другого боку, зриває мальву, встромляє її у волосся й ніби не звертає на Якуба уваги, анітрохи. Але Якуб Шеля не дурний і не шмаркач, він знає, що дівчина за ним спостерігає. Бо він, хоч і не наймолодший і без пальців, має в собі чоловічу красу й чоловічу силу, а це дівчатам завжди подобається.

— Я бачив тебе взимку, — озивається першим. — Ти спала глибоко під землею.

— Зараз уже літо, — відповідає дівчина. Ніби на Якуба не дивиться, а однак дивиться.

— Я повернуся сюди по тебе, поїдеш зі мною. Маю у себе двір, ти будеш там господинею. Лиш-но Богуша позбудуся.

Дівчина, Мальва чи не Мальва, сміється. Бо чоловіки різні речі кажуть, а дівчата вірять, бо дурні. Вона, однак, не дурна, бо говорить:

— Повернешся верхи і з почетом, то поговоримо.

— Повернуся.

На третій день Якуб знову йде під палац і трикратно домагається прийому. Вже готовий іти геть, коли один із левів неспішно моргає, махає хвостом уліво і вправо й нарешті озивається глибоким гучним голосом:

— Увійди, Якубе Шеле. Губернатор чекає.

Оббитий килимами коридор веде в кабінет, де за столом із темного дерева сидить сповнений гідності ерцгерцог Есте. Гарні бакенбарди, високе чоло, можна б сказати, сам кайзер. Обіч, на розкладному стільці, сидить граф фон Захер-Мазох, комісар таємної поліції. Комісар одягнений у простий поліцейський мундир, має добродушне обличчя й лисинку на тімені, і зовсім, ну, зовсім не вгадаєш по ньому тих непристойностей, яких він припускався замолоду з віденськими розпусницями і які описав у романі такому гучному, що його прізвище послужило для створення назви певного статевого збочення.

Ерцгерцог і граф доброзичливо усміхаються, а над ними, на величезному стінному портреті, ще доброзичливіше усміхається кайзер. Справжня Свята Трійця, з кайзером як Богом Отцем, губернатором Есте як Сином Божим і комісаром Захер-Мазохом як Святим Духом.

Якуб подає губернаторові лист від Брейнля, і коли ерцгерцог Есте читає його вголос, з Шеліних грудей виходить скарга. Скарга на панів, на панщину, на голод, на несправедливі покарання наглядачами, на надто дорогу горілку, єдину втіху для хамів, якій цілі села моляться щосуботи. Скаржиться також Шеля від власного, Якубового, імені на те, що забрали до війська його улюбленого сина, Сташка, хоча він ще не мав потрібної кількості років.

І від тих скарг і тієї туги губернатора проймає милосердя, а на портреті кайзера чудесним чином з’являються криваві сльози. Ерцгерцог підводиться, бере Якуба за скроні й цілує по-батьківському в чоло.

— Сину мій, — каже. — Я ніколи не припускав, що аж такі речі можуть діятися в Галілеї! Даю тобі слово, що поки рік добіжить кінця, твій син повернеться додому.

— А з отим Богушем і рештою поляків треба чимшвидше навести порядок, — зауважує граф фон Захер-Мазох. — Мріють вони про заворушення й повстання, такі, як були в Росії. Полякам сняться по ночах криваві битви й чудові поразки, заслання й муки, бо це такий дивний народ. Планують, бачите, підняти повстання в Кракові. У Кракові! Краків для революції не надається, Краків старий, бачив у своєму житті надто багато, і більше йому не хочеться. Зрештою, сила кайзера є такою, що як стане батальйоном на другому березі Вісли, як вгатить з гармат, то ці повстанці навіть з міста вийти не встигнуть. Добре буде, як зуміють дійти до Підгір’я, поки їх кайзер не розжене, як перепілок. Правду я кажу?

— Звичайно, правду. Але я простий хам з Галілеї і на політиці не знаюся. — Якуб низько й облудно кланяється. — Мені лиш про те йдеться, аби Богуша позбутися, бо це, перепрошую вельможних панів, справжній шмат скурвисина. І щоб мій Сташек цілим вернувся з війська. Нічого я більше не хочу.

— Син повернеться. Я слово дав, а слово цісарського губернатора — то не пух, — каже Есте.

— Але щоб позбутися Богуша й решти польських панів, то кайзеру мусить допомогти вірний народ, — додає Захер-Мазох.

— Народ, може би, й поміг, але народ двору боїться.

— Нехай не боїться. А ти, Якубе, слухай уважно й повтори в селі, що я тобі скажу.

Потім комісар і губернатор довго пояснюють щось Шелі, а кайзер на картині слухає й притакує, часом тільки наморщить чоло, пошкребе себе по бакенбардах або випне гарну габсбурзьку губу. Під кінець ерцгерцог вручає Шелі два листи — один тарновському старості Брейнлю, другий — для хлопів з володінь Богушів, для публічного прочитання. Обидва старанно перев’язує стрічечкою, замість сургучу використавши сльози самого кайзера. А щоб Якуб не мусив блукати по бездоріжжях Галілеї, губернатор замість коня дає йому одного зі своїх левів.

Перед виходом частує ще Шелю міцним солодким чаєм із дрібкою м’яти, шавлії і товченого кореандру. Від чаю в голові шумить, як після доброї горілки, тільки значно приємніше.

Отож Якуб покидає губернаторський палац верхи на леві. Їде неспішним кроком вулицями міста, дивлячись згори на охоплений жахом натовп міщан, паломників і подорожніх. Звір також мусить непогано розважатися, бо то клацне пащею, то лясне лапою, то рикне, аж тріскають шиби у вікнах і падають незакріплені черепички.

Перш ніж зовсім покинути місто, Шеля під’їжджає під дім дівчини з волоссям кольору води. Вона якраз поливає мальви в маленькому садочку. Коли вона бачить Якуба і на кому він верхи, бляшана лійка випадає їй з рук.

— Ось я й повернувся, — говорить Якуб. — Поїдеш тепер зі мною.

LIV. ПРО КАВУ З ЯЧМЕНЮ Й ЦИКОРІЮ

Повідають, що Якуб Шеля вертався верхи на леві, наче вождь-переможець, хоча усією армією, яку він вів за собою, була дівчина з безбарвним волоссям. Проте іноді краще мати дівчину, ніж армію.

Лев, який гарчав, породжував тривогу в усій Галілеї, хоча від природи був лагідної вдачі й охоче лягав спати в товаристві ягнят, не чинячи їм найменшої шкоди. Тому Якуб і Мальва — бо так Шеля називав дівчину, а їй було все одно — подорожували переважно горами й порослими пижмом луками, щоб не лякати людей. Лишень кілька разів, на прохання Мальви, вискакували галопом на середину села або містечка; лев гарчав, Шеля кричав, баби верещали й тікали, задираючи спідниці, євреї губили ярмулки, кури літали вище від голубів, решта приплоду тікала з іржанням, кувіканням, муканням, беканням, меканням, нявканням і гавкотом. Мальва голосно сміялася. Заради такого сміху варто робити певні речі.

Подібний переполох викликав Якуб у Тарнові, де передав лист від губернатора старості Брейнлю, що спітнів від страху, побачивши лева; і в корчмі Абрама Тінтенфаса в Кам’яниці, куди він зайшов напитися й похвалитися перед хамами новою дівчиною, бо справжній хлоп мусить мати гарну дівчину, таку, якої б йому інші заздрили; і в Богушевім домі в Седлиськах, який він об’їхав галопом на звірові, що гарчав; ну, і в Смажовій.

— Побійся Бога! Чи ти, старий, геть здурів? — Сальця Шельова взялася під боки, побачивши чоловіка, що сидів без сідла у лева на спині. — Роботи по пахви, а цей мовчки зникає, нема його і нема, лишень по жнивах вертається.

— Уже скоро зовсім не муситиму робити, — відповів Якуб, зістрибуючи на землю й подаючи руку Мальві.

— А що це ти за шльондру притягнув?

— Зважай на слова, стара.

— Я стара, а вона шмаркачка. Мені можна.

— Це Мальва. Буде з нами жити.

Сальця відкрила рота, аби щось сказати. Але не сказала, бо що тут скажеш. Відвернулася й пішла в хату. Тільки плечі опустила.

Невдовзі пішли чутки по Смажовій і околичних селах, що вельможні пани готують повстання, криваве і безжальне. Що поляки не тільки хочуть підняти руку на Його Милість кайзера, але й на улюблених підданих монархії — хлопів. Потечуть ріки хамської крові, потечуть Віслока й Віслок, потечуть Ропа і Дунаєць. Але спершу хочуть пани остаточно хамів уярмити накладанням нових тягарів, панщин і зобов’язань. А розпочнеться все тим, що піднімуть двори ціни на горілку. Так, горілку, яка є єдиною радістю хамського життя, єдиною його підтримкою. Отакі речі кнують на панських дворах.

Головним джерелом чуток був, ясна річ, дім Шелів. Бо відколи Якуб повернувся зі Львова, то став однією з найзначніших осіб в околиці. А Тінтенфас начебто навіть скаржився поміщику, що хами, замість у кнайпі, просиджують у хаті Якуба.

— Буде з того якесь нещастя, — сказала одного дня Сальця.

— Ой, не каркай, бабо. — Шеля вибрався з ліжка й примружив очі від блиску дня.

Доходив полудень. Похмілля гуділо у нього в голові. Минулого дня політична дискусія затяглася допізна; Якуб любив такі дискусії, бо політика — це радість панів, радість усіх справжніх поляків. Чоловік потягнувся й посмикав білу цицьку Мальви, яка, як завжди, спала голою. Дівчина замурчала крізь сон, і Якуб став почуватися трохи краще.

— Дай щось попити. Сушить мене, — кинув Якуб дружині, надягаючи штани.

Сальця замішала в горщичку смолисту каву з ячменю й цикорію і налила в горнятко, проціджуючи через ганчірку, аби туди не нападало гущі. Всипала три ложечки цукру, бо Якуб любив солодке.

— Не треба було стільки пити, — пирхнула, подаючи Якубу горнятко.

— Дурна. Важливі справи діються. Треба пити.

— І хамів бунтувати, на двори нацьковувати?

— За кривду має бути розплата. І Богуш заплатить.

Сальця непереконано покрутила головою. Нічого не сказала, але своє знала. Богуші не були лихими панами, хоча хлопів трактували по-шляхетському. Особливо пан Вікторин, який за останні роки злагідніли; хоч вона пам’ятала, як замолоду пану на Седлиськах диявол смолу в крові варив, і багато було з тієї причини нещасть. Але це завдяки Богушам мали Шелі де жити, навіть майстерню стельмаха повністю Якубові справили. Бо сам Якуб, хоча й сильний і гарний хлоп, охоти до господарювання якось не мав, і праця йшла йому не дуже. Нічого б Шелі не мали, якби не Богуші. А Якуб ніби такий розумний, а однак дурний, бо цього не бачить. Добре, що інші хлопи мають більше розуму, бо якби за Якубом пішли, то могла би потекти кров.

Тим часом Мальва, маючи вже досить балаканини Шелів, демонстративно накрила голову подушкою і зарилася глибше в постіль. Відколи Якуб повернувся зі Львова, вона спала з ним у кімнаті. Сальця без слова перебралася в комору разом із дітьми — всіма дітьми Якуба від усіх його попередніх бабів. Діти ж ні в чому не винні, і не треба їх робити нещасними.

— Скажи їй, що, може би, встала й помогла трохи. Вже майже полудень.

— Як схоче, то лиш опівночі встане. Я їй у Львові сказав, що вона тут працювати не буде. Що я її господинею при дворі зроблю.

— Дворі? Якому, старий, дворі?

— Моєму дворі.

Сальці стало смішно, але вона не розсміялася, бо Якуб, коли злий, бив сильно. А вона не хотіла, щоб він бив її на очах у цієї руської курви. Запитала тільки:

— Вона господинею при дворі. А я?

Але Якуб лиш допив каву, поставив брудне горнятко на лавку і вийшов.

Це був день дожинків, і багато чого мало змінитися.

LV. ПРО ВІШАННЯ

Повідають, що в дожинки веселяться люди.

А дожинки цьогорічні ніхто не забуде.

У корчмі танцювали і пили, сьогодні в корчмі веселились.

Грали сопілки, скрипки й бас. Музика пульсувала у крові, й відчувалося, як вона виходить з тіла через голову, через вуха і всі пори тіла, а разом із музикою виходили труд, спекота й цілоденна кривда, і не залишалося всередині нічого, лиш пустка, ясна й легка. І це було добре.

А горілка чиста й мила, жид у борг дасть, аби пили.

Абрам ставить крейдою на стіні риски: п’ять — і закреслює, п’ять — і закреслює. На риску п’ють усі, бо хто б то стільки грошей носив із собою. Поки вечір добіжить кінця, багато хто вип’є значно більше, ніж треба, і значно більше, ніж можуть собі дозволити, бо за одним келишком легко приходить другий, а за другим — третій. Абрам сумлінно записує. Горілка повернеться до нього якщо не дзвінкими крейцерами, то у вигляді яєць, цибулі, курей, а може, навіть і корови, якщо хтось вип’є достатньо багато. Нема й мови, щоб не заплатив, господа-бо належить дворові, а жид не має кращого приятеля й захисника, ніж польський пан. Важко сказати, що мало б статися, аби всадити клин у дружні стосунки жида і поляка.

Тут кріпак, а там господар, все село в корчмі сьогодні.

Навіть ті, що нечасто в селі бувають, приїхали сьогодні до кнайпи Тінтенфаса. Приїхали не тільки хлопи з родинами, багаті й бідні, але й смолярі, і виробники дьогтю, і кілька розбійників. З’явилася навіть відьма, що недавно переїхала до старого лісу на горі Преображення. Підсіла до двох бескидників, одного товстого й кошлатого, схожого на кабана, а другого — молодого, з майстерно заплетеним ковтуном на голові. Хвильку поговорили, однак недовго, бо товстий пас очима свіже пиво, а той, із ковтуном, дівчат. Відьма на павучий штиб сховалася в кутку, і бачив її тільки той, хто дуже цього хотів. Але хотів мало хто, тільки одна скручена ревматизмом баба і ще дві дівки з набубнявілими животами. Бо майже всі скупчилися біля Якуба Шелі.

В руках Шелі пива жбан, Шеля бавиться, як пан.

То потанцює, то вип’є, то голосно сміється, пригортаючи до себе Мальву. Хлопи дивляться на дівчину з подивом, а на самого Якуба — із заздрістю, бо має він те, чого жоден з них не матиме. Але баби тримаються від нього здаля й перешіптуються: чи чувана це річ — шльондру додому приводити, власній жінці на сором і ганьбу. Злі на своїх чоловіків, що вони так Шелі заздрять. Як заграє музика, Мальва виходить на середину й танцює, а Якуб — іноді — з нею. Бо Якуб має вже свої роки, а Мальва танцює, як осатаніла, до цілковитого знесилення, поки її ноги тримають. Барвиста спідниця вирує, мокре волосся липне до чола. Танцює. Крутяться біля неї інші хлопи, молоді й старі, але кожен не надто довго. Усі знають, що Якуб затовк ціпом наймита Вітека, коли той надто запанібрата повівся з Мальвою. Затовк у білий день, холоднокровно, не зважаючи на те, бачить хтось чи ні. А чого дивуватися? Мальва — це його коханка, а Якуб же як лев. Лев Бескиду, так.

Як оркан, гримить капела. Пийте, хами, ставить Шеля.

Ставить молодим і старим, бідним і багатим, хлопам і бабам. Звідки гроші має, то має. Ходять чутки, що від доброго старости Йозефа Брейнля, бо з ним начебто Якуб живе в близькій приязні. А може, зі Львова, від губернатора. Так, справді, то невідомо. Навіть його жінка, Сальця, не знає, звідки ті грошики. Але важливо, що ставить, що можна задурно пити.

Цокіт копит десь у брам. Хтось гукає: їде пан!

То один, то другий з-поміж селян підводиться і навіть намагається хильцем висковзнути, бо цього року дідич не зібрали ще належності за невідроблену панщину, а належність цю переважно збирали батогами. Упродовж кількох останніх років робив це від імені пана Вікторина його брат Нікодем, який до покарань батогами були не дуже схильні, і все це дійство надзвичайно нудило його. Кінчалося все на трьох ударах або на грошових виплатах, переважно невеликих. Покарання, однак, залишається покаранням, і ніякого нема задоволення збирати удари від наглядача. Тому коли до корчми під’їздить ландо Богушів, майже всі хами вилітають із корчми, ніби крилаті мурашки в липневий день; одні, щоб тихцем чкурнути, інші — щоб підлеститися й, можливо, уникнути побиття. Навіть капела виходить надвір. Вельможний пан Нікодем Богуш, завжди пухкенькі, протягом останніх років розтовстіли до непристойності. Внаслідок цього ледве могли рухатися, а до цього ще додавалися напади ішіасу й подагри. Попри те пан Нікодем шпарко вискакують з карети й допомагають вийти своїй дружині та кількарічній доньці. За дружину взяли собі жінку огрядну, негарну й добру; це й так вже багато, якщо ти книжкова міль. Донечка ж, Софія, нагадує веселу свинку, обвішану стрічечками й шлярочками. Останнім висідають вельможний пан Вікторин. Побачивши його, хами перестають шептатися. Навіть музиканти збилися з ритму і замовкли на половині такту. Багато хто пам’ятає, що означала поява пана Вікторина на дожинках. Начебто більше десяти років були на водах, і щось там у ньому за цей час змінилося, а якось навіть пробачили всі заборгованості; так кажуть, але пам’ять є пам’яттю, і тільки деяким старим людям дарована ласка забування.

Це забава, а не погреб. Грай, музико, грай нам добре!

Так каже Якуб, підходячи до Богушів із горнятками, повними горілки. Знайте, вельможне панство, що хлоп, хоч бідний і голодний, але гонор свій хамський має і навіть панові дідичу горілку поставить. А хіба що? Так каже. Усі дивляться, що зроблять Богуші: і хами, й дворові слуги, і жиди, бо ж ясно видно, що Шеля провокує, що кидає рукавицю. Але пан Вікторин спокійно беруть один кухлик, підносять догори. Зі своєї винокурні п’ю, кажуть, отже, на здоров’я всім. І одним духом усе до дна, і входять до корчми, рівненько, наче не горілку пили, а воду. Музика лунає знову, стогне скрипка, гудуть сопілки, бамкає бас. Але все одно з появою панства псується атмосфера. Наче пиво скисло й засмерділося. Не один хам тривожно чекає, коли панство візьметься до стягання заборгованостей. І чи то правда, що будуть хлопів мордувати. Так надходить смерк, іржавий і хмарний. Починає сіятися дощ.

Вже час суду, набік лави, пан наш добрий і ласкавий.

Хоча бунт і спротив густішають у хлопських душах, але всі виконують наказ наглядача Михаїла і відсувають лавки під стіни, аби звільнити місце посеред кімнати. Бунт і спротив густі, але страх перед паном і наглядачем ще густіший і міцно тримає за горло. Коли все вже готове, Михаїл виходить на середину й справді вичитує по черзі, хто скільки заборгував піших днів, а хто скільки запряжних. Це триває якийсь час. Коли він закінчує, підводяться вельможний пан Вікторин Богуш і кажуть, що бити за кару не будуть, що він будує курорт у Лятошині біля Емауса і що якщо хтось має такі заборгованості, нехай зголоситься до праці на будівництві. А крім того кожному охочому будуть даровані всі добровільні роботи при дворі, і оплату він отримає достойну, а ще тих, хто працює, годуватимуть двічі на день. У кімнаті здіймається гамір — цього ніхто не сподівався. І справді на тих водах щось із паном Вікторином сталося такого доброго, що аж страх.

Шеля в сміх, гучний сміх, Шеля сміється за всіх.

А то добре, а то спритно, каже, дати хлопам те, що вже словом цісарським давно мають обіцяне, а крім того пробувати загнати їх на роботу, одну панщину другою замінити. Якуб киває панові Богдану Винярському, якого пан Богуш вигнав був кілька років тому з двору. Винярський після вигнання став місцевим писарем, тобто приватним службовцем по найму, який укладає листи й менші документи для хлопів, що не вміють читати й писати. Пан Богдан обережно розгортає прикрашений габсбурзьким орлом документ і гучним голосом зачитує, що іменем Його Милості кайзера, а також владою і повагою адміністрації губернатора Галіції і Лодомерії скасовуються всі цьогорічні заборгованості по панщині з огляду на біди, нещастя і неврожаї, які цього року сталися в Галілеї. Особливо застерігаємо селян, аби підбурювачам ніякої віри не давали й не відступалися від кайзера, який є їхнім захисником і другом; що найбільші вороги Монархії, поляк і москаль, разом кнують, як тут у Галілеї підняти повстання, а може, й кров селянську пролити. Підписав ерцгерцог Фердинанд Карл Йозеф Габсбурґ-Есте, з ласки милостиво пануючого кайзера губернатор Галіції і Лодомерії, протектор Буковини, князь Цешина etc. Кімната вибухає гамором. Кожен перекладає собі губернаторські слова в голові. Тобто на цей рік панщина скасована? Панщина скасована! То для чого ми, дурні, ціле літо на панському робили, сінокоси, жнива, а тепер копання? Враз виходять на середину пан Вікторин Богуш, виривають у Винярського папір, пробігають по ньому очима, а потім деруть документ на клаптики, маленькі, малесенькі, підкидають вгору, аби попадали, наче сніг. «Сам ти це, безголовий, написав!» — ревуть Богуш, аж шиби дрижать у вікнах. Це твій почерк, пізнаю, а помилок, яких тут насадив, більше, ніж биків на мадярському пасовиську; папір можеш собі в дупу запхати. Винярський пробує відгавкатись, але пан Вікторин тарахають його кулаком по морді, аж зуби дзенькнули. А потім ще раз, з другого боку. Хай собі Винярський забагато не мудрує.

Ну-же, браття! Ну-же, хами! Досить вже нас батогами!

Якуб Шеля перестрибує через поваленого Винярського і ну гамселити кулаками вельможного пана Вікторина: по голові, по животу, не дарую, скурвисину, не дарую, а що моє, те заберу, тьху. Щось там ще кричить про панську сваволю й про легковаження цісарських законів, але вже кульгавий Михаїл біля нього, вже інші слуги, а з ними жартів немає, блискає холодна зброя, хтось витягає пукалки, трррах, трррах, аж вапно сиплеться зі стелі. Кілька хамів кидається в бучу. Той кричить: «Бий лайдаків!», цей: «За цісаря!», а ще інший вигукує ім’я Боже всує або посилає скурвисинів на погибель. Але хами — це тільки хами, і Михаїл зі своїми прибічниками в три секунди обезвладнюють Шелю й особливо запальних селян. Двоє таємничих розбійників, які товаришили Якубу за столом, кудись зникли; пізніше знайдуться такі, які скажуть, що з корчми вибіг тієї ночі справжнісінький кабан і такий же справжній олень; але люди після чарки різні речі розказують.

Гей, людоньки-кохасики, що сталось з весіллям?

Чом вам радість зіпсували із Богушем Шеля?

В хама морда вся розпухла, з пана лють аж трискає:

«Геть, Якубе! Проклинаю! Щоб тебе повісили!»

Серця в кнайпі завмирають, навіть обличчя Михаїла застигає. Такого навіть найстарші діди не пам’ятають, аби дідич казали когось у дожинки вішати. Палицями віддухопелити, це ясно — але щоб вішати? Проте Вікторин Богуш таке страшне мають обличчя, таке розгніване й залите кров’ю з розтятої брови, що ніхто не насмілюється перечити йому. Бо якщо пан кажуть хлопа повісити, то хлоп нічого іншого зробити не може, лиш повиснути. Вже Михаїл веде Шелю під руку, веде надвір, коротко гарикнув, наказуючи комусь із слуг перекинути мотузку через гілляку розлогої липи, що росте біля дороги. Тримає Якуба твердо, а його немолоді вже руки мають силу залізних кайданів. Слова вельможного пана можуть бути Михаїлові не в смак, але наказ — це наказ, а Шеля все ж підняв руку на вельможного пана. Повісити — то повісити. Надворі мокро і вітряно. Темно. Погода для вішання в самий раз.

На подвір’ї й на дорозі з’юрмилися люди.

Гей, повисне нині Шеля, бунтувать не буде!

Усі мовчать, одна тільки маленька Зося Богушівна схлипує і порохкує, і через це вже зовсім нагадує маленьку свинку. У напівтемряві, на краю світла, що виливається з корчми, Абрам Тінтенфас кружляє і роздає горілку. Селяни беруть і п’ють, навіть не думаючи, а Кольман старанно занотовує кожен кухоль; бліде, гостре обличчя жида світиться радістю, а радість ця має в собі далекий відблиск шеолу. Якуб Шеля також мовчить. Одна половина його обличчя, ота поранена, застигла в камінній недвижності, наче вже лягла на неї тінь смерті; друга половина більше здивована, ніж гнівна, не до кінця довіряє тому, що діється. А пан Вікторин Богуш дивляться на все це, на натовп, на Шелю, на ніч, дивляться з холодною байдужістю, дивляться згори, як дивиться Бог. І через це своє глядіння спершу не помічає Слави, яка з’являється збоку від нього безшелесно, наче нетля. Давай, шепоче, скінчи вже цю казку, розвій зміїні чари, нехай один помре, а другий залишиться, усе вернеться на своє місце: пан буде паном, а хам — хамом. «Давай, Якубе», — шепоче й дивиться просто в очі Вікторина, аж у нього від того погляду кров застигає кригою. І Богушеві пригадуються всі розповіді, всі чари, про які він чув, сила яких кінчалася разом зі смертю, бо жодна сила на світі, за винятком Божої, не може рівнятися із силою смерті, жодна — ані зміїна, ані відьмина, ані чортова. І вельможний пан не знають, що станеться, коли повісять Шелю. Чи тоді справжній Вікторин Богуш повернуться на своє місце, а він, справжній Якуб Шеля, повисне на мотузі, шарпне ногами, намочить штани, поховають його, мов того розбійника, за цвинтарем, тіло зогниє, а зміїне серце повернеться до підземного світу? Доля, від якої він тікав, знайде його й схопить щелепами, наче павук, висмокче до останку, і нічого вже потім не буде?

Не барись, вельможний пане. Шибеничка жде.

Час вже Шелі у дорогу. Хай собі йде.

Але повішення не буде. Вельможний пан Вікторин Богуш наказують Михаїлові зв’язати Шелю конопляними мотузками й відвести до дворового карцеру на сім рази сім днів. Пан наш милосердний і ласкавий, славте його — гукає наглядач, але хами й далі мовчать. Мовчать мовчанням задушливого літнього пополудня, щомиті готового вибухнути грозою, ляснути блискавкою й ринути дощем; у їхньому мовчанні немовби чути градові хмари. Одна лиш Сальця Шельова падає вельможному панові до ніг і ану цілувати вкриті грязюкою черевики. Вікторин незадоволено відштовхує її. Ще Винярський з підбитим оком і розпухлою губою пробує галасувати, кулаком погрожує, судом лякає, але Богуш нічого собі з того не роблять. Лякай собі, лякай, поскаржся ще в округ, кидають у його бік пан Вікторин. Богдан замовкає, бо й кому мав би скаржитися? Брейнлеві в Тарнові, для якого кожне нещастя польського пана — як медом по губах? Богуші сідають у ландо й від’їжджають до Седлиськ. Не розмовляють. Лиш маленька Зося хлипає.

Повідають, що в дожинки веселяться люди.

А дожинки цьогорічні ніхто не забуде.

LVI. ПРО ЛЯЛЕЧКУ

Повідають, що в певному віці вже надто пізно для кохання. Це не так, що вже не можна кохати, бо можна. Але це вже інші кохання, холодніші, як пригаслий попіл. Є такі, що той остигаючий жар пробують роздмухати; такий вогонь бухне, однак, тільки на хвильку, а той, що дмухає, може обпекти собі вуста.

Дівчина з безбарвним волоссям прибула до двору за Шелею. Казали, що була його коханкою, але пан Богуш не звертав уваги на те, що плещуть злі язики. Наказав замкнути Якуба в карцері, а дівчину взяв до себе.

Першого дня наказав службі накрити підвечірок у саду. Забракло часу, щоб привезти цукерки з Тарнова, але спекли шарлотку й подали ще теплою, а до неї хліб з маслом і варення. Дівчина мовчки з’їла все, що перед нею поставили, і запила це чотирма філіжанками кави, до якої додала майже таку саму кількість солодких вершків. Пан Богуш випив тільки чаю з паруючого самовара; кави ані солодощів не їв він уже давно, бо печія палила його після них ще й на другий день. Тож пив той чай і дивився. Вона це? Не вона? Стільки часу минуло, й усе змінилося на світі, все, а найбільше він сам. Навіть Мальва мала мало Мальви в собі. Наче її хтось зачарував. Але як зачарувати зачаровану дівчину? А може, це була зовсім не Мальва, хоча з вигляду дуже на неї скидалася.

— Хто ти? — запитує пан Богуш, більше себе, ніж її.

— А ким ти хочеш, щоб я була? — відповідає Мальва, а голос має дуже низький, зовсім не як молода дівчина.

— Не хочу, аби ти була, ким я хочу. Скажи мені тільки, чи ти Мальва, чи просто схожа на неї?

— Можу бути Мальвою. Він теж мене так називав. Я мала бути панею в домі, так він мені обіцяв, а зробив мене лиш дівкою в хаті.

— Ти мені не відповіла. А панею будеш. Матимеш і двір, і вбрання, і коней, і слуг. Завтра накажу привезти тобі найгарніше вбрання з Тарнова або Кракова. А захочеш, то хоч би й з Відня. Я сказав приготувати для тебе кімнату поряд із моєю спальнею. Можеш піти туди, коли схочеш. Я до тебе прийду ввечері.

Мальва позбулася апатії, на її обличчі з’явився вираз дитячої пожадливості. З’їла ще трохи тістечок і мовчки пішла собі.

Уперіщив дощ і затарабанив по дахові веранди. Вікторин попивав чай і приглядався до крапель, які навскісно різали повітря й товкли осінній сад. Чай мав терпкий смак, і язик від нього дерев’янів; лише через якийсь час Вікторин помітив, що п’є саму заварку. Він здригнувся, сплюнув і побрів у дім. З вікон кабінету ще розглядав подвір’я. Закутий у колодки Якуб мокнув і звісив голову, як старий кінь.

Бо Шеля проводив дні на виду у всіх, для остраху іншим хамам. На ніч його тягли до карцеру, тобто невеличкої землянки без вікон, туди також приносили йому миску з їжею, раз на день, як собаці. Однак жінка Якуба приходила день у день із хлібом, пивом і ковдрою, якою накривала Шелю, коли йшов дощ, тобто майже завжди. Наглядач Михаїл якось побив її ліщиновою гілкою, яку мав для баб і дітей, але Вікторин заборонив йому бити її і проганяти. Зараз вона теж сиділа біля свого хлопа. Сидітиме так аж до смерку.

Часом біля арештанта сидів також пан Станіслав Богуш.

У перший день Шеліного карцеру пан Станіслав наказали привезти себе під самі колодки. Вікторин сам штовхав візочок, цікавий, чого можуть хотіти нестор роду Богушів. Від певного часу вони щораз частіше занурювались в отупіння й западали в дивні світи у власній голові. Тоді нерозбірливо бурмотіли, погляд його робився пласким, матовим, і зникала з нього та іскра, яка відрізняє очі людей від очей тварин. Пальці лівої руки стискали вервицю, яку закладають на палець, без початку й кінця, — і пан Станіслав саме так і молилися, весь час і невпинно.

Тож того ранку під’їхали під колодки Шелі. Обличчя Якуба все ще було опухлим після дожинкових подій, а під оком чорнів великий синець.

— Сину мій любий! — Старий поблагословили Якуба лівою рукою, бо праву параліч геть знерухомив. Говорили невиразно, поволі пережовуючи кожне слово, але зрозуміло й іноді навіть із сенсом.

Якуб сплюнув Станіславові під ноги.

— Якщо аж такий любий, то скажи цьому скурвисинові звільнити мене, — прохрипів він. — І нехай чимшвидше забирається, бо це не його двір.

— Сину мій любий, ти на горищі замкнув мене, аби я заріс плющем. Але я пробачаю, так, так. — Сльози потекли зморшками по обличчю старого.

— Що це вас попердолило з тим пробаченням?! Один вартий другого! Геть з моїх очей! Геть, курва, геть, геть!!!

— Ходімо, бо буде так отут плювати й гавкати, — буркнув Вікторин до Станіслава, але той тільки повів навкруг поглядом, не до кінця усвідомлюючи, де перебуває.

— Сину мій любий, — зарипіли, знову побачивши Якуба. — На горищі мене замкнув, щоб я плющем заріс…

Вікторин поїхав візочком назад додому, переслідуваний прокляттями Шелі.

— Щоб я плющем заріс! — Станіслав били здорового рукою в поруччя.

— Але ж не заросли, — голос Вікторина був спокійний, теплий, як мед.

— Але не заріс. — Пан Станіслав трохи заспокоїлися і знову взялися за вервицю.

Рік порудів жовтнем. Мальва не обдаровувала Якуба жодним поглядом. У нових сукнях походжала по подвір’ю перед самим його носом. Вдавала, що не бачить, як Шеля водить за нею очима. Може, хотіла б, аби Якуб покликав її, щоб випрошував її увагу; могла б тоді байдуже його обминути, її мовчання було б як удар по обличчю. Могла б тоді піднятися на ґанок, де пан Вікторин стояли б у бездоганно білому сурдуті, могла б торкнутися вустами щоки пана Богуша, або ні, краще краєчка його вуха, і тим поцілунком могла б прокричати Шелі: дивися, це він мене зробив господинею, зробив те, що ти тільки обіцяв, бо замість господині зумів зробити з мене всього лиш дівку.

Але Шеля нічого не казав. Лиш дивився.

Пан Вікторин Богуш час від часу замислювався, чи це справжня Мальва. Бо минали дні, а дім не розквітав. Марно було шукати слідів рослинного буяння, яке роки тому охоплювало весь фільварок. Вікторин пам’ятав оте божевільне цвітіння, але пам’ятав його так, як пам’ятають сон. І важко було дивуватися, бо він навіть не був ще тоді Вікторином, а кимось чужим, кимось, кого не хочеться навіть пам’ятати. Але при цій новій килим не зацвів маками, а під кроквами не чути було запізнілої пісні дрозда. Навіть домашні багатоніжки й пеларгонії виглядали так само блідо й сумно, як і завжди.

Щоб якось цьому зарадити, коли ще було тепло, Вікторин назбирав у саду гусениць подаліріїв[15], замкнув у слоїках з великою кількістю пагонів терну й відніс на горище, аби вони могли там спокійно перетворитися на лялечок, бо на горищі не було ані надто холодно, ані надто тепло. Розумні книжки твердили, що в Бескиді немає подаліріїв, але ті книжки писали переважно французи й німці, а що там вони могли знати про Бескид. Вікторин час від часу заглядав до слоїків і розглядав коричневі, набухлі тільця лялечок. Вони зовсім не нагадували живих створінь. Радше наводили на думку про сухі листочки, згорнуті трубочками, прикріплені тонкою шовковистою ниткою до галузочок всередині слоїків. Жодне відчуття не підказувало Богушу, що в тих сухих шкаралупках пульсує життя, що відбувається дивовижна трансмутація, ба транссубстантивація навіть, бо в перетворенні смердючої гусениці в різнобарвного метелика є щось святе, і спостерігаючи за нею, можна легко повірити в небо та інші надсвіти.

У дощові листопадові дні Вікторин зносив лялечок вниз, по одній чи цілими слоїками, і ставив на каміні. По недовгім часі вони набухли, під твердою шкаралупкою почалося пульсування; потім лялечки лускали вздовж, і з них з’являлося нове життя, вогке, тремтяче й різнобарвне. Метелики розпростували крила, схожі спочатку на зім’яті клаптики тоненького паперу, поволі й невпевнено, ніби все ще не могли повірити, що ті належать їм і що ні в кого не мусять питати дозволу, аби їх використати. Коли це до них доходило, вони один за одним зривалися в політ, без жалю залишаючи шкаралупу давнього життя. І бачив Вікторин, що це було добре.

Невдовзі дім був повен жовтих подаліріїв з крилами штивними, наче вирізаними з картону, облямованими чудовими блакитними й червоними плямами. Богуш тут і там розкладав блюдечка від чашок, залишаючи на кожному кілька краплин меду, розбавленого водою. Слуги незабаром звикли до цього нового дивацтва господаря; молодші підсміювалися з того, але старші, які пам’ятали колишню суворість і жорстокість Богуша, приймали це з полегшенням і радістю. Краще, щоб пан Вікторин розводив метеликів, аніж шмагав батогами підвладних і ґвалтував дівок.

Мальва часом брала тих метеликів на палець і неуважливо розглядала їх. Так, вони були гарними, навіть цікавими, але тільки на мить. Значно більше поглинала її роль господині дому, коні й убрання, рум’яна й помади, яких вона зовсім не мусила вживати, бо краса її молодості була привабливішою за всі французькі пудри. Пан Вікторин, знеохочений, перестав підгодовувати метеликів. Незабаром підлоги кімнат були устелені жовтими трупиками подаліріїв. Слуги збирали їх і викидали на гній.

Проте ночами Богуш усе ще приходив до Мальви й робив з нею різні речі, але спальня ніколи не стала лукою. Він остаточно зрозумів, що це не справжня Мальва. По якімсь часі, однак, подумав, що він також не є справжнім собою. Він змінився й постарів, а певні справи на світі можливі тільки тоді, коли ти молодий. Ночами, однак, було йому добре, і цього повинно було вистачити.

І думав би так і далі, якби не повстання.

На початку листопада з’їхалися до Седлиськ кілька вельможних панів, серед них пан Домінік Рей і пан Генрик Богуш, Вікторинів брат, звільнений з офісу прокурора в Кракові за діяльність проти монархії і кайзера. Пан Генрик-бо грався в змови, засновував таємні клуби й товариства на зразок шотландських лож: Клуб Великої Польщі чи Товариство Польського Народу, в який допускалася, ясна річ, сама лиш випробувана шляхта. Такі панове збиралися ночами на краківських горищах і в брудних флігелях, аби у світлі свічок читати Міцкевича й мріяти про Велику Польщу, Польщу від моря й до моря.

Проте випробувана шляхта виявилася не дуже випробуваною, бо хтось доніс, пана Генрика арештували й збиралися вивезти в Брно, до фортеці Шпільберк. На щастя, охоронці виявилися продажними, і перш ніж наймолодший з братів Богушів встиг доїхати хоча б до Лянцкорони, приятелі-змовники звільнили його, вдавши напад розбійників, аби ескорт міг переконливо виправдатися перед владою. Як сказав пан Генрик, забава була першокласною. Розповідав він, зрештою, про свої перипетії красномовно і з гумором, розохочений наливкою на горіхах, аж пан Рей раз у раз вибухав сміхом і плескав себе по стегнах.

Один лиш пан Вікторин дивився на це незадоволено.

— Підсміюйся, підсміюйся собі, шмаркачу. Не для того тебе пан отець до шкіл посилали, не для того ми на твоє утримання даємо, аби ти в конфедерацію грався.

— Вікторине, любий, твій брат уже давно на власному утриманні й пригоди фінансує з власної кишені, — сказав Домінік.

— А також своїх коханок, — буркнув Вікторин. Генрик на це щиро розсміявся.

— А хіба можна вижити на державну платню?

— Не підсміюйтесь, панове брати, тут про Польщу йдеться, — озвався ще один із чужих панів, молодий, зі світлими вусами, з натхненним обличчям пророка. Говорив він неголосно, але коли озивався, всі замовкали, навіть оті старші й оті пихаті. Звався він Дембовський і походив з Кракова.

— Польща буде, як король повернеться, — озвалися ні з того ні з сього пан Станіслав. — Повернення короля й пошана до конституції. Інакше ніякої Польщі не буде.

— Селян треба розкріпачити, — сказав пан Богуш.

— Нахуя? — здивувався пан Рей.

— Вікторин добре каже, — озвався жестами Францішек Ксаверій Прек. — Чому провалилося листопадове повстання в Конгресовій Польщі? Бо це було повстання панів. А тут необхідно, аби польську справу підтримав народ. Тому треба їм сказати, що це також і їхня боротьба.

— Ну і що з того? Повірять?

— Треба їм щось пообіцяти. Скасування… може, не так, але обмеження панщини.

— Вікторин пробував. І то зовсім недавно, в дожинки. Обіцяв скасувати всі заборгованості в обмін на працю на будівництві курорту. І що? І гівно. Скінчилося мордобоєм. Бо тільки таку мову хам знає: кийок, батіг, а часом шибениця. Хам по-людському не розуміє, бо то бидло, а не людина.

— Обіцяти мусимо, бо зробить це за нас кайзер. А час квапить. По всій Європі починає вирувати. Весною Галілея вже мусить бути у вогні. — Очі Дембовського палали.

— Повернення короля і конституція!

— Весною, — показав пальцями Прек.

— Якнайшвидше. Хоч би і в лютому. Полум’я спалахне в Кракові, але вогонь мусить перекинутися на всі землі, окуповані австріяками.

— Тоді в лютому. — Прек підняв угору келишок. — Польща вже тут, за дверима.

А тоді й справді відчинилися навстіж двері, але це не Польща увійшла, а Мальва. Повисла на фрамузі, обвела вельможних панів байдужим поглядом і надула губи.

— Прийдеш до мене? — запитала Вікторина. — Я чекаю, чекаю. Нагріла тобі ліжко.

— Гляньте на нього, а мені коханками дорікає, — сказав пан Генрик, а пан Домінік рикнув безцеремонним сміхом, аж обличчя йому почервоніло, а на чолі заблищав піт.

Бо те, що пани мали утриманок, то, певна річ, панська справа, пан мусить; проте переважно ті знали своє місце й не нав’язувалися товариству. А тут, прошу, ввалюється така до кімнати, як справжня поміщиця. Незабаром сміялися всі, крім Дембовського, який задивився кудись у далечінь, невідомо, чи обурений, чи, може, так поринув у свої мрії про Польщу, що нічого не чув і не бачив.

Пан Станіслав Богуш також не сміялися.

— Ти, суко! — як не рикне, на диво складно. — Ти, чаклунко! Ти, курво вавилонська! Знову прийшла, щоб усе зіллям обплутати? — І ну проклинати, лаятись і вимахувати кийком, який вони мали для лупцювання лінивих слуг; здавалося, що, незважаючи на параліч, Станіслав підведеться й поб’є Мальву.

— Пане Станіславе, годі, годі, припиніть, не чиніть синові сорому. — Пан Рей, як багаторічний приятель дому, відчув, що він зобов’язаний вгамувати старого.

— Це не мій син. Поштивий він і добре про мене дбає. Але це не мій син. Не Вікторин.

Вельможні пани остаточно збараніли.

— То де ж у такому разі Вікторин? — спокійно запитав Домінік.

— А в колодках. На дощі мокне.

Рей, Прек і Дембовський розгублено ворухнулися, збентежені цим інцидентом. Мальва ж продовжувала стояти на порозі салону з глузливою посмішкою на вузьких губах.

Вікторин, червоний як рак, наказав лакеєві Самуелю, аби забрав нестора роду на спочинок. Старший Богуш довго ще верещали, покинувши салон.

— Ех, дві речі на світі Господу Богу не вдалися: старість і зуби, — сентенційно ствердив Домінік Рей.

— Усіх нас це чекає. Мене найскоріше, бо я найстарший, — додав Францішек Ксаверій Прек мовою жестів і знову підняв келих, бо випити любив і вмів. — Щоб нам дочекатися вільної Польщі, перш ніж старість думки нам затуманить.

— Щоб нам дочекатися, — притакнув Рей.

Розмовляли й пили допізна. Вікторин, обіймаючи Мальву, яка сиділа в нього на колінах, мало говорив, багато думав. У салоні зробилося задушливо й парко. Наливки кружляли в жилах. Мальва пила нарівні з панами й швидко напилася. Рум’янець розлився по її обличчю й декольте, і пан Вікторин вивів її, аби вона не осоромилась, бо почала саме майструвати з гачками й застібками нічної сорочки. Ледь опинилися вони в спальні, як вона припала до нього, обплела ногами, вгризлася в його вуста, уся червона й липка.

— Роби зі мною, що тільки схочеш. — Її подих пахнув горілкою.

І Вікторин зробив, бо віддавна мав певні прагнення, про які соромився говорити. А оскільки й він мав вже у чубі, то все скінчилося швидко, залишивши замість задоволення враження легкої засоромленості. Не мав, однак, пан Богуш сил ані часу надмірно над цим роздумувати, бо сон закрутився в нього над головою і впав на нього, наче хижий птах.

А коли він прокинувся ранком із пересохлим горлом і пульсуючими скронями, Мальви біля нього не було. Тільки постіль і килим біля ліжка були обсипані свіжими квітами. Квітами мальв, хоча листопад добігав уже кінця.

Пан Богуш шукав, шукав довго, але ніхто в домі не пам’ятав дівчини з волоссям кольору води. Ані слуги, ані панове Дембовський, Рей і Прек, які одностайно твердили, що минулого вечора Вікторин напився й заснув задовго до півночі; пана ж Станіслава Вікторин не наважувався запитувати, побоюючись, що міг би почути правду.

Ніколи більше не знайшов він жодного сліду Мальви. Ані на цьому світі, ані в майбутньому. Може, знову пішла на зиму до підземного світу, але той світ уже віддавна був для Вікторина закритий, і Вікторин ніколи більше не зійшов поміж змії.

LVII. ПРО ЗИМУ

Повідають, що смерть від голоду — це найстрашніша смерть. І, може, мають слушність, а може, ні, бо кожна смерть є найстрашнішою, якщо це твоя смерть. А однак, в умиранні від голоду є свого роду Боже глумління над людиною.

Людина просить про хліб насущний тим настійливіше, що хліб цей стає щораз небуденнішим, просить словами, яких навчив її сам Бог; коли хліба достатньо, людина не молиться, бо їй здається, що так буде завжди, до того ж важко просити про щось, що ти якраз маєш. А однак часом Бог відмовляє у хлібі; людина просить, але не дістає, шукає, але не знаходить, гупає, як у камінь, але ніхто їй не відчиняє, бо камінь не має дверей; бо з усього на світі Бог найбільше схожий на камінь, який не робить нічого, а просто є.

Тієї зими Бог глузував із хамів.

Зі слабкого легко глузувати. Коли Шеля повернувся з карцеру на святого Мартина, він критично переглянув усі запаси на зиму. Рік був слабкий — попередня зима тривала майже до Великодня, потім прийшли гради й побили молоді хліби й квіти на плодових деревах. На Божого Тіла стався падіж свиней і бидла; в липні розлилися річки, і збіжжя в долинах позапарювалось. Шелі мали менш як вісім моргів, розкиданих тут і там, переважно на гірських хребтах. Родили ті поля більше каменів, ніж жита, але те жито принаймні не погнило через повені. Зате запліснявіла бульба, бо картопляне поле було недалеко від річки.

Якуб ретельно перебрав картоплю, бо гнилої було майже стільки, скільки й непошкодженої. Потім узяв ніж, добре його нагострив і одним рухом перерізав горло худій корові, якій якось вдалося пережити заразу; зробив це, не оглушивши, так як це роблять євреї. Сальця Шельова зойкнула і в плач, схопила чоловіка за руку й почала сварити, ти старий, ти дурний, це ж корівонька наша остання. Але Якуб відіпхнув її й просичав:

— Мовчи, дурна, бо й тобі горло переріжу.

Тож Шельова тільки мовчки вила в кутку, приглядаючись, як тварина заточується й брикає, і рохкає, як свиня, бризкаючи кров’ю з розрізаних артерій. Корови-бо мають багато крові й знекровлюються поволі.

Якуб сам витягнув мертву корову з хати, понадрізав над бабками й узявся до білування. М’ясо парувало в холоді осіннього вечора. Сусіди проходили обіч і шепталися між собою, однак настільки тихо, щоб Шеля не чув.

Коли чоловік закінчив здирати шкіру, вже майже зовсім стемніло, і тільки золотий блиск заходу продирався крізь хмари. З цієї напівтемряви вийшли Амазарак і Азарадель, перший у вигляді кошлатого кабана, другий голий, у нього на спині.

— У селі кажуть, що ти розум втратив, — сказав Азарадель.

— Так кажуть? — Якуб не підняв очей з-над корови. Витягнув уже з неї нутрощі й брався до очищення кишок, аби було і на фляки, і на ковбаси.

— А так. — Гарний чорт зіскочив зі спини приятеля, дозволяючи йому з хрускотом випростатися. Сам же помахав Катеринці, дванадцятирічній прийомній доньці Шелі, яка зі схованки приглядалася до голого Азараделя і до його чудової, майже безволосої чоловічої ознаки. — Убив Шеля корову, а зима вже от-от. Рік важкий, помруть Шелі з голоду.

— Не помруть.

Азарадель сів на лавці. Подих його парував, але сам чорт не справляв враження, що йому холодно.

— Не вистачить тобі м’яса до весни, — зауважив. — Краще було б тобі цю корову зберегти. І крові намарнував. А було б на кров’янку.

— Весною я вже буду паном.

— То це вже?

— З дня на день.

— Пам’ятай, що обіцяв: серце для нас.

— Для вас, для вас. Пам’ятаю. Мені серце нахуй потрібне, без серця можна жити. Я тільки хочу знову бути паном.

Чорти притакнули й забралися геть, не випивши навіть пива, яким їх пригостив Шеля. Бо горілки постановив Шеля не пити, відтоді як повернувся з карцеру. Коли в недільний вечір подався до корчми Тінтенфаса, теж не пив нічого, тільки пиво. Може б, хлопи з нього й підсміювались, якби не боялися сміятися з Якуба Шелі. Але це так дивно — не пити горілки в неділю, не спалити в горілчаному вогні всі смутки й жалі попереднього тижня; це як не висповідатися на Великдень.

Нарешті відважився Ксеній Рак, бо був із Шелею в досить добрих стосунках і не раз із ним на розбій ходив. Тож заспівав для хоробрості, аби кожен почув:

За що буду мати, за те буду пити,

Вернуся додому, буду бабу бити.

— Що так, Якубе, не п’єш? — запитав.

— П’ю. — Шеля штовхнув кухоль, аж піна захлюпала.

— Е, таке там пиття. Це добре для баб або для дітей, але не для старого хлопа.

— Не хочу Богушеві гаман напихати.

— Е?

— А ти не знаєш, що з кожних пропитих двадцяти крейцерів три крейцери бере пан?

— Ніби так…

— Рік був, який був, тобто хуйовий. Картоплю й збіжжя грибок точить, до Трьох Королів мало що залишиться. Що тоді будемо їсти? Треба буде в місті купувати, а ціни підскочать. А хто в місті продаватиме? А пани. Через жидів, бо через жидів, але все одно. І так отой вбогий гріш, що у пана заробиш, повернеться до панської кишені. Пан на тобі двічі заробить, а ти залишишся і бідний, і голодний, і гівно за свою працю матимеш.

— Така хамська доля, — несміливо зауважив Рак. — Нема ради, запити треба. І не думати забагато, бо від думання лиш нещастя.

— Бридня, — розізлився Якуб. — Що, як пани вчинять повстання проти кайзера, як нас почнуть вирізати й халупи нам палити, то теж будеш пити, бо така, курва, доля?

У кнайпі запала тиша, і всі присунулися ближче до Шелі.

— То як же це? Пани — нас? Нас вирізати будуть? — пішов гомін по всій кімнаті.

— А хто на них робитиме? — зауважив хтось притомніший.

— Як то хто? Коли наші пани поєднаються з польськими панами з Росії, то собі від них привезуть стільки хамів, скільки захочуть, — відповів Якуб. — Росія велика, і хамства в ній немало. Тому треба, аби ми були тверезі. Варту нам по хатах треба тримати, бо інакше нас пани візьмуть, одного за другим. Спершу мене. Потім, хто знає, може, Рака, бо то розбійник, пискує багато і з панщиною має вічні заборгованості. А може, тебе, Шидловський, бо мій свояк. А потім тебе, і тебе, і тебе. Тебе, Нев’яровський, мабуть, теж. Декого залишать, аби в страху й непевності чекали своєї години. Скажуть пани, що чесних хлопів не виріжуть, лиш бескидників, нероб і заколотників. Але це неправда, бо хто заважає сказати, що такий, наприклад, Крамар ходив на розбій.

— Неправда! — обурився Францішек Крамар. — Тільки двічі, та й то замолоду, і зиску з того жодного не було, бо самі лиш голодупки траплялися. Тому це не рахується.

— А як вже покінчать з Крамаром, прийде час на наступних. — Шеля не замовкав і тільки пересував кухоль справа наліво і зліва направо, зовсім не дивлячись на хлопів. — Бо то і є зброя польського пана: страх. Не шабля. Не кінь.

— І про це ти дізнався в карцері у Богушів? — глузливо запитав хтось.

— Про це. І не тільки про це. І хай мене чорт ухопить, коли я брешу. Що, може, Буковина — це теж брехня?

Якуб добре поцілив. Уже кілька місяців-бо їздили по селах цісарські чиновники, головно чехи, й намовляли хлопів до переїзду на Буковину, далеко, далеко на сході. Спокушали землею, бо господарств менших, ніж сорок моргів, не пропонували. Спокушали скасуванням усіх податків і повинностей на десять років. Спокушали, нарешті, відсутністю панів, а отже, й відсутністю панщини. На Буковині не буде нікого між хлопом і кайзером, нікого, крім цісарських чиновників, які люблять монархію нарівні з хлопами. Розповідали про це в корчмах, самі або через місцевих грамотіїв. Але ще навесні в Смажовій вельможний пан Нікодем Богуш оголосили, що без згоди двору такий виїзд неможливий, а він нікому згоди на такий виїзд не дасть. А вельможний пан Рей наказали повісити двох таких грамотіїв на ринку в Емаусі, і висіли вони так три дні. Незважаючи на старання кайзера, Буковина для галілейського хлопа була такою ж досяжною, як і місяць.

Якуб не мусив нічого більше говорити. Допив своє пиво, лиш одне, і вийшов. А наступного дня склав у костелі на Горі Преображення письмову присягу, що протягом одного року й одного дня не візьме до вуст горілки, в чому хай йому допоможе Бог у Трійці Єдиний і Всі Святі. Підписав трьома хрестиками, бо хоча й був письменним, та не хотів робити прикрості ксьондзу добродію Юрчаку, якому складання літер ішло непросто, і парафіяльні книги вів за нього місцевий писарчук, Богдан Винярський.

Невдовзі після цього інші хами почали складати подібні присяги, і таким чином ще перед Неділею Христа Царя в Седлиськах, Смажовій і Кам’яниці вже існувало велике братство тверезості. Аби зробити на злість Богушам — і жиду Тінтенфасу трохи теж, — хами продовжували ходити до господи, але пили там власне пиво або каву з цикорію.

Почали також хлопи виставляти потайки від панів збройні дружини. Озброєні ломаками, ціпами й косами, поставленими сторчма, вони вечорами кружляли від хати до хати. На перших порах ходили мляво, бо рання зима йшла з гір великими кроками, а розігрітися не було чим, бо ж пообіцяли не пити горілки. Проте в час Різдвяного посту з’явився таємничий вершник на чорному коні (дехто твердив, що не на коні, а на кабані), який кружляв ночами по дорогах і волав:

— Ще сорок днів, і Галілея буде знищена!

Патрулі стали ходити частіше й живіше, бо ніщо так не розігріває кров, як страх. Тоді навіть ті, які тільки вдавали, що не п’ють, починали справді не пити.

У мішках із борошном і в ямах на картоплю починало просвічувати дно, і то не тільки у Шелів, але в усій околиці. Хочеш не хочеш, а під кінець доводилося їсти частково зіпсовану або й зовсім гнилу картоплю. Шельова не раз нарікала:

— Для кого тримаєш ковбаси й окости з тієї корови, що восени вбив? Діти голодні ходять.

— Для кого тримаю, для того тримаю. Піст зараз, постити треба.

— Відколи це ти такий побожний став, що на пости зважаєш?

Якуб за ті слова бив бабу і, щоб довести свою побожність, ішов наступної ночі на утреню аж на Гору Преображення; це був добрий шмат дороги, і аби своєчасно пробратися через свіжий, пухкий сніг, Шеля мусив виходити одразу після півночі. Один тільки раз спізнився, та й то не з власної вини, а через Катеринку, свою прийомну доньку.

Катеринка-бо ходила часом уві сні, і не допомагали ані навари з валеріани й хмелю від бабки Слави, ані святий образок від ксьондза Юрчака. Тієї ночі побачив Якуб, як його пасербиця отирається животом об коцюбу, яку тримає між ногами, а її долоні пестливо їздять по дерев’яному дрючку. Чоловік вибив Катеринці два зуби й віддухопелив так, що вона тиждень не могла встати. Жінці, яка голосила, він спокійно тлумачив, що тепер вона принаймні спатиме в своїй постелі, а не лазитиме по ночах. З дівками, зрештою, самі лиш клопоти, і ледве над землею підростуть, а вже би курвилися. Мусив, однак, Якуб, надто щедро побити Катеринку, бо кульгала до кінця життя.

Правду сказати, прикро було Шелі дивитися на розбите лице Катеринки. Дівчинка, хоч і не була його рідною донькою, вирізнялася і розумом, і працьовитістю, а крім того він просто її любив. Тому, коли вона через кілька днів потрапила йому на очі, розпухла і з синцем під оком, і без тих нещасних двох зубів, він відчув раптом кольки в серці й від того жалю побив її ще раз, щоб йому в очі не лізла.

Зрештою, не було часу продовжувати бідкатися Катеринчиним горем, бо невдовзі сталося нове нещастя: збісилася здоровенна свиня, льоха десь на два й пів центнера. Якуб тримав її із симпатії, бо була стара і зла, зовсім як він сам. Уже близько року Шелі не підпускали до неї кнура, бо щоразу після опоросу вона одразу з’їдала всіх поросят. Іноді навіть не з’їдала, а просто лягала на їхні бліді тільця й чавила їх самою своєю вагою. Ходила потім обліплена кривавим місивом і соками, видушеними з малих, і ніхто не мав відваги того з неї змити, навіть Якуб. Також треба було добре пильнувати, аби замикати двері від хліву, бо один тільки диявол у пеклі знає, чого вона могла б наробити, вирвавшись на свободу. У родині Шелів її називали просто «Вона», так як не говорять напряму про блискавку, про хворобу, про ведмедя чи про ласицю — аби не накликати на себе гнів цих могутніх і похмурих сил.

Хтось із Шельових дітей мусив, однак, забути про належне замикання хліву, а може, і сам Якуб про це забув. А може, двері просто прогнили від старості, важко сказати. Важливо те, що коли Шеля виходив на утреню за кілька днів до Різдва, то побачив у дворі розшарпаний труп наймолодшої своєї доньки, дворічної Магди. А по брудному снігу бігала Вона, з рилом, вимазаним чорною кров’ю.

Якуб загнав свиню до хліву, а двері підпер бороною. Позбирав те, що лишилося від Магди, у дерев’яне відерце; багато того не було. Відерце забрав із собою до костелу й, показавши після служби ксьондзу, попросив поховати по-християнському. Ксьондз-добродій могутньо наригалися, хоча й були натще, обізвали Якуба антихристом, наказали йому забрати геть відро й більше не приходити до костелу, поміж порядні люди.

Чоловік зробив те, що йому наказав ксьондз. Відерце з рештками Магди закопав під плотом смажовського цвинтаря, настільки глибоко, наскільки дозволяла замерзла земля, тобто не дуже. В костелі більше ні разу не з’явився.

На світанку випав свіжий сніг. Засипав усі сліди нічного випадку. Садиба Шелів під білим пухом виглядала спокійно, як на малюнку. Про долю Магди Якуб розповів дружині лишень по обіді, коли та сама запитала, чи хто бачив наймолодшу дитину. Сальця, почувши все, зблідла й почала труситися.

— Треба до ксьондза, — прошепотіла нарешті.

— Я вже був.

— А чому не впав на коліна?! Треба було благати, просити, погодився б врешті-решт! То людський чоловік, ну, і священник же… Як же так, дитину в землі без ксьондза закопати, як собаку… Отак воно, як хлопа кудись посилати!

— Ти мене нікуди не посилала, — холодно відповів Якуб. — А плазувати я ні перед ким не буду. Ані перед паном, ані перед ксьондзом. Годі.

Шельова, плачучи й тихенько шморгаючи носом, накинула на плечі кожух і мовчки вийшла, напевно, подалася до костелу. Якуб посидів ще хвильку й теж вийшов надвір. Небо висіло сколочене, як постіль після повної кошмарів ночі. Чоловік довго дивився на нього, але небо нічого йому не сказало, бо небо ніколи нічого не каже. Взяв тоді Шеля сокиру й зарубав льоху. Рубав довго, бо та не хотіла вмирати. Труп закопав під снігом у цілості. Навіть Якуб боявся би торкнутися м’яса свині, яка зжерла людину.

Цьогорічний Святвечір обіцяв бути сумним. Примара голоду повисла над домом Шелі темною хмарою. А до того й ксьондз Юрчак знову не погодився поховати Магду, бо, по-перше — що смерть насильницька, а отже, не християнська; по-друге — що труп у такому був стані, що не можна було сказати, чи це справді дівчинка, чи, може, порося, яке Якуб притягнув до костелу заради пустого задоволення, бо хто його там знає; по-третє — що дитина вже так чи інакше похована, а викопувати труп — це гріх і образа Божа.

Різдвяна вечеря складалася з капусти, приправленої грибами й буковими горішками, картоплі й гречаної каші зі сливками. Голод не голод, але Різдво Господнє є раз на рік, і їжа мусить бути, хоч би потім довелося до самої Масниці їсти дубову кору. Вже мали Шелі сісти до вечері, коли хтось із дітей озвався:

— А вовчик?

— Не буде вовчика. Мало то нещасть нам трапилося, щоб іще вовка з лісу викликати? — гримнула стара.

Уся дрібнота Шелів, синочки й донечки, почали голосно плакати, бо традиція є традицією, і ніхто не надає їй такої ваги, як діти.

— Дай спокій, Сальцю, — буркнув Якуб втомленим голосом. — Нехай мають бодай якусь втіху.

Тож виходять цілою родиною надвір. Надворі завірюха, і світ гине у склубоченій темряві. Вітер піднімає тумани снігу й виє, а в тому завиванні звучать слова мовою давніх часів, ще до появи людини. Здається, що поза хатою немає нічого, що є вона самотньою брамою в розгойданому безмірі завірюхи. Немає жодних сіл, жодних міст, немає інших людей — і взагалі нічого. Молодші діти одразу ховаються в сіни, скулившись за порогом і боязко зиркаючи в ніч. Назовні залишаються тільки Якуб, Сальця і Катеринка.

Шельова гукає в ніч:

— Вовчику, вовчику, ходи до годівниці! Як не прийдеш зараз, то не приходь ніколи!

Світ перед нею розбитий у дрібну кашу. Біле й чорне. Так він міг виглядати на початку, так виглядатиме в кінці. Виття вітру — як виття вовків.

— Вовчику, вовчику, ходи до годівниці! Як не прийдеш зараз, то не приходь ніколи.

Щось кошлатиться, формується в темряві, з того боку, де колись був ліс, ще в часи перед завірюхою, в часи, коли ще існував світ. Сальця хитається, вдивляючись у те щось, що з’являється з гнівної пустки, в обрис великий і кошлатий. Голос в’язне у жінки в горлі, їй хочеться сховатися за порогом разом із дітьми. Якуб підтримує її й кричить у вухо голосніше від вітру:

— Кажи ж! Не замовкай!

Бо відомо, що вовка з лісу може прикликати тільки найстарша жінка в родині. Шельова долає спазм у горлі, що душить її, і хрипить майже нечутно:

— Вовчику, вовчику, ходи до годівниці. Як не прийдеш зараз, то не приходь ніколи…

Згорблена темна постать виринає з хуртовини, сопучи й насилу рухаючись до світла відчинених дверей. Уже за п’ять кроків від хати. За чотири. За три.

— Сташек? — не вірить Якуб. — На Бога найсвятішого! Сташек!

Отак Сташек Шеля вернувся з війська. Вернувся кульгавий, сліпий на одне око й наполовину глухий, бо в лівому вусі ятрилася в нього бридка рана, що набухала гноєм і брудними згустками крові. Але повернувся, а переважно ж не поверталися. Служили у війську тринадцять років, а в артилерії чотирнадцять, бо милостиво пануючий кайзер постійно вів війни, аби міг запанувати мир. Тож загинути було не важко, стати скаліченим — ще легше, а зійти з розуму можна було й цілком просто.

Важкопоранених військо залишало місцевому населенню з двома золотими кронами в кишені; саме так оцінювалися шкоди, що й так здавалося надмірною ласкою, бо служба Найяснішому Панові сама в собі становила нагороду. А оскільки рани розуму важче виявити, ніж рани тіла, то цісарська армія була армією вар’ятів; армія вар’ятів завжди краща від армії дезертирів. Тим же, кому вдалося пережити ті тринадцять чи чотирнадцять років, пропонували посаду в поліції, зазвичай далеко від рідних країв. Тому в Галілеї служили мадяри, галілейці — в Сербії, а серби — на Волощині чи дідько знає де. Деяким хлопам дозволяли здобувати підофіцерські, ба навіть офіцерські звання, але вищі чини залишалися в руках шляхти, переважно німецької або чеської, хоча траплялися часом угорці й поляки.

Звільнення від служби прийшло до Сташка несподівано. Зовсім сліпим-бо він не був — одним оком бачив добре, також дещо чув, а кульгавих у війську ніколи не бракувало. Тим більше, що жодної зі згаданих ран він не отримав у бою, бо жодного разу не проливав крові в ім’я Найяснішого Пана.

З усього Сташек найперше втратив слух, бо товариші в роті на привітання всадили новому рекрутові у вухо горошок, аби справдити, чи галілейський ґрунт справді такий яловий, як розповідають, і родить виключно каміння. Коли через кілька днів він із жахливим болем голови потрапив у лазарет, фельдшер, втаємничений у справу чех, що з якоїсь причини терпіти не міг галілейських хамів, застосував для Сташка полоскання вуха гноївкою. Біль не минувся, зате горошок на диво добре пішов у ріст. Коли зі Сташкового вуха виріс зелений пагін, фельдшер одним рухом вирвав його разом із коренем. Від того часу боліло менше, але не хотіло загоюватись і весь час гноїлося, хоча минуло вже пів року.

Потім молодого Шелю призначили в артилерію. Служба полягала у біленні дому оберлейтенанта десь під Пештом. Сташек захляпав собі око гашеним вапном, але нікому не признався, аби не йти знову до лазарету. Око розпухло й набрякло, біль і свербіж були нестерпними, тож Сташек тер і тер його брудними лапами. Коли через кілька днів хлопця почало трусити, а очниця заросла гноєм, молодий Шеля позичив товсту голку у якогось русина, який у цивільному житті був шевцем. Проколов нарив голкою, бо чув, що так треба. Гній витік разом з оком. Однак гарячка пройшла майже одразу, і, на щастя, Сташек не мусив іти до фельдшера. А скульгавіти він скульгавів у вересні, бо пан оберлейтенант сп’яну прострілив йому коліно. Кулю не витягли, бо ніхто не вмів того робити. Навіть справжній лікар приїхав з міста, покрутив носом і сказав прикладати припарки, а кулю не чіпати. Сташек добре ту кулю відчуває, вона рипить у нього в коліні, коли він отаким чином зігне ногу, о, саме так.

Дотримав, отже, слова губернатор Есте. Молодий Шеля опинився вдома до кінця року. Різдвяна вечеря перетворилася на справжній бенкет — Якуб витягнув старанно сховані ковбаси й смалець з убитої в листопаді корови. Його дружина спершу пробувала протестувати, бо хто таке бачив — ковбаса на Різдво, але не мала відваги поставити на своєму. Хлопи їли й пили впродовж усіх свят і кілька наступних днів, бо Якуб дарував собі розгрішення від тверезості. Коли були дуже п’яні, то просто лягали абиде й засинали; потім прокидалися і пили, і їли знову. Сніг засипав хату до самого даху, і важко було відрізнити день від ночі. Шельова з дітьми виходила до костелу через віконце на горищі. Якуб зі Сташком зовсім не виходили.

На Стефана відвідали Шелів Амазарак і Азарадель. А може, Якубу так тільки здавалося, бо все розпливалося в алкогольному мареві. Здавалося йому також, що знайшла його Слава, але дивно помолоділа; виглядала так, наче була в тому віці, коли жінка найгарніша — ані надто стара, ані надто молода. Ковзнула до нього під ковдру, з одягу мала на собі тільки коралі кольору горобини. Він брав її раз за разом, як молодий хлопець, а їй усе було не досить. Потім йому здавалося, що то не Слава, а Катеринка. А ще потім, що то його дружина Сальця, з драглистим животом і обвислими цицьками. З огидою одіпхнув її і знову запав у сон. Маячня, усе маячня. Мабуть, від тої гнилої картоплі.

Однак настав час, коли все м’ясо з’їли, горілку випили, бракувало навіть зовсім гнилої картоплі. Шелі почали збирати букові горіхи й кору, і ще певний ґатунок трутовиків, які після трикратного виварювання стають їстівними, хоча й гидкими на смак. Часом хтось ще позичав трошки борошна, бо Якуба в селі слухалися й поважали, але небагато, бо вже над кожним домом розсівся зубатий дух голоду.

Якось Якуб набив собі живіт жолудями, щоб не відчувати голоду, й пішки подався в округ до Тарнова. Староста Брейнль покрутив носом, але витягнув жменю флоринів, твердячи, що постійно посилає Шелі премію «за вірність», але, видно, дворові розбійники крадуть по дорозі. Грошей було немало, але через голод і зиму ціни підскочили у дев’ять разів.

Незважаючи на флорини Брейнля, ситуація не надто поліпшилася; ротів у родині Шелів було надто багато. Якуб і Сальця окрім Сташка й Катеринки мали ще близько сімох менших дітей, які тільки їли б і їли. Тож на початку лютого прийшов справжній голод і вищирив до Якуба зуби у смертельній посмішці. І Якуб, сидячи за столом, сказав своїй дружині:

— Треба тобі, стара, на Помірки.

Сальця глянула на нього перелякано.

— Але як же так — я? На Помірки?

— Ну, а хто? Я? — твердо відповів Якуб. — А якщо не ти, то покажи пальцем, хто з нас.

Жінка повела непевним поглядом по дітях. Затрималася на гидкій пиці Сташка. Молодий Шеля вдивлявся в мачуху холодно, по-зміїному; навіть не зморгнув. Дві сльози покотилися по зморшкуватому обличчі Сальці.

Без слова встала, загорнулася в баранячий кожух і вийшла з хати в мороз і в ніч. Якуб хотів вийти за нею, але вона не дозволила.

— Для чого хочеш іти? Сама потраплю.

Чоловік переступив з ноги на ногу. Його баба усвідомила, що вперше у житті бачить його заклопотаним.

— Горілки б тобі дав, щоб легше було, але не маю. Ми зі Сташком усю випили.

— Ліпше нічого не кажи.

І пішла. Ніч була світла, зоряна, але мороз кусав до самих кісток. Сальця глянула на схід, де Гора Преображення. Не пішла в той бік; ксьондз Юрчак гриміли з амвону на ті родини, в яких хтось ходив на Помірки, але самі не приймали нікого, говорячи, що притулку не дають і що тільки того ще бракує, аби по обійстю парафіяльного ксьондза пленталися жебраки, мамули й небажані діти. Ні, Шельова не пішла до ксьондза, навіть по благословення, бо напевно б не дав, знаючи, з чим приходить. Дістала тільки з-за пахухи вервицю й рушила в інший бік, шепочучи Славсямаріє.

Кожне слово вона обертала в устах з роздумами й шаною, приглядаючись до нього з усіх боків і вгризаючись у їхній соковитий м’якуш. Хоча й читала ці молитви тисячі разів у житті, зараз у її вустах вони звучали як щось нове, щось, що лиш зараз виявляє свій сенс. Смакували вони, як достиглі персики. Поки дійшла, куди мала дійти, намистини вервиці кружляли в її крові й пульсували в ритмі серця.

Коли Сальця увійшла в ліс, їй було так холодно, що аж жарко. Тіло палив вогонь, але губи примерзли одна до одної, і неможливо було їх розтулити бодай настільки, щоб вишептати молитву. Але це навіть добре, подумала вона, бо кожен подих нагадував ковтання нагрітого диму з-над вогнища. Тому далі молилася в серці.

У засніженому лісі всі стежки були схожими, і жінка не могла розпізнати, чи йде в потрібний бік. Але туди, куди вона йшла, кожна дорога була доброю.

Дійшла до ущелини, дном якої біг потічок. Вода різьбила в снігу овальні форми й поблискувала з-під темної гладіні криги. За течією струмка Сальця дійшла до котловини, де кілька подібних потоків збиралися в чорному ставку посередині. Великі замети на його берегах нагадували сплячих потвор і величезних змій із тісно скрученими тілиськами.

То не були справжні Помірки, але це не мало значення. Сальця впала під похилим деревом, з натугою переводячи подих. Не могла йти далі, а зрештою, не мала чого, бо за нею було все, а перед нею — нічого. Тож озирнулася й побачила усе своє життя. Маленьке, бідне й сухе. Таким було. Глухий схлип зібрався в її грудях, але поки встиг дійти хоча б до горла, замерз крижаною грудкою.

І Сальця всілася по пахви в снігу, приглядаючись, як її життя тріскається вздовж і впоперек, стає крихким і розсипається на морозі в скляний мак, такий дрібний, що не залишається від нього ані окрушини.

Останньою річчю, яка погасла, була вервиця, намистини якої пульсували в самій середині, в найглибшій глибині, де Сальця була чимось значно більшим від Сальці. Можливо, що тоді був з нею Бог, бо його милість є дуже дивною, і збагнути її не можна.

Потім вервечка порвалася, і намистинки розсипалися в пустці; і це було все.

LVIII. ПРО ЛЮТНЕВУ НІЧ

Повідають, що ніколи не слід вірити котові. Побутує навіть давня легенда, яка розповідає, що в Раї саме кіт намовив змія спокусити Адама і Єву.

Обоє були-бо близькими кузенами і навіть схожим чином сичали в гніві. Коли Бог про все дізнався, то сказав котові:

— Оскільки ти це вчинив, то будь проклятий серед усіх домашніх і диких тварин. На животі будеш повзати і прах їстимеш в усі дні свого існування.

На що кіт відповів:

— Сам собі будь проклятий. А ноги мені придадуться, аби скакати, полювати й гратися шнурочками. Нехай змій повзає, якщо такий дурний.

Ця легенда пояснює, чому змій не має ніг і чому не слід надто довіряти родині, особливо досить близькій.

У перші дні лютого пан Вікторин Богуш прокинувся вранці й побачив у себе на грудях Замазуру, який згорнувся клубочком. Котисько, хоча худий і полинялий, був важким, як смертний гріх. Здавалося, що важить більше центнера.

— А ти тут чого? — простогнав шляхтич.

— І тобі також доброго дня, — відповів Замазура й, задерши вгору задню лапу, почав своїм звичаєм вилизувати собі зад.

— Знаю, що ти без причини не приходиш. Ух… — Вікторинові вдалося зіпхнути кота з грудей.

— Добре знаєш. Прийшов сказати тобі, що якщо хочеш зберегти зміїне серце і все, що воно дає, мусиш звідси виїхати. Сьогодні. Зараз. Найкраще негайно. І найкраще якнайдалі.

— Виїхати?

— Ну, каву встигнеш випити, бо бачу, що геть непритомний. Думаєш ще важче, ніж завжди.

— Не можу виїхати, коте. Гостей маю. Повстання…

— Повстання провалиться, навіть не почавшись. І тільки тим прославиться, що через своє недовге тривання поглине мало жертв. Жодне польське повстання на схід від Вісли ніколи не вдасться, бо Бог прокляв поляків за їхню гризню та глупоту, і по заслузі їм.

Вікторин Богуш покрутив головою. Повстання мало вибухнути з дня на день. Уся західна Галілея завмерла в очікуванні на знак, який мав подати диктатор Дембовський. Вогонь вибухне в Кракові, звідки блискавично пошириться на схід. Уся австрійська частина спалахне, як сухий ліс. Повстанці-бо не зробили тієї помилки, що кільканадцять років тому у Варшаві, і взяли до уваги хлопів. Уже кілька місяців по селах товклися емісари, вкладаючи хамам у голови, що вони теж поляки. До того ж через повстання на селян наклали спеціальний грошовий податок, про що казали ксьондзи по всіх парафіях. Хлопи — добрі польські хлопи — попри голод і злидні виплачували гроші. Так, на хамів можна було розраховувати.

— Аби лиш ти не прорахувався, — холодно сказав чорний кіт. — Як давньому другові раджу тобі: бери ноги в руки. І підстрибом біжи звідси.

— Не сьогодні. Завтра. Або за кілька днів.

— Пошкодуєш раніше, ніж півень запіє. — Замазура безшелесно зіскочив з ліжка і з настовбурченим хвостом вийшов зі спальні.

Вікторин скочив за ним і ширше розчинив двері, що вели до кабінету. Кота ніде не було.

Пан Богуш уже не повернувся до ліжка, бо мав гостей. Приїхали його брати, Генрик і Фелікс, той другий із синами, Титусом і Станіславом, а також пан Леопольд з Модерувки, його швагер. Приїхали нібито у відвідини, але насправді кожен привіз із собою зброю і запас свинцевих куль. Вікторин хотів котрогось із приїжджих розмістити в домі у Смажовій, але Нікодем крутив носом, твердячи, що це меланхолійне місце, і жоден із панів братів не почуватиметься там добре. Пани браття, зрештою, також не виявляли особливого бажання, маючи досить Нікодема і його меланхолії, ще навіть не побачивши його. І всі угніздилися в седлиському домі, який не належав до найбільших; тиснява робилася то більшою, що кожен із панів тягнув за собою купу слуг і збройних нечем, яких задля пристойності називали ординарцями. Трохи людно зробилося в Седлиськах, але шумно і весело.

На обід компанія побільшала на ксьондза Юрчака з Гори Преображення, який у дерев’яній скрині привіз стягнений із хлопів податок на користь повстання.

— Багатенько ж ви зібрали, добродію, — оцінив вміст скрині пан Генрик за пообіднім келихом угорського.

— Та немало. — Ксьондз знизав плечима. — Чотири неділі під час служби горланив про те, що повстання мусить бути, а як уже настане Річ Посполита Польська, то всі будуть рівними, і пани скасують панщину.

— Ну, то ви трохи зарапортувалися, добродію, — посміхнувся у вуса Горайський, пан достойний і сивий, як голубочок, але попри свій вік худий і рішучий в рухах.

— Кайзер так само хамам обіцяє, — зауважив Фелікс Богуш.

— Кайзер далеко, ми близько. — Леопольд Горайський розглядав криваву рідину в скляному келиху, немов намагаючись щось із того кармазину наворожити. — Кайзер може собі різні речі обіцяти, може навіть цілком панщину скасувати, що, зрештою, хотів зробити попередній кайзер, Фердинанд. Але фільварок мусить же з чогось жити, і тому панщина мусить бути.

— Фердинанд був вар’ят і мав воду в голові, — відповів Фелікс. — Новий кайзер молодий, підприємливий і спритний при цьому, як старий диявол. Правити буде років сто. Простий народ його любить.

— Народ завжди любить короля чи цісаря, а пана ненавидить, — озвався ксьондз Юрчак.

— Ви це сказали, — усміхнувся Горайський, не надто ввічливо дорікаючи ксьондзові його походженням з простолюду. Бо хоча священницька ряса й робила його шляхтичем, але все одно всі присутні знали, що Юрчак є хамом між панами.

— Дали б люди й більше, але що поробиш, біда, а цієї зими навіть і голод, — продовжував без збентеження ксьондз. Бо хам усе життя повинен вдавати, що як його шмагають, то це зовсім не шмагання, а погладжування.

— Біда, — притакнув зі смутком пан Фелікс. — Угорське вино втричі подорожчало.

— Можеш пити горілку, бо хами чомусь не хочуть. — Горайський погладив себе по вусах.

— У вас теж?

— Усюди. Кажуть, що в цілій околиці.

— Хами горілку не хочуть пити! Кінець світу!

— І слушно! — ксьондз Юрчак гримнув келихом об стіл, аж вино вихлюпнуло на скатертину. — Досить уже сталося нещасть через горілку. Час тверезішати.

— Але ж пропінації[16] добродію! — вигукнув Фелікс. — Без панщини, без доходів від винокурні — а з чого я утримуватиму фільварок, родину й себе?! Що, в землі маю ритися, як свиня або хам?

— Бог вам з голоду померти не дасть, а жирувати на людській кривді, споювати селян — це не по-християнському.

— От коли ви, ксьондзе, відмовитеся від десятини й пожертвувань, тоді ми й поговоримо по-християнському. — Цими словами Горайський примусив ксьондза замовкнути.

— Одразу вже й споювати. Ніхто про споювання не говорить, — поквапився втрутитись пан Фелікс, аби атмосфера за столом не скисла до решти. — Випити час від часу — це добре для здоров’я.

— Це правда, — охоче притакнув Генрик Богуш і підняв келих. — За здоров’я пана брата господаря!

Випили. Вікторин Богуш, зайнятий досі обслуговуванням свого батька, який бездумно вдивлявся в далечінь, і витиранням слини з його підборіддя, долив кожному вина.

— Ця витверезницька гангрена, кажуть, на твоїх, Вікторине, землях почалася, — уперто доскіпувався Горайський.

Богуш, який досі уникав участі в розмові, мусив озватися, щоб не здатися грубіяном.

— Ну, так. Але що робити, силою ж горілку нікому в рот вливати не буду. Якщо так піде й далі, доведеться частину землі продати, аби фільварок утримати. Коли винокурня стане, фільварки занепадуть.

— Неправда. Під Сончем уже близько року не п’ють. І в Лимановій так само. А фільварки якось не занепали. — Генрик стримав гикавку. Злий був на Горайського, але пан з Модерувки характер мав ущипливий і вічно шукав причіпки. Але приводу йому краще було не давати, бо стріляв він добре і з усіх поєдинків виходив неушкодженим. — Хто знає, може, хами якраз повстання готують? Галілея — це бочка пороху. Викреши іскру — тарахне одразу.

— Е, три дні тому підстрелили наші Каспера Меркля, — сказав Горайський. — Отого гівнюка, який Брейнлю дупу підставляв і за його протекцією став бургомістром Пільзна.

— Але ж не може бути хлопської революції, — непрошено озвався Титус Богуш, син Фелікса, хлопчина, який кілька років як закінчив школу. — Усі ж бо ми поляки, а отже, брати. А якщо брати, то рівні, бо інакше бути не може. Вже п’ятий місяць їздять по селах наші емісари й провадять таку пропаганду.

— Мовчи, коли старші говорять. Тьху, для чого я тебе посилав до тих шкіл, лиш-но смороду в голови наклали. — Пан Фелікс почервонів від сорому за сина. Звернувся до Генрика: — Але ти, мабуть, теж збабів, пане брате. Хами і повстання — таке скажеш! Навіть казкар Прек такого б не вигадав. Наче ти хамів не знаєш. Для повстання треба єдності, а її у хамів немає. Аби лиш нажертися, напитися і аби іншим було гірше — тільки цього їм треба для щастя. Зіграймо краще у щось, замість дурниці верзти. У преферанса.

І так грали пани цілий пополудень. До смерку ксьондз Юрчак програв Горайському аж п’ять флоринів, тому поїхав із кислою міною, не залишившись на вечерю.

Була вже пора вечері, коли надворі пролунали галаси й вигуки.

— Це Нікодем. — Вікторин пожвавився, бо любив мовчазного меланхоліка, а інших братів і швагра не дуже. Тож Богуші й Горайський вийшли надвір привітати новоприбулого.

Але це був не Нікодем.

Вікторин побачив, як ніч за мурами двору кошлатиться від хамства. Хами народжувалися з темряви. Виходили із закамарків, із засіяних озиминою полів, блискали очима і зубами. Їх було все більше й більше, цілі стада. Хлопи чекали у пітьмі, мовчазні й злі, як вівці, які збунтувалися й прийшли розтоптати пастухів.

На подвір’ї, в плямі світла, вже стояв кульгавий Михаїл, тримаючи в руці реваш, тобто мірну рейку для позначення заборгованості. За його плечима різні дворові слуги кулилися й трусили штанами. Михаїл спокійним і крижаним голосом запитав:

— Чого тут, курва?

Хамство захвилювалося в темряві.

— Нема вам тут чого робити! Усім пердлювати по хатах! Але вже, поки у вас дупи не повідмерзали!

— Дупи ми собі в домі зігріємо. — З темряви вийшов кільканадцятирічний юнак. Вікторину він видався дивно знайомим. В одній руці тримав папір. У другій мисливську рушницю.

— Приведи татуся. З дітьми я не розмовляю, — буркнув русин.

— Стули пельку, опудало. Ми тут від імені кайзера. Уповноважені.

— Уповноважені, курва, до чого?

— До цього. — Сташек Шеля підняв рушницю й вистрілив. Прозвучало це, наче луснув риб’ячий міхур.

У морозному повітрі засмерділо порохом. Пан Горайський здригнувся, зіперся на стіну й склав руки, наче він знудився й змерз, бо мороз кусав, а вони ж бо були в легких костюмах і розігріті вином.

А потім хами з ревом рушили і поховали Михаїла під своєю масою. Слуги розбіглися. Рушниця вистрілила ще раз, з фрамуги вікна біля самої голови Вікторина посипалися тріски. Генрик, притомніший і більш досвідчений у скандалах, потягнув брата у сіни.

— Горайський, рухайся ж! — просичав Генрик швагрові.

Пан Леопольд Горайський з Модерувки зсунувся, однак, поволі на дошки ґанку. Погляд у нього був тьмяний, з-під стиснутих рук струменіла цівка крові. Він не був знудьгованим, він просто був мертвим.

Панове браття захряснули двері й взяли їх на засув. Хтось почав гримати, може, котрийсь із слуг, важко було розпізнати, бо голос його одразу перейшов у звірине виття. Надворі панував цілковитий рейвах, у двері гатили — гуп, гуп. Слуги в глибині дому почали бігати туди й назад, як кури в курнику, до якого пробрався лис. Верещання дівок усвердлювалося в мозок. Десь, мабуть у кабінеті, дзенькнуло розбите вікно.

— Тікайте, вельможні пани, ховайтеся! — старий вірний лакей Самуель Вата вискочив з кімнати, схопив Вікторина за рукав. — Садом, швидко!

— Батько… — сапав Генрик. — Батька не залишимо!

Пан Станіслав Богуш і досі сиділи в салоні у своєму кріслі на коліщатках. Із запалом розставляли на столі олов’яних солдатиків, якими Вікторин дозволяв йому гратися, коли ніхто не бачив.

— Ми залишаємося. Ми ж, до курви нещасної, повстанці! — Фелікс затримався, засапаний, сягнув по повішену над каміном шаблю. Зброя мала надзвичайно гарне модельоване руків’я і була паскудно виважена, що не мало, однак, значення, бо пан Фелікс не вмів із нею поводитися.

— Вельможні панове, їх там надто багато, — слушно зауважив Вата. — Подумайте про синів.

— Правду кажеш, — визнав Генрик. — Фелікс, утікай з дітьми. Остережеш Нікодема. Скінчилися меланхолії, час діяти.

— Ти, мабуть, глузуєш! Щоб мені Рей знову допікав за спиною, що я тхір і голодупок, який у його родину вженився?! Отакої! Я стільки чекав на повстання! А битиму я німця чи хама — один хуй! Нехай Вікторин іде, бо розм’якнув у тих санаторіях. І дорогу до Смажової краще знає.

— Швидше! — квапив слуга, який завчасу приніс плащі й хутряні шуби.

— Я теж хочу битися, пане татусю, — запротестував Адам, молодший син Фелікса, хлопець не більш ніж чотирнадцяти років.

— Біжи, шмаркачу, як тобі батько наказує, бо твоя дупа буде першою, яку я відшмагаю в цьому довбаному повстанні!

З кабінету долинули хриплі голоси, гуркіт і грюкіт меблів, що падали, брязкіт розбитого скла. Хамство увірвалося в дім. Вікторин без єдиного слова накинув на себе товсте хутро й потягнув за собою синів пана Фелікса.

Разом із Самуелем вони вислизнули задніми дверима через салон у сад. Десь іззаду голови в нього пульсувала думка, що він боягуз, що кинув дім напризволяще, грабіжникам, а разом із домом усіх, які йому вірили: братів, слуг, немічного батька… хоча, може, хами обмежаться тільки грабунком, не скривдять же старого чоловіка, а служба — вона ж також із хлопів.

Біг швидко, аби обігнати думки, залишити їх за собою і загубити по дорозі.

Сад закінчувався розарієм, оточеним лише низеньким муром для захисту від зайців і сарн. Троянди спали під солом’яними укриттями й шапками снігу. Самуель перескочив мур, хекаючи, як парова машина: мав-бо вже чимало років. Богуші кинулися його слідом. Чалапаючи по коліна в снігу, рушили в білу ніч, свідомі, що у світлі зірок їх видно як на долоні. З дому за їхніми спинами долинали крики, хрипкий сміх і окремі постріли, але поки що не скидалося на те, що за дідичем спорядили погоню.

Перед ними, на відстані, може, чотирьох сотень кроків, темнів ліс. Влітку це близько. Взимку далеко. Вікторин брів до безпечної темряви, тягнучи за собою Титуса, який зволікав і шморгав носом. Елегантні шкіряні черевики промокли наскрізь, і мороз пік ноги; Вікторин шкодував, що не взяв повстяних калош, але взування їх навіть з допомогою Самуеля тривало б принаймні вісім хвилин.

— Он вони! Он вони! Тікають, такі сини!

Бахнули постріли, але лиш здійняли хмарки пилоподібного снігу праворуч і ліворуч від утікачів. Кілька хамів мусили вже, видно, покинути дім або обійти його навколо. Вікторин шарпнув Титуса, який скулився від жаху й, паралізований страхом, не хотів іти далі. Ще кілька кроків. Уже близько.

Вони вбігли під захист лісу, насилу переводячи подих. Від холоду боліло в грудях. Дерева навкруг нагадували скорчених дідів зі сніжним волоссям і бородами з крижаних бурульок. Тут панував морок, але це добре, в темряві важче когось знайти. Пахло морозом і ялицею. Вони, однак, не мали часу на відпочинок, бо хамство вже великою купою висипало з дому й знайшло їхні сліди. Тому рушили вглиб.

Вів Самуель, знаходячи дорогу тільки йому відомим способом. Бо хоч Вікторин і добре знав околиці двору, але в темряві зимової ночі стежки неначе плуталися й дивовижним чином вели зовсім десь інде, ніж зазвичай.

— Куди ми йдемо? — Пан Богуш ледь стримувався, щоб не цокотіти зубами.

— У безпечне місце. — Вата навіть не озирнувся.

Кілька разів вони зупинялися. Старий слуга тоді випростувався й розглядався, наче щось винюхував. Вікторин міг би заприсягтися, що бачить чорний язик, який висувається з-поміж його губ. Страх, холод і втома можуть довести до божевілля.

Хоча вони не чули вже жодних відзвуків погоні, нічого, окрім рипіння дерев, Самуель кілька разів змінював напрямок руху. Раз вони почули перед собою відлеглий хрускіт, шарудіння хвої, тріск зламаної гілки. Старий лакей негайно повернув, і вони досить довго йшли краєм зарослого яру. Вікторин через силу сунув услід за ним. Сини Фелікса тяглися ззаду, наче сонні духи. Титус плакав.

Дерева були чимраз густіші й чимраз старіші. Під склепінням крон траплялися вільні від снігу місця, тоді йшлося швидше. Старі сосни й модрини були оточені кругами облупленої кори й сухої глиці, які немовби рудувато поблискували в темряві. Ці безсніжні кола справляли враження, нібито від дерев іде тепло. І справді, в глибині хащі було помітно тепліше, й навіть замерзлі ноги не докучали так сильно.

Невдовзі вся трійка Богушів і Самуель познімали шуби й порозстібали хутра. Зробилося зовсім тепло, сонно й дещо душнувато, як у розігрітій кімнаті. Вікторин, Адам і Титус засинали на ходу. Самуель Вата жестом зупинив їх, крутнувся туди-сюди, порознюхував і дозволив перепочити. Вікторин і Титус встигли ще ковтнути з поданої слугою пласкої пляшечки, Адам заснув умить. Оковита смакувала, мов плинний вогонь. На межі сну перед паном Богушем майнула тінь з блискучими очиськами, скулена на гілці великої модрини, для кота завелика, для куниці замала. Вікторин повинен би перелякатися, але ні; то була добра тінь. Самуель десь зник.

Спали недовго або й зовсім не спали. Самуель нагло розбудив панів.

— Сюди йдуть, — шепнув. — Швидко!

Не встиг ще Вікторин повністю отямитись, як уже біг лісовою гущавиною. Гілки кущів шмагали його по обличчю, в лівому боці кололо так, що він ледве дихав, а кістки зробилися від холоду штивними. Але біг.

Петляв то ліворуч, то праворуч, весь час маючи перед очима згорблену спину Вати. Лакей вів його то під гору, то згори, хоча частіше все ж униз. Звідки він знає всі ці стежки, замислювався Вікторин. Із самим Самуелем діялося, зрештою, щось дивне: попри свій вік, рухався він з грацією кота. Якщо дивитися на нього одним оком, то видно було старого чоловіка із сивим волоссям на лисому черепі, а коли другим — тінь, кошлатий морок, чорний вогонь.

Лісом пройшов шум, десь недалеко від пана Богуша прозвучали кроки. Не кроки спраглих крові хамів, а важкий тупіт великої тварини, що мчить уперед.

Зліва вискочив Амазарак, справа — Азарадель. Заступили дорогу втікачам. Самуель Вата зменшився до розмірів кота, старого, й полинялого. Він вигнув спину дугою, засичав. Чорти схилилися над ним. Здавалося, що мають по три сажні зросту, а Замазура між ними скидався радше на мишу, ніж на кота.

Амазарак ступив крок уперед. Від його важкого поступу задрижала земля.

— Вертайтеся, звідки прийшли, — пирхнув Замазура. — Тут ви не пройдете.

— З дороги, блохастий! — гримнув Амазарак могутнім басом.

— Ви не можете торкнутися людей, якщо вони вам не дозволять. Такий закон, — сказав кіт.

— Людей — ні, — визнав Амазарак і одним швидким рухом руки відірвав Замазурі голову разом зі шматком хребта.

Котяче тільце безвладно впало на землю, по снігу розлився паруючий багрянець, але небагато, бо скільки ж тієї крові може поміститися в котові? Вікторинові зробилося зле й потемніло в очах. Його, схоже, вивернуло.

— Дядечку? Дядечку, мусимо знову рушати. — Адам сильно струснув Вікторина. Дідич напівпритомно роззирнувся. Не помітив котячого трупика, ані крові — нічого.

— Де Замазура?

— Хто?

— Ну, кіт.

— Який кіт, дядечку? — Адам, найпевніше, нічого не розумів.

— А Самуель? Самуель Вата?

— Зник десь хвилину тому. Ішов, ішов і зник. Я ніде його не бачу. Дядечку, а якщо він видасть нас хамам?

— Він життя за нас віддав. Ходіть, треба застерегти Нікодема.

Ліс з усіх боків виглядав однаково, тож рушили просто вперед. Їм було дуже холодно, не мали що їсти ані пити.

Пан Богуш пам’ятав, що в дорозі до Смажової треба було подолати гору настільки круту, що шлях ішов зиґзаґами. Тож коли терен почав дещо підніматися, Вікторин повів племінників під гору. Але спало йому на думку, що Седлиськи лежать у долині, і вони, можливо, піднімаються зовсім не на ту гору, що треба. Дерева весь час росли густо, і зовсім мало місячного світла проникало крізь засніжені крони. Тому він повернув, прагнучи зійти в долину й непомітно прокрастися краєм лісу від села до села, аж до місця, де обидві долини зустрічаються і зливаються в одну.

Сходячи, вони незабаром почули дзюркіт струмка. Вода хлюпотіла по темних каменях і не замерзала навіть у найлютіший мороз. Богуші обережно випили кілька ковтків, аби втамувати голод і спрагу. Дорогою Вікторин раз по раз розглядався й прислухався, але єдиними звуками були дзюрчання води й рипіння дерев. Він, однак, весь час мав враження, що хтось на них дивиться і йде їхнім слідом.

Тож вони перейшли на другий берег і залишили потік за своїми спинами, бо зло не могло перейти через протічну воду. Богуші намагалися іти вздовж струмка, хоча й на досить значній відстані. Невдовзі зовсім перестали чути дзюрчання води, й Вікторин уже не мав певності, чи вони йдуть у той, що треба, бік. А ще вони кілька разів мусили змінювати напрямок руху, натрапивши на непрохідні хащі.

Світало, коли вони нарешті вийшли з-поміж дерев. Внизу лежало якесь село, але це точно не була Смажова. Запіяв півень, і пан Богуш пригадав слова Замазури. Від часу, коли той його навідав, минув заледве день, а немовби ціла вічність пройшла.

Дорогою від села їхав візок. Один хам, молодший і більш рослий, припрягся до дишла. Другий, згорблений, пхав. Може, були це син і батько. Їхали, мабуть, до лісу по хмиз. Побачивши Богушів, зупинилися.

— Вертаймося, — наказав Вікторин і спробував потягти племінників назад у ліс.

— Та годі вас, дядечку. Не всі ж хлопи збунтувалися, — почав протестувати Титус.

— Може, так, а може, ні, — відповів Вікторин. Говорив він з натугою, язик від холоду ставав йому кілком у роті.

— Вони здаються хорошими людьми, — додав Титус і, не чекаючи згоди дядька, вибіг вперед. — Агов, добрі господарі! Ми голодні й замерзли. Чи знайдемо у вас гостинність?

Хами заморгали, подивилися один на одного.

— Хто там іде? — запитав старий.

— Це якісь підпанки, батьку, — сказав молодший.

— Брейнль платить десять флоринів за кожну польську голову й по два за відтяту руку, — зауважив старий.

— Е, так не годиться, тату.

— А ти мене не вчи. Матимеш стільки зим, як я, тоді знатимеш, що годиться, а що ні. — Старий хам, бородатий, як сам Мойсей, зі стручками ковтуна, що виглядали з-під шапки, висякався з обох дірок і, кульгаючи, наблизився до Богушів. Примружив очі й по-пташиному схилив голову, приглядаючись до Вікторина. Одне око мав каправе й повне гною, тож дивився тільки тим другим. — Курдебелянс, синку! Це той скурвий Богуш!

Вікторин відступив на крок. Ще на крок. Недобре виходить.

— Чого стоїш, мамуло?! Бий, бо хтось інший наші флорини заробить! — репетував старий. — Бий, у Богуша твою матір на смерть запедрали!

— То не я! — Вікторин напівпритомно покрутив головою. — Це той, другий…

— Заспокойтеся, схаменіться, брати поляки, ми ж тільки харчу шукаємо і теплого кутка, ми заплатимо… — почав було Титус, але цієї миті молодший хлоп схопив з візка сокиру й тарахнув його просто в голову. Щось хруснуло — і шмат Титусової щелепи полетів з червоними бризками разом із половиною обличчя.

Адам пронизливо заверещав, наче дівка, й хотів голіруч кинутися на хамів, але Вікторин схопив його за комір і потягнув до лісу. Молодший з хлопів якийсь час гнався за ними, але поступово відстав, бо Богушам, попри голод і втому, страх додав сил, бігли вони, як перелякані сарни, на відчай душі, аби тільки далі, тривога пульсувала у вухах і затьмарювала світ перед очима. Зупинилися лише глибоко в лісі, тож не бачили, як старий хам четвертує паруюче тіло Титуса, як відрубує голову й руки, а решту присипає свіжим снігом. Чотирнадцять флоринів! Не кожен стільки за ціле життя побачить!

Потім Богуші знову бігли, аж поки Адам не впав. Не зважаючи на те, чи хтось женеться за ними, він скулився й зайшовся у звірячому виску. Весь трусився від плачу, шмарклі під посинілим носом замерзли на морозі. Вікторин схилився, аби підняти племінника, але в голові запаморочилося, і він упав обіч.

Лежав так, може, довго, а може, недовго; але цілком достатньо, щоб, розплющивши очі, не відчувати власного тіла. Ані холоду, ані болю, нічого. Якийсь час він думав, що неживий, але ж він уже помер був колись, давно тому, коли ще не був Вікторином, і було зовсім інакше. А отже, ще жив. Насилу підвівся на коліна. Ноги заклякли й не хотіли його слухатися.

Адам лежав поруч, скрутившись клубочком, наче плід у лоні або сліпе щеня. Він також був живим, тільки половина обличчя в нього була синя. А якщо були живі, то треба було жити далі. Було б неправильно лягти й померти.

Тож Вікторин і Адам, підтримуючи один одного, пошкандибали вперед. Крок за кроком, радше повзли, ніж ішли, не знаючи навіть, у який бік світу прямують. У старшого Богуша миготіло в очах, літали уламки ночі посеред дня, маленькі шматочки смерті. Щохвилини він мусив спиратися об дерево, щоб не впасти.

— Дядечку, дивіться, вухо мені відпадає. — Адам відірвав шматок червоно-фіолетового клаптика, що виступав з-під шапки.

Вікторин на пробу відкришив шматочок свого. Мертва тканина залишилась у нього в пальцях. Дядько й племінник розсміялися дерев’яними голосами; звучало це так, ніби каркали два ворони. З дивно легкими й радісними серцями рушили далі.

По довгім, довгім часі натрапили на покинуту хижку самогонників. У глиняних дзбаниках знайшли забуту горілку й трохи перемороженого затору[17]. Знайденим у хижці ножем розбили затір на дрібніші грудочки й з’їли. Вікторин намагався розігрівати грудочки в роті, але голод не дозволяв йому тримати їх надто довго, тож він ковтав цілі крижані шматочки, й це була найчудовіша річ, яку він їв у своєму житті.

Адам полив горілкою залишену в печі жменьку хмизу й за допомогою вилизаного кременя намагався викресати бодай іскорку.

— Тобі не вдасться, — прохрипів Вікторин.

Йому вдалося.

Решту самогонки вони випили, гріючись біля вогню. Дрова сичали й стріляли, дим виїдав очі. Вони мали вогонь — вогонь у печі й вогонь у животах. Гидка горілка була для них плинним золотом. А ще вони знайшли кілька картоплин і яблук, замерзлих на камінь, і повкидали їх у попіл.

— Дивіться, дядечку, дивіться! Я не відчуваю болю. Немає вже болю! — вигукнув Адам, тримаючи руку в полум’ї. Шкіра долоні червоніла, вкривалася пухирями й лускала з тонким тріском, а її клапті скручувались і ставали коричневими.

Вікторин щиро сміявся, поїдаючи напівобвуглені картоплини. При цьому обскубував собі вухо шматок за шматком, бо воно непокоїло і дратувало його, як старий струп; хто це таке бачив — мати вухо. Люди не повинні мати таких непристойних, несерйозних частин, що виростають там і тут. Горілка дозволила зрозуміти цей факт, і пан Богуш сам собі дивувався, що така думка ніколи раніше не з’являлася в його голові. Тож він скубав те вухо й скубав. Не боліло.

— Немає болю, — повторив він за Адамом. Ще не пролунали ці слова до кінця, як він уже спав.

Снилося йому, що він у вогні, що вогонь крокує разом із ним, що він сам є вогнем, саламандрою, іфритом зі східних казок, Зміїним Королем, Святим Духом або якоюсь іншою вогняною силою. Коли, однак, його знову розбудив пронизливий холод, він побачив, що це не він лежить у погаслому паленищі, а Адам. Рука молодого Богуша нагадувала чорну суху тріску, кавалок спаленого м’яса з пальцями, повикручуваними, як павучі кінцівки. Адам також очуняв і нажахано заверещав.

— Ісусе, курва, Маріє! — заплакав він.

— Ходімо. Може, вдасться нам дістатися до Пільзна. Або до Емауса. Нам треба до міста, в місті напевно не пошаліли так, як на селі.

До Адама нічого не доходило, він лиш вдивлявся в щезлу культю. Торкнувся одного пальця — відламав з тріском. Торкнувся другого — хруп. Торкнувся третього.

— Що ти робиш?! Ти геть здурів?! Маємо йти, у місті є лікарі, вони допоможуть тобі.

Адам тільки заквилив жалісно, відламав третій палець і, спершись на Вікторина, вийшов з хати. Западали ранні зимові сутінки, в лісі вже панував непроглядний морок. Іти їм було важко, вони були втомлені й, незважаючи на мороз, усе ще п’яні.

Ледве залишили за собою хижку, як повернулося враження чиєїсь присутності. Щось було в темряві й стежило за кожним їхнім кроком. Однак слабкість і втома оповили Вікторина товстим коконом, і йому до всього стало байдуже. Він просто йшов. Ще крок. Ще крок. Ще крок. Снігу вище колін, а в деяких розпадинах навіть до половини грудей. Брів унікуди, як крізь сон, а ліс не мав кінця-краю.

Невідомо коли пролунав далекий звук дзвону. Обидва Богу-ші зупинилися.

— Туди, — Адам махнув культею в один бік.

— Ні, туди, — Вікторин показав у другий. Адам, однак, поставив на своєму, і виявилося, що він мав рацію.

Невдовзі вони зупинилися на краю пущі. Перед ними простиралися безлюдні білі поля, позначені тільки кущами й маленькими деревцями на межах. А далі, за цими полями, на узгір’ї стояло містечко. Над ним височів костел з однією вежею з цибулястим дахом. Деякі будинки палали, заливаючи всю місцевість червоним блиском. Здалеку це мало гарний вигляд. Як у Ель Греко чи пізнього Рембрандта.

— Це Бжостек, — сказав Вікторин.

— Горить.

— Сховаємося в костелі. Нікуди далі ми не дійдемо.

— Вертаймося, дядечку.

— Помремо, якщо вернемося.

І вони рушили до палаючого міста, тримаючись у тіні голих заростей на межах. Пройшли, може, третину дороги, коли це над їхніми головами промчали крилаті тіні. Тіней було дві, і летіли вони в бік Бжостка. Адам їх, мабуть, навіть не помітив, але Вікторин добре знав, що то за тіні.

Вони вже починали спинатися на міську гору, коли з-поміж будинків висипало хамство. Заполонили околицю, наче чорні мурашки. При цьому горланили й реготали від злої втіхи, п’яні вогнем.

Вікторин штовхнув племінника в тінь великої верби. Втиснулися в яму біля її коренів без великої надії на те, що порятуються. Хами наближалися. Вікторин знав, що йдуть вони по них, і серце в ньому завмерло, хоча й було зміїним.

Раптом усю яму оповив сморід падалі, сірки й зіпсованих зубів. Щось струснуло вербою, аж Богушам на голови посипалися земля й порохно. Інше щось вартувало біля виходу, як старий, злий пес. Азарадель у своєму справжньому вигляді зовсім не був гарним, і з рота в нього смерділо.

— Злодій Богуш! — засичав Амазарак десь зовні й ще раз тарахнув у вербу.

Вікторин заплющив очі й прохрипів уривчастим голосом:

— Під твій захист віддаємося, Пресвятая Богородице…

Гупання в дерево стихло. Чорти з вигнутими дугою спинами почали винюхувати й кружляти довкіл.

— Тут його немає, — ствердив нарешті Азарадель.

— Але був.

— Дурний. Тобі лише здалося.

Вони побігли в ніч, викрикуючи щось хамам. Збунтовані хлопи пройшли повз і навіть не звернули уваги на вербу. Видно, Найсвятіша Діва сильніша від чортів і справді вподобала собі польську шляхту. Однак, хоча гомін голосів стих, Вікторин і Адам не наважилися вийти з нори. Години минали в пітьмі, аж нарешті сон зморив дядька й племінника, незважаючи на голод і холод. Засинаючи, пан Богуш подумав, що йому вже все байдуже; йому здавалося, що Богоматір гладить його по волоссі й по шиї.

Уранці Вікторин прокинувся. Адам ні. Лежав холодний і штивний. Більше нагадував камінь або брилу криги, ніж справжню людину, бо його шкіра стала зовсім сірою. Рот у нього був роззявлений, а спалена культя руки дивно стирчала догори. Хлопець став також значно важчим, а може, примерз до землі, бо навіть не ворухнувся, коли дядько намагався посунути його.

Вікторин залишив труп у норі й на рештках своїх сил вирушив до міста, бо нічого іншого, що б він міг зробити, не було.

Жителі Бжостка ходили вздовж тліючих згарищ і вдавали, що нічого не сталося. Збитки, зрештою, виявилися меншими, ніж можна було очікувати. Згоріли тільки будинки кількох багатих поляків, аптека Лукасевича, кантор лихваря Зельмана, а також — мабуть, випадково — все єврейське передмістя, що складалося зі склепаних абияк і дуже стиснутих занедбаних будинків. Тим передмістям ніхто, здавалося, особливо не переймався, бо то ж усього лише жиди.

Ніхто також не помічав Вікторина, який брів уздовж східного боку ринку, нижче костелу, де вціліло найбільше домів. Скидався він на бідного чи хворого, а на бідних і хворих переважно не звертають уваги.

Нечисленні перехожі не помічали ще однієї речі: безголових і безруких людських тіл, безладно розкиданих у самому центрі ринку. Деякі одягнені, більшість, однак — особливо жінки — були голими. Між ними достойним кроком походжали граки.

Один із птахів наблизився до скуленого під стіною Вікторина й розглядав його по черзі то правим оком, то лівим.

— Живий ще, бидло.

Грак щось тихенько загугав і відскочив на кілька стрибків, але не спускав чоловіка з ока.

Передихнувши, пан Богуш постукав у двері кнайпи, а потім — до костелу, з ваганням, бо до костелу ходив тільки тоді, коли вже доконечно мусив, і то виключно як дідич із Седлиськ, але ніколи як просто Вікторин. Обидві ці святині, в яких люди зазвичай шукають допомоги і втіхи, виявилися закритими.

Перед полуднем трупи поприбирали міліціянти, тобто громади мадярів, русинів, сербів та інших типів невідомого походження. Від тіл залишилися тільки замерзлі плями крові; пси обнюхували їх і лизали.

Несподівано рипнула дерев’яна брама позад костелу, і на дорогу викотився віз, запряжений сіро-гнідою шкапою з каштанами на бабках. Кучер на козлах був худий, згорблений і такий само жалюгідний, як і кінь. Він хльоснув кобилку батогом, і віз рушив на північ, дорогою на Пільзно. Коли минав Вікторина, скуленого й збайдужілого, то несподівано затримався.

— А хай мені чорт! Щоб мені діббук[18] спину чухав! Пан Богуш! Пррр!!!

— Абрам? Абрам Тінтенфас? — Вікторин ледь упізнав орендаря корчми в Камениці.

— Швидко, швидко, сідайте, пане. — Абрам неспокійно зиркав довкруж бігаючими очима. — Тут погані речі діються, дуже погані. — Він нервово облизав вузькі губи й поміг Вікторинові вилізти на віз із капустою й кількома зашпунтованими бочками.

— А що жид робить у костелі? — запитав Богуш, коли вони вже виїхали з містечка.

— А що пан робить здаля від двору, одягнені, як жебрак, га?

— Таки-так. Їсти щось маєш? Я два дні не мав у роті нічого поживного.

Тінтенфас ділитися не любив і з принципу нічого задарма не давав, зараз, однак, витягнув з-за пазухи два сухі коржики й дозволив Вікторинові загризти їх капустою. Після довгих вагань відшпунтував також найменше барильце пива; виявилося-бо, що то якраз пиво й харчі він віз із бжостецького костелу, а прямував назад до Камениці.

— Хай тобі Бог заплатить, жиде. Я заплачу, як доїдемо.

— Вай, аби тільки мали з чого, пане Богуш.

І, хоч і не заохочуваний, Абрам сам розповів про хлопське повстання. Як хами напали на дім у Седлиськах, мордуючи всіх шляхетного походження. Не зглянулися навіть над знетямленим від старості паном Станіславом: Сташек Шеля, якого за його військове минуле називали полковником, скинув його з візочка й копняками витурляв аж на подвір’я, де вистрілив йому з рушниці в потилицю. Потім прийшов Якуб Шеля, якого хами називали вождем, і, побачивши тіло пана Станіслава, набив синові морду й чомусь страшенно його проклинав. Це, однак, не завадило обом Шелям повести хамство на Смажову й дотла спалити тамтешній дім. Пана Нікодема облили французькою горілкою й спалили живцем, і ще не встиг він до кінця згоріти, як проголосили заручини Сташека Шелі й Зосі Богушівни. Тієї малої, що має менше ніж десять рочків. Якуб начебто сказав, що це заручини старого з новим, що він тепер унаслідок цього шлюбу є у своєму праві, і немає вже ані пана, ані невільника, як начебто записано в святих книгах гоїв; і так це прозвучало, що перемащені кров’ю хами шапки з голів познімали, а деякі навіть перехрестилися. Ех, не сердьтеся, пане Богуш, але дивна та ваша гоївська віра.

Вікторин слухав усе це й мовчав. На другому боці Віслоки, десь біля підніжжя Лівоча, здіймалися в небо клуби диму. Горів двір у Бобовій, а може, в Тухові.

Абрам знову заговорив:

— Так, у Галілеї вогонь. Якуб Шеля начебто сказав, що має повноваження від самого кайзера. Що вийшов указ, аби польських панів винищити, бо проти монархії замишляють. Але я гадаю, що немає ніякого указу. І хами поміж собою балакали, що Шеля просто поквитався з Богушами, і що округ нічого не робить. І тому вільно панів бити. А до двору, не ображайтеся, кожен хам має образи, кривди і рани, вже багато поколінь невигойні. Ну, то йдуть зводити порахунки. За несправедливо приписану панщину, за купування і продавання людей, наче це бидло або кури, за невизнання давніх привілеїв, за ґвалтування дівок, за спалювання хат тим, що послали дітей до школи, за заборону мандрувати поза власним селом, за податок на кмин, гриби і ягоди, які всім повинні належати задарма, як вода, бо ніхто ж їх у лісі не садив, а вже напевно не пани… Вай, назбиралося. Кажуть також, що староста Брейнль пообіцяв премію за пролиту кров. За живого впійманого шляхтича, кажуть, п’ять флоринів. За вбитого — десять, а за кожну відрубану руку — по два флорини, бо по руці теж легко пізнати, чи панська, бо панські руки гладенькі, як у ксьондза чи в молодої дівки.

— За мої багато не дістанеш, — спокійно сказав Вікторин і показав обидві руки, червоні, потріскані від морозу, з пальцями мертвими й почорнілими.

— Вай, пане Богуш! Навіть у думках бим такого не мав!

— Багато ти знаєш, що між хамами говориться. І в цінах, як бачу, непогано обізнаний.

— Така моя доля, — Тінтенфас знизав плечима. — Має свою долю пан, має хам, має і жид. А доля жида така, аби знати, що, з ким і за скільки.

Поки вони так балакали, зірвався вітер, з-над гір наповзли хмари з важкими молочними животами, і почав сипати сніг. Вікторин щільніше закутався в хутро і скулився в глибині воза. Абрам і далі правив кіньми, не вагаючись знаходив дорогу, хоча сніг сіявся щораз густіший. Кінь чалапав, занурившись у кінські думки, й ні на що не звертав уваги.

— Кажуть, що багато років тому в такій самій заметілі Якуб Шеля врятував від смерті якогось хлопа.

— Так?

— Ксеній Рак звався. Досі живе. Мешкає в селі… вай, забув назву, дивна така, що годі й запам’ятати.

— Ага.

— Кажуть, настала ніч, хурделило так, що не знати, де право, де ліво. Шеля прийшов до Рака, розрізав бік вола, що був у Рака запряжений у віз. Лізь, каже, всередину, я тебе завезу додому, до твоєї баби.

— І завіз?

— Вай.

— Що за бридні!

— Агов, хто їде?

— Мито платіть, сучі сини!

Й одразу ж кілька обдертих хамів оточили віз. Один схопив коня за вузду.

— Чекайте, яке знову мито?! — закричав Абрам.

— За проїзд через землі Якуба Шелі. І не галасуй так, пархатий, бо мито власною головою заплатиш. Разом з бородою і пейсами, — сказав один із бандитів, викликавши гучний сміх усіх інших.

— Тоді все добре складається, бо я якраз у гешефті Якуба Шелі, — незворушно відповів Тінтенфас. — Отут маю перепустку. З цісарським орлом. — Він витягнув з-за пазухи залізничний квиток у вагон третього класу з Кракова до Тарнова.

Хами мовчки вдивлялися в картонний квиточок. З роззявленими ротами набожно витріщалися на поміщене на ньому зображення двоголового орла. Бо якщо є орел, то справа має бути поважна, а в поважних справах найчастіше летять хлопські голови, незалежно від того, хто завинив.

— Там вказано, що Абрам Тінтенфас може їздити, де хоче, — послужливо підказав жид. — Задарма, — швиденько додав він.

Хлопи оглядали квиточок з одного і з другого боку, щось між собою бурмотіли, нарешті один плюнув за плече й віддав Абрамові квиток.

— А то хто?

— Шабес-гой, — збрехав Абрам, не зморгнувши оком.

— Але перепустки не має, — рішуче ствердив котрийсь із хамів. Важко сказати який, бо всі були закутані в баранячі кожухи й шапки, нічим не різнилися між собою і навіть голоси мали подібні. Одразу всі як один почали підтакувати.

— Ага, не має!

— Мито платити! Ану!

Абрам Тінтенфас неохоче кинув хамам барильце пива.

— Жид нас споює! — гукнув один із селян, але інші одразу його вгамували. — Ми присягалися алкоголю не вживати!

— Дурний, таж пиво — це не алкоголь. Пивом напитися не можна.

— Я зможу! — закричав один. — Лиш кухоль дайте, то так налигаюся, що три дні не встану.

Вони почали сваритися й сперечатися, один дав у морду другому, третій першому, а тим часом Абрам легенько хльоснув коня батогом, і вони рушили.

Смеркалося, коли нарешті доїхали до корчми. Світло лилося з вікон на дорогу, зсередини долинав гомін.

— Я сховаю вас десь позаду, у гойхаузі, — сказав Тінтенфас. — Завтра рушите до Пільзна чи до Емауса. Там ваші. — Він потер руки, відвів погляд.

Гойхауз уже кілька років стояв порожній: Абрам через скупість не наймав нікого допомагати. Всередині панував холод, а коли жид запалив невеличку лоєву лампадку, клопи порозбігалися по кутках. Вікторин звалився на купу соломи в тому місці, де колись стояла лежанка — давно, давно тому, в іншій епосі, в іншому житті. Заплющив очі й залишив за собою все.

Титуса й Адама, і вірного Замазуру, яких не зумів захистити, бо все життя не вмів захищати нікого й нічого, навіть себе. Всі порожні й ситі панські дні. Всі марення про справедливість і вільну Польщу, Польщу для всіх, бо такої країни ніколи не буде, а завжди будуть пани, яким добре живеться, і завжди будуть хами, яким живеться погано. Всі прочитані книжки, які його нічого не навчили, бо в книжках немає ані життя, ані правди, а лиш папір і слова, які нічого не значать. Залишив за собою Хану, і Славу, і навіть Мальву. Залишив підземні світи й змій з їхніми серцями. Залишив смерть Старого Мишки, всі кривди й болі, жаль, помсту, навіть страх. Усе залишив. Не бачив дороги вперед, а лиш велике повернення, наче це була та сама ніч, коли він зі Старим Мишкою чув таємничий спів, а Хана танцювала на даху у світлі місяця. Був чистий, ніби його взагалі не було. Міг би спати й ніколи вже не прокидатися.

Однак, не дано було йому поспати. Двері гойхауза з гуркотом розчахнулися, і всередину увірвалися двоє хамів. Покрикуючи, витягли його надвір.

— Не треба, сам піду, — сказав він, але вони лиш повалили його на землю, почали копати по боках, аж зуби дзвонили, зв’язали конопляними мотузами й потягли до корчми.

Усередині розхристана юрба пошматувала його одяг і вирвала йому вуса. Підштовхуваний і битий, серед мавпячих висків і покрикувань, він впав нарешті біля ніг Якуба Шелі.

Шеля сидів на ослоні біля печі й курив люльку з довгим цибухом. Одна половина обличчя була нерухома й спокійна, друга викривлена в гнівному тріумфі. Наводив на думку про поганське божество, але не добродушне лихо з карпатського лісу, а справжнього демона пустелі, якому приносять у жертву дітей і дівоцтво молодих жінок.

По один бік від нього стояла Слава, молода й гарна, вуста її блищали червоним, наче напилася крові. По другий бік Шелі — Амазарак і Азарадель у тому звичайному вигляді, якого вони набували серед людей; навіть роги було видно тільки тоді, коли примружити очі й дивитися на них збоку. Біля ніг Якуба сидів пан Богдан Винярський, вигнаний колись Вікторином, а тепер писарчук, одягнений барвисто й без смаку, глузливо усміхнений блазень при дворі хлопського короля. Збоку Абрам Тінтенфас метушився з пивом, старанно уникаючи погляду пана Богуша. Під ногами в нього плуталися перелякані жиденята.

Сташек Шеля, якого називали полковником, підняв Вікторина на ноги, смикнувши за волосся. Запала тиша. Король промовив:

— І що ти тепер зробиш, вельможний пане? Знову кинеш мене до в’язниці? Треба нам тебе знищити, Вікторинчику. Світ стане кращий, і нам краще житиметься.

— Будь милосердний, Якубе, — озвався Тінтенфас, надто пізно відчувши докори сумління. — Або хоча б не тут. Це пристойна господа. Ну, й діти дивляться…

— Замовкни, пархатий, бо вб’ю. — Якуб навіть не глянув на нього. — Узяв свої срібняки, то сиди тихо або йди і повішайся. Закінчимо з панами, то й на вас, жиди, прийде час. Ну, Богуше, маєш щось мені сказати? Бо потім поговорити вже не буде коли.

Тож Вікторин, який колись був Якубом і так до кінця ніколи ним не перестав бути, сказав:

— Я є тобою, а ти — це я. Вибач мені за все.

Шеля з огидою здригнувся, сплюнув. Махнув рукою. Сташек різницьким ножем розтяв Вікторинові живіт. Нутрощі вивалилися на глиняну підлогу, і Богуш, падаючи на коліна, відчув, наче позбувся величезного і зайвого тягаря.

Помирав він довго.

Начебто, коли за наказом Якуба Сташек нагостреною косою відрізав конаючому голову, Амазарак і Азарадель скочили вперед, один за другим. Котрийсь із чортів сягнув у розрізаний Богушів тулуб і вирвав з нього серце. Обидва почали битися, сичати й плюватися смолою. Амазарак угородив Азараделю половину обличчя, Азарадель вбив лапу з пазурами в тулуб Амазарака, і на мить перед хамами з’явилися їхні справжні постаті, а корчму заповнив сморід гнилого м’яса. Тривало це протягом, може, одного удару серця, а може, двох.

Видираючи один в одного зміїне серце, чорти рознесли на шмаття і його і себе навзаєм. Залишилося після них трохи пір’я, трохи шерсті й дві паруючі калюжі гноївки. І хоча пізніше весь цей шарварок прибрали, але в корчмі у Камениці відтоді завжди стояв слабкий запах падлини й сірки. І казали в околиці, що кнайпа ця проклята, а раз на рік п’є в ній сам диявол.

Такою була, отже, доля зміїного серця.

LIX. ПРО ТЕ, У ЩО НЕ СЛІД ВІРИТИ

Повідають, що Галілея перебувала у вогні впродовж двох місяців. Шістдесят днів тривав карнавал смерті й помсти панам. Гинули винні в гнобленні хлопів, гинули також і невинні. Хоча треба визнати, що винні, загалом кажучи, частіше.

Вельможний пан Домінік Рей у перший день бунту вирішили втекти в Емаус, переодягнувшись старою прачкою. Прачку попередньо побили і зв’язали, бо не хотіла віддавати одяг, а крім того ще обізвала його пройдисвітом і ледарем, а під кінець сказала, що тепер настане справедливість, а його повісять. Попри це витівка може б і вдалася, але ще перед рогатками Емауса горді своєю спритністю Домінік впакувалися на віз, що їхав у бік Тарнова.

Возом їхала купка хлопів, челядників і халтурників, тобто ремісників, не об’єднаних у цех. Вони хотіли дізнатися, чи то правда, що староста Брейнль платить за польські трупи. Домініка виказала і панська мова, і прикликання щохвилини Господа Бога надаремно, і руки ксьондза, а не прачки. Вони хотіли тікати, але якийсь із хамів мотикою зірвав їм кавалок черепа, аж до самого мозку. Вельможний пан якимось дивом вижили, хоча страшенно ними трусило і впадали вони в якусь порожнечу між сном і смертю. Хами поїли їх горілкою, аби не дати їм померти, бо взяти й убити було б тепер якось по-дурному. Через два дні доїхали до Тарнова.

Гостинець темнів від возів. Прибували вони зі сходу й півдня, кілька з півночі й ще кілька також і з заходу. Везли вони переважно трупи, хоча трапився один з-під Домброви, весь заповнений лишень панськими головами; вони лежали, рівненько складені купками, наче це були не людські голови, а капустяні.

Усю цю голоту розігнала міська сторожа, наказавши забиратися геть. Замість флоринів хлопи отримали батоги, а деякі навіть і кулі з карабіна. Ніяких обіцяних премій золотою монетою хамам не видали. Тож кривавий вантаж покинули у ровах або й просто на дорозі. Вельможного пана Домініка Рея затовкли кийками, нарікаючи, що стільки доброї горілки було змарновано.

— Такий паскудник, навіть напівздохлий, завжди знайде спосіб, як йому бідняка видоїти! — Один із халтурників востаннє оперіщив нерухоме тіло пана Рея і нашмаркав на нього з обох дірок носа.

Хлопи в Галілеї різали, однак, панів і без нагород, а ім’я Якуба Шелі було у всіх на вустах. Казали, що створив він своє володарство в долині Віслоки, де сам оголосив себе хамським королем, що не мусить вже слухатися ні пана, ні ксьондза, ні Бога, ба навіть самого кайзера слухатися не мусить. А якщо виконує волю цього останнього, то тільки тому, що так хоче. Крім того збирав мито на дорозі між Пільзном і Яслом і створив власне військо, аби стерегло його народ. Діди й баби з Ксенієм Раком на чолі подейкували, що той Шеля — це Мрук, який вернувся з давніх часів, аби захищати хлопів, або навіть сам Зміїний Король, який пробудився й вийшов з-під землі; але то вже були зовсім вигадані небилиці, й мало хто йняв їм віри.

Самого Якуба бачили рідко; він сидів начебто в домі у Седлиськах. Зате його син, Сташек, з’являвся всюди, а особливо там, де лилася кров. Полковник, хоча й шмаркач, напівсліпий, напівглухий, кульгавий і бридкий, як сам диявол, тримав усе залізною рукою. Казали, але пошепки, що якщо Якуб — це пан, то Сташек — це наглядач.

Казали також, що полковник має за дружину справжню польську пані — десятирічну-бо, але однак. Сам Якуб пошлюбив їх у першу ніч бунту, ну, а як Якуб це зробив, то ніякий ксьондз краще не зумів би. Може, зрештою, настануть такі часи, коли взагалі не треба буде ніяких ксьондзів для шлюбу. Деякі, може, трохи бурчали, що полковникова — то навіть не дівчина, а просто дитина, але Сташек саме таких і любив, що було видно, коли палили двори. Якуб Шеля ніс волю, а воля є тоді, коли кожному можна робити те, що він любить, і коли кожен є паном, бо пан сам визначає, що добре, а що погано. Тому-то хами з усієї Галілеї й стікалися юрмами під владу Шелі.

Сам Шеля рідко покидав дім. Садиба Богушів не була спалена, її навіть не грабували понад міру. Якуб під загрозою смерті заборонив грабувати дім вже у перші години бунту. Тепер тинявся по вкритих пилюкою, неприбраних кімнатах, постійно вдягнений у чорний плащ, який відібрав колись у єврейського продавця Талмудів, хоча міг би ходити в панських піджаках і сурдутах, від яких тріщали шафи й гардероби. Часом підсував собі стілець до дзеркала й так дивився, дивився цілими годинами.

— Небезпечно стільки дивитися в дзеркало, — сказала якось Слава, яка жила разом із Якубом у домі.

— Я не знаю, котрий це з нас, — відповів він. — Котрий я, котрий він. Хто пан, хто хам. Котрий із нас пережив це.

— Ти пан. Ти — сила й міць. — Слава сіла йому на коліна й випалила на вустах знак поцілунку. А вигляд мала дуже гарний, не надто стара й не надто молода, і зовсім не опиралася, аби одягатися у французькі сукні з чудовими декольте, бо мала що в ті декольте вкладати. — Я навчала тебе змінювати форми й ходити павучими стежками, але все це ти здобув сам. Сам.

І Якуб відчув себе справжнім паном, і відніс Славу до великого ложа і там панував над нею, а вона служила йому, як він тільки хотів, служила багато разів цілісіньку ніч. На світанку, однак, Шелю знов охопив неспокій, і він тихцем прокрався до дзеркала. Зупинився перед ним голий, немолодий і негарний. І далі не знав, чи він Якуб, чи Вікторин, і що це все насправді означає.

— А що таке правда? — зарипіла Слава й зареготала жаб’ячим сміхом. Вона стояла поряд, згорблена, коричнева й зморщена, як висхлий горіх. Однією рукою обтерла обвислу вульву, другою сягнула до Якубового прутня. Шеля з огидою відіпхнув її. Слава, зовсім не збентежена, хихотіла й далі.

А потім вийшла надвір, усе ще гола, хоча квітень щойно починався, і земля була сива від інею. Хухнула пару разів, потерла руки, вийняла з плота прогнилу штахету й полетіла на ній. Тільки її й бачили.

Невдовзі по тому Якуб також зник. Лиш переказав вустами свого сина:

— Тепер уже панів мордувати не можна. Розійтися по хатах і любити цісаря.

Однак попри це різанина не припинилася, ба навіть посилилася й поширилася. Тож одного квітневого дня в долині Віслоки стало військо, гарне й грізне, наче армія бджіл, бо і прапори, і мундири мало жовто-чорні. На допомогу австріякам зі сходу йшов губернатор ерцгерцог Есте, ведучи легіон колісниць, запряжених левами. Ревіння звірів розносилося в холодному повітрі, вістря списів і золоті шоломи із султанами блищали в ранковому світлі. Здавалося, що саме сонце вирушило на війну.

Повідають, що такої битви ще ніколи не було, але серед хлопів пам'ять про неї зберігалася впродовж багатьох поколінь. Коли хами зрозуміли, що кайзер і губернатор дбають про них так само, як і польські пани, що немає такої сили, яка б за них заступилася, ні на цьому світі, ні в майбутньому, тобто коли хами зрозуміли, що ніколи нічим іншим вони не будуть, як тільки хамами, то замість поховатися по хатах вони стали супроти армій. Кожен узяв, що мав під рукою — косу, леміш, сокиру, ціп. А тоді спершу вдарила артилерія австріяків, аж гори затремтіли зверху донизу. Тих же, хто залишився, змела важка кіннота львівського губернатора. І так битва закінчилася, ще й не почавшись як слід, а тих хамів, які вижили, наказом Найяснішого Пана, Милостиво Пануючого Кайзера Франца Йозефа І, розіп’яли вздовж залізничної колії з Кракова до Львова.

Таким чином закінчилася хамська війна, таким чином добігли кінця шістдесят днів хамської слави. Не могло бути інакше, й ніколи інакше не буде. Усе, що ми про неї знаємо, знаємо від Ксенія Рака. А те, що Рак любить після келиха розповідати дурниці, а часом просто брехати, що може легко підтвердити його дружина, ні про що не свідчить.

LX. ПРО БУКОВИНУ

Повідають, що на Буковині все виглядає інакше. Мова людей не нагадує жодної відомої мови; більше асоціюється зі співом птахів, змішаним із шумом вітру. Іноді подмух вітру з півдня і сходу приносить із собою запах солі. Трохи схоже пахне повітря перед бурею, але в цьому вітрові немає загрози. Це подих моря. Коли він віє, легше дихати й перестає ломити в кістках. А коли принюхатися до цього вітру, коли увійти в нього повністю, можна відчути в ньому інші запахи, запахи цинамону, гвоздики й м’яти, запахи таємничих країн, що лежать ген далеко, де люди мають темну шкіру і в увінчаних куполами храмах моляться іншому Богові. Тож вітер з-над моря приносить також неспокій, гарячку дороги, і деякі люди, ті, що з гарячішою кров’ю, іноді вирушають у подорож і не вертаються. Чи загинули в дорозі, чи надягли тюрбан і причепили булат до боку, — невідомо. Але не треба одразу вирушати у світ, часом достатньо про ті країни мріяти, сидячи на порозі дому зі склянкою паленки або вина.

Бо завдяки тому вітрові вино вдається на Буковині дуже добре. Не є, може, таким винятковим, як угорське, але достатньо добрим, аби пити його із задоволенням. Може, зрештою, отой брак надзвичайності є кращим, бо інакше Буковина зароїлася б від купців, які хотіли б ним торгувати, а взамін привозити зі світу безлад і повно предметів, які нікому не потрібні, але які пробуджують в людях незнані раніше голод і бажання. І тому Буковина вбога і спокійна, і радше щаслива, бо країни, де вирощують виноград і п’ють вино, веселіші від інших.

На Буковині немає доріг, тому минуле ані майбутнє не мають як сюди дістатися. Тут не треба замислюватись, чи ти Якуб, чи Вікторин, бо обидва ці імені нічого не значать і є лиш пустими звуками. Словом, на Буковині можна наочно переконатися, що на початку зовсім не було слова. І зовсім не потрібні слова, аби добре порозумітися.

Коли Якуб чи Вікторин у нагороду або за кару був сюди присланий старостою Брейнлем після хлопського бунту, він отримав садибу, шмат сонячного поля й доброзичливого сусіда для помочі. Поле було меншим навіть, ніж смажовське, а сусід не знав галілейської мови. Тому вони швидко домовилися, а вечорами пили вино з власного врожаю і їли хліб із власного борошна. До пізнього вечора розмовляли й тлумачили собі навзаєм різні твори, хоча не мали книжок. Сусід мав дивне чужоземне ім’я, яке годі було запам’ятати, і любив твердити, що Бог глухий. Якуб або Вікторин називав його Марціном Еліашем.

Коли треба було чогось із міста — гасу або солі, — то ходив переважно Марцін Еліаш. Ішов до Глітта або до Серета, бо туди було найближче. Якуб або Вікторин залишався переважно в своєму невеличкому винограднику й дивився, як росте лоза, як випускає вуса й обплітає тички, і як дозрівають плоди. Міг так сидіти по кілька днів поспіль. Бувало, що птахи звивали гніздо в нього на голові. Бувало, що обростав мохом і бородатими лишайниками. Тому дальші сусіди назвали його Каменем і дуже його шанували, бо люди на Буковині не розгубили ще старих істин і знають, що камінь — це найдосконаліша з усіх істот.

Колись, ранньою осінню, о тій самій порі року, коли Бог сотворив світ, Марцін Еліаш прийшов до Каменя, який сидів у винограднику, й сказав:

— Прийшла якась жінка.

— Не знаю я ніяких жінок.

— Ти, може, не знаєш, але вона тебе знає.

І впустив її до виноградника, не чекаючи згоди господаря.

Хана підійшла до Каменя-Якуба-Вікторина, як його називали, так називали, і міцно обійняла. Була вона вже стара, бо після смерті теж можна зістарітися, але пахла, як і раніше: ганусом, гвоздиками і оливою.

Камінь потріскався на поверхні й зробився вогким від сліз.

Хана постукала в двері Каменя.

— Я не маю дверей, — відповів він.

Але Хана все одно увійшла.

Краків і різні місця на сході

2016—2018

Інформація видавця

Зміст

ЧАСТИНА ПЕРША. СЕРЦЕ

I. Про зачаровану пісню • 11

II. Про місячний танець • 13

III. Про верби й дощ • 15

IV. Про вогонь, який не гріє • 17

V. Про серце перший раз • 20

VI. Про пана доброго й ласкавого • 22

VII. Про змій і про чари • 25

VIII. Про грушу, квіти й нічну луку • 27

IX. Про хлопське хотіння • 29

X. Про серце — вдруге • 33

XI. Про те, що не дивує • 40

XII. Про осінь і про чекання • 41

XIII. Про ради не ради • 44

XIV. Про вигнання болю • 44

XV. Про серце — втретє • 46

XVI. Про збирання лози • 49

XVII. Про таємницю карпатського лісу • 53

XVIII. Про ліс • 60

XIX. Про білий морок • 61

XX. Про одну коляду • 66

XXI. Про пробудження життя • 83

XXII. Про взяття того, що належиться • 87

XXIII. Про ліс інакше • 93

XXIV. Про тіла, трансформовані в різні форми • 97

XXV. Про котяче життя і про користь, що походить від пиття горілки • 100

XXVI. Про втрату • 107

XXVII. Про те, що видно вночі • 109

XXVIII. Про Мрука, змій і чортів • 110

XXIX. Про Мрука вдруге • 129

XXX. Про користь, що плине з праці • 137

XXXI. Про Мрука втретє • 140

XXXII. Про країну темряви • 146

XXXIII. Про Зміїного Короля • 153

XXXIV. Про зміїну країну • 157

XXXV. Про зміїне серце • 162

XXXVI. Про країну дурнів • 166

XXXVII. Про неочікувану зустріч • 168

ЧАСТИНА ДРУГА. ХАМИ

XXXVIII. Про панські справи • 175

XXXIX. Про батька • 186

XL. Про Вікторинів і Якубів • 193

XLI. Про панську ласку • 194

XLII. Про панські справи • 195

XLIII. Про Вікторина і про Якуба • 200

XLIV. Про чарівну гору • 203

XLV. Про капустяну голову • 210

XLVI. Про розбійників і добру дружину • 218

XLVII. Про дороги павуків • 222

XLVIII. Про Мальву ще раз • 225

XLIX. Про початок гарної дружби • 226

L. Про несподіваний візит • 230

LI. Про два пальці • 234

LII. Про кесареве й про Боже • 240

LIII. Про землі, що лежать на сході • 244

LIV. Про каву з ячменю і цикорію • 251

LV. Про вішання • 254

LVI. Про лялечку • 260

LVII. Про зиму • 268

LVIII. Про лютневу ніч • 280

LIX. Про те, у що не слід вірити • 302

LX. Про Буковину • 305

Літературно-художнє видання

Серія «Amalgama»

Радек Рак

ЛЕГЕНДА ПРО ЗМІЇНЕ СЕРЦЕ,

АБО ДРУГЕ СЛОВО ПРО ЯКУБА ШЕЛЮ

Роман

Переклад з польської

Віктора Дмитрука

Редактор Л. Жупанська

Відповідальний редактор О. Жупанський

Дизайн та верстка О. Баратинська

Формат 60x90/16

Папір Creamy 70 г/м^2

Підписано до друку 21.06.2023

Наклад 1000 пр. Зам. № ЗК-006169.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб’єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

facebook.com/Zhupanskyi/

instagram.com/Zhupansky_publisher/

Поліграфія: АТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

Книжки

за видавничими цінами publisher.in.ua

Рак, Радек.

Р19 Легенда про зміїне серце, або Друге слово про Якуба Шелю: роман / Радек Рак; — пер. з пол.: В. Дмитрук; — К.: Вид-во Жупанського, 2023. — 312 с.

ISBN 978-617-7585-83-0

УДК 821.162.1'06-312.9

Радек Рак (нар. 1987 р.) — один із найпотужніших авторів сучасної польської літератури, що має свій унікальний письменницький голос і неперевершений, справді магічний, стиль оповіді. Радек Рак є лауреатом низки літературних нагород — був двічі лауреатом премії ім. Є. Жулавського, лауреатом премії ім. Я. Зайделя, літературної премії «Ніка», премії «Шльонкфа» та премії Єврокону в категорії «Кращий роман».

Твори Радека Рака ювелірно поєднують магічний реалізм, побутовий роман і фентезі (із добре помітними етнічними мотивами) та часто інспіровані історією тих місць, де минули дитинство та юність автора, а саме польського Підкарпаття.

Народні легенди та міфічні істоти, міський простір і відомі персонажі з історії та літератури — все це сплітається в єдиний химерний світ, в якому не завжди збагнеш, де закінчується авторська уява і починаються неймовірні звиви реальної історії.

Примітки

1

Неєврей, найнятий юдеями для роботи в шабат (суботу) — (тут і далі — примітки перекладача).

2

Качан капусти (нім.).

3

Традиційна польська юшка на борошняній заквасці.

4

Злий дух у єврейському фольклорі, який є душею померлої злої людини.

5

Відома єврейська весільна пісня «Erev shel shoshanim» («Вечір троянд», або ж «Вечір лілій»).

6

Мацева — єврейський надгробок у вигляді вертикальної кам'яної плити.

7

Один із демонів сатани.

8

Паразитичні новоутворення на органах рослин.

9

Періоди просвітлення.

10

Старопольська міра довжини дороги (staja), яка в різних випадках могла мати неоднакову довжину.

11

Пішки.

12

Єшива — єврейський вищий релігійний навчальний заклад.

13

Єврейська випічка.

14

Злегка видозмінені слова Франца Моора з драми Ф. Шіллера «Розбійники».

15

Метелик, рідкісний вид комах, занесений до Червоної книги України.

16

У Польщі монопольне право шляхти на виробництво алкоголю.

17

Затір — суміш для бродіння.

18

У єврейських народних повір'ях — злий дух, який опановує душу людини.