Одрі Ніффенеґґер

Дружина мандрівника в часі

© Audrey Niffenegger, 2003

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2016

Бестселер «Нью-Йорк Таймс»

Бестселер «Лос-Анджелес Таймс»

Бестселер «Вашингтон Пост»

Бестселер «Паблішерз Віклі»

Вибір Книжкового Клубу «Шоу Тудей»

Вибір Буксенс 76

Вибір «Клубу якісної книги у м’якій обкладинці»

Вибір Клубу книги місяця

Виняткова, позачасова історія кохання… Лише безсердечного читача не зворушать до сліз ті небезпеки, з якими зіштовхуються Генрі та Клер, і та запаморочлива перемога любові над часом.

Чикаґо Триб’юн

Клер і Генрі почергово оповідають цю історію, розкриваючи глибину свого зв’язку, попри все науково-фантастичний задум стає потужною оригінальною історією кохання.

Піпл (найкраща десятка книжок року)

Натхненно… Ніффенеґґер геніально грає у часовій дзеркальній залі.

Нью-Йоркер

Читачі пригадають любов у романі «Кохання під час холери», яка існує, незважаючи на всі негаразди і перешкоди… Маркес, як і Ніффенеґґер, намагається донести нам, що для піднесеної любові не існує трагедій і жодних обмежень.

Книжковий світ «Вашингтон Пост»

Винахідливе та гостре письмо Ніффенеґґер варте того, щоби його прочитали.

Ентертейнмент Віклі

Зворушлива, гостра проза… Ніффенеґґер пише з безстрашністю, непохитністю та чіткістю військового кореспондента, що стоїть неподалік поля битви.

Ю-Ес-Ей Тудей

Виняткова історія чудового чоловіка у дивному становищі (він мандрує у часі) та жінки, яка його кохає. Час і місце дії – Чикаґо; все просто чудово.

Сан-Франциско Кронікл

Начебто любов і недостатньо складна річ, утім, дебютантка Ніффенеґґер вигадує щасливу пару, в якої є своєрідна проблема… Слід віддати належне Ніффенеґґер: вона уникає дешевих прийомів і розвиває свої інноваційні концепції надзвичайно дивним і дотепним способом.

Тайм Аут Нью-Йорк

Усупереч тому, що про неї говорять, «Дружина мандрівника в часі» – це дуже давня історія любові: складна, сексуальна, неймовірна… Чарівливо, винахідливо переказана, цілком не гірша від інших.

Таймз (Лондон)

Незвичайний роман з унікальною передумовою… Ніффенеґґер зі співчуттям розвиває своїх унікальних персонажів, які гідно приймають як труднощі, так і дарунки долі. Не дозволяйте ошукати себе чарівливістю стосунків Генрі та Клер – вони затягнуть вас у свій світ і змусять розділити з ними мрії і розчарування. Вони розіб’ють вам серце.

Curledup.com

Тим, хто каже, що немає нових історій про кохання, щиро раджу «Дружину мандрівника в часі» – фантастичний роман, красиво створений і водночас надзвичайно художній та запаморочливо романтичний.

Скот Туров, автор книжок «Помилки, які можна виправити» і «Презумпція невинності»

Примарна, оригінальна, розумна – аж дух захоплює… словом, настільки рідкісна книжка, яку тепер дочитую, що жалкую, бо її написала не я.

Джоді Піколт, автор книжок «Відверта правда» і «Другий погляд»

Дивна й чарівлива історія кохання. Більшість із нас зустрічає коханих людей уже в зрілому віці, коли дитинство давно позаду. У Генрі та Клер – через чудову здатність Генрі до атемпоральності – це трапилося двічі. Історія відданості, профільтрована часом, – історія двох людей, що дорослішають разом, мов споріднені душі в світі, який може змінитися в одну мить.

Чарльз Дікінсон, автор книги «Путівець у часі»

Одрі Ніффенеґґер вигадує витончену й людяну історію випадкового мандрівника у часі й кохання всього його життя. Написано надзвичайно винахідливо, вишукано кмітливо та з любов’ю, «Дружина мандрівника в часі» виблискує і безстрашно досліджує ніжне переплетіння любові й часу. Цей роман – щось надзвичайне.

Енн Урсу, автор «Зникнення Джеймса» і «Розлито у Кларенсі»

Історія піднесеного кохання, освітлена десятками тонко підмічених деталей і сцен, що спритно ковзають довкола величезної загадки у самому серці книги… Залишає читача з відчуттям яскравості та дивацтва життя.

Паблішерз Віклі (Обрані рецензії)

Вигадливо переплетено… Надзвичайно творчо.

Кіркус Рев’юз

Переконливо… Майстерно написаний роман, у якому поєднані неповторні персонажі та їх щирі емоції, що грають у «класики» з часом і які можна інтерпретувати на багатьох рівнях.

Лайбрарі Джорнал (Обрані рецензії)

Дружина мандрівника в часі

Час на годиннику – наш банківський менеджер, збирач податків, поліцейський інспектор; цей внутрішній час – наша дружина.

Дж. Б. Прістлі. Людина та Час

Для Елізабет Гілман Тамандл (20 травня 1915 року – 18 грудня 1986 року) і Норберта Чарлза Талмандла (11 лютого 1915 року – 23 травня 1957 року)

Кохання після кохання

І час прийде,

коли з натхненням

свій прихід ти привітаєш

в твоїх дверях, у твоїм люстрі,

Собі всміхнешся ти привітно

і скажеш: «Сядь. Поїж».

Й полюбиш знов незнаного себе.

Дай хліб, вино і поверни

своє серце собі, чужинцю, що любить

і знає тебе все життя,

ким задля інших знехтував ти.

Звільни поличку від листів кохання,

від знімків, від записок відчаю,

себе очисти від дзеркал.

Сядь. Святкуй життя.

Дерек Волкотт

Пролог

Клер: Важко, коли тебе лишають. Чекаю Генрі, не знаючи, де він, тривожачись, чи з ним усе гаразд. Важко бути тим, хто зостається.

Постійно чимось займаю себе. Так час минає швидше.

Самотньою лягаю спати й самотньою прокидаюся. Ходжу на прогулянки. Працюю до знемоги. Спостерігаю, як вітер грає зі сміттям, що всю зиму пролежало під снігом. Усе здається таким простим, поки про це не замислишся. Чому любов міцніє у розлуці?

Колись давно чоловіки йшли в море, а жінки чекали їх, стоячи біля самої води і виглядаючи крихітне суденце на обрії. Тепер я чекаю Генрі. Він зникає, сам того не бажаючи, без попередження. Я чекаю його. Кожна мить очікування здається мені роком, вічністю. Кожна мить така ж повільна й прозора, неначе скло. Крізь кожну мить бачу ряд нескінченних митей очікування. Чому він пішов туди, куди я за ним піти не зможу?

Генрі: Як це відбувається? Як це відбувається?

Інколи наче на хвильку відволікся. Потім, здригнувшись, розумієш, що книжка, яку тримав у руках, червона картата бавовняна сорочка з білими ґудзиками, улюблені чорні джинси, брунатні шкарпетки, на п’яті однієї з яких ось-ось з’явиться дірка, вітальня, чайник, що от-от закипить на кухні, – усе це зникло. Стоїш у чому мати народила, по кісточки у крижаній воді в рівчаку обабіч невідомої сільської дороги. Чекаєш хвилинку, сподіваючись, що, можливо, просто кліпнеш і знову повернешся до своєї книжки у власній квартирі, et cetera[1]. Через хвилин п’ять прокльонів, тремтіння та щирих сподівань, що зараз просто зникнеш, починаєш плентатися в будь-якому напрямку й зрештою доходиш до сільського будинку, де маєш можливість або щось вкрасти, або пояснити ситуацію. Іноді крадіжка доводить до в’язниці, але пояснення більш утомливе, забирає багато часу й, у будь-якому разі, змушує брехати. Зрештою, тебе іноді тягнуть у ту ж в’язницю, тому яка, до дідька, різниця.

Часом відчуваєш, наче занадто швидко встав, навіть якщо лежиш напівсонний у ліжку. Чуєш, як кров пульсує в голові, відчуваєш запаморочення і мовби кудись падаєш. Руки й ноги поколюють, а потім узагалі мовби зникають. Тебе знов не туди понесло. Усе займає лише мить, якраз достатньо часу, щоби спробувати затриматися, поборсатися (можливо, пошкодивши себе чи щось цінне). Відтак різко падаєш у коридорі, застеленому килимовим покриттям кольору молодої трави, в мотелі № 6 у Афінах, штат Огайо, о 4:16 ранку в понеділок, шостого серпня 1981 року і гепаєшся головою об чиїсь двері. У результаті мешканка номера – така собі міс Тіна Шульман з Філадельфії – відчиняє двері й волає, бо, бач, до її ніг упав непритомний голий чоловік з обідраним об килим тілом. Прокидаєшся в окружній лікарні від шуму за дверима, де сидить поліцейський і слухає гру «Філліз» на тріскучому транзисторі. На щастя, ще раз непритомнієш і знову прокидаєшся через кілька годин у власному ліжку, а над тобою схилилась схвильована дружина.

Іноді відчуваєш ейфорію. Усе таке піднесене, мовби світиться, але раптом тебе дуже нудить, і ти зникаєш. Вибльовуєш усе на якісь квіти за містом, або на тенісні туфлі твого батька, чи на підлогу власної ванної кімнати трьома днями раніше, чи на дерев’яний тротуар в Оук-Парку, штат Іллінойс, приблизно в 1903 році, або на тенісний корт прекрасного осіннього дня десь у п’ятдесятих, чи на власні босі ноги в різний час у різних місцях.

Як це відбувається?

Так само як в одному з тих снів, коли раптом розумієш, що мусиш пройти тест, до якого не готувався, а ти взагалі не одягнутий. І залишив гаманець удома. Коли я там, у якомусь часі, то здаюся собі дзеркальним відображенням, перетворююсь на власну копію, доведену до відчаю. Стаю злодієм, волоцюгою, твариною, що біжить і ховається. Лякаю бабусь і дивую дітей. Я – фокус, ілюзія найвищого ґатунку, це настільки неймовірно, що я насправді існую.

Чи є якась логіка, якесь правило в усіх цих поверненнях і зникненнях, у всіх цих переміщеннях? Чи існує спосіб залишатися на місці, охопивши теперішнє кожною клітиною тіла? Не знаю. Підказки є, як і в будь-якій хворобі, – симптоми та ймовірні сценарії розвитку. Виснаження, гучні звуки, стрес, різке зривання з місця, спалах світла – будь-що з переліченого може спричинити переміщення. Але: я можу читати недільний випуск «Таймс», тримати в руці горнятко кави, а поруч, на нашому ліжку дрімає Клер, і раптом опиняюсь у 1976 році, спостерігаю за собою, тринадцятирічним хлопчиськом, що стриже газон у бабусі й дідуся. Деякі з цих епізодів тривають якусь мить, наче слухаєш радіо в автомобілі, але виникають проблеми з сигналом. Опиняюсь у натовпі, на публіці чи на зборищі. Так само часто опиняюся наодинці: у полі, в будинку, в автомобілі, на пляжі, в школі посеред ночі. Боюся опинитися в тюремній камері, у переповненому ліфті, посеред шосе. Я з’являюся з нізвідки, голий. Як можна це пояснити? Ніколи не міг прихопити щось зі собою. Ні одежі, ні грошей, ні документів. Більшу частину моїх «мандрів» проводжу, роздобуваючи одяг і намагаючись заховатися. На щастя, не ношу окулярів.

Яка іронія. Усі мої задоволення – домашні: розкіш м’якого крісла, спокійна втіха сімейного затишку. Все, що мені потрібно, – прості радощі. Детективний роман на ніч, запах довгого золотисто-рудого волосся Клер, ще вогкого після душу, листівка від одного з друзів, що зараз у відпустці, вершки, які розчинились у каві, м’якість шкіри під грудьми Клер, симетрія сумок з продуктами, що лежать на кухонному столі й чекають, коли їх розпакують. Люблю блукати поміж бібліотечних стелажів після того, як начальство пішло додому, злегка торкаючись корінців книжок. Такі речі наповнюють мене тугою, коли примхою Часу мене переносить у інше місце.

І Клер, завжди Клер. Уранішня, сонна Клер з прим’ятим обличчям. Клер, що занурює руки у чан, де готується паперова маса, коли вона піднімає його й струшує, щоб з’єднати волокна. Клер, що читає, а її волосся звисає над спинкою стільця, Клер, що втирає бальзам у свої потріскані червоні руки перед сном. Низький голос Клер часто лунає у моїй голові.

Ненавиджу бути там, де її нема, коли її нема. І все ж завжди йду, а вона не може піти за мною.

Частина 1

Людина поза часом

О ні, не щастя заради – то передчасний набуток швидкої утрати —

Тільки ж земне існування важить багато й воно все зникоме, не може без нас і предивне починається з нас, що зникомі найбільше.

На жаль, під інше склепіння хіба що беруть із собою? Ані вміння дивитись, ледве-ледве набуте, ні те, що чинилося в світі – анічого. Отож, тільки біль. І тягар існування, довгий досвід любові. Отож, тільки крик невимовного.

Райнер Марія Рільке. З «Дев’ятої дунайської елегії» [2]

Перше побачення, частина перша

Субота, 26 жовтня 1991 року (Генрі двадцять вісім, Клер двадцять)

Клер: У бібліотеці холодно, пахне очищувачем для килимів, хоча довкола бачу лише мармур. Заповнюю картку відвідувача: «Клер Ебшир, 11:15 26/10/1991, спеціалізований читальний зал». Мені ще не доводилось бувати в науковій бібліотеці Ньюбері, і тепер, пройшовши крізь темний зловісний вхід, я у захваті. У мене відчуття, що бібліотека – наче велика коробка, наповнена різдвяними книгами, з тих, які бачиш різдвяного ранку. У майже безшумному ліфті затемнене світло. Виходжу на третьому поверсі та заповнюю заявку на отримання читацького квитка, відтак піднімаюся у спеціалізований читальний зал. Мої підбори вистукують по дерев’яній долівці. У залі тихо й багатолюдно. Масивні важкі столи зі стосами книжок оточені читачами. Чиказьке осіннє ранкове світло проникає крізь високі вікна. Підходжу до столу й беру кілька листків читацької вимоги. Пишу доповідь з історії мистецтва. Тема дослідження – Чосер, виданий у «Келмскот-прес»[3]. Шукаю книжку й заповнюю листок читацької вимоги. Але хочу також прочитати про виготовлення паперу у Келмскоті. Не можу розібратись у каталозі, тож повертаюсь до столу й прошу допомоги. Коли пояснюю жінці, що саме намагаюсь знайти, вона звертає погляд на когось, хто саме проходить за моєю спиною.

– Можливо, містер Детембл зможе допомогти вам, – каже вона.

Повертаюся, готуючись усе заново пояснювати, й опиняюся віч-на-віч з Генрі.

Мені бракує слів. Це Генрі – спокійний, одягнений, молодший, аніж бачила його раніше. Генрі працює в бібліотеці Ньюбері, й цієї миті стоїть переді мною. Тут і зараз. Радію. Генрі терпляче дивиться на мене, невиразно, але ввічливо.

– Я можу вам чимось допомогти? – запитує він.

– Генрі! – Ледве стримуюсь, аби не кинутися на нього. Очевидно, раніше він ніколи мене не бачив.

– Ми знайомі? Пробачте, я не… – Генрі озирається, турбуючись, що ми привертаємо увагу читачів чи співробітників, копирсається в пам’яті, й усвідомлює, що у майбутньому він уже зустрічав цю променисто щасливу дівчину, котра стоїть перед ним. Востаннє, коли я його бачила, він смоктав пальці моїх ніг на галявині.

Намагаюсь пояснити.

– Я Клер Ебшир. Я знала тебе, коли була маленькою дівчинкою…

Почуваюсь розгубленою, бо закохана у чоловіка, який стоїть переді мною і взагалі мене не пам’ятає. Для нього все ще в майбутньому. Мені хочеться розсміятися від того, настільки все це дивно. На мене накочуються спогади років знайомства з Генрі, у той час як він дивиться на мене з подивом та острахом. Генрі, одягнений у старі рибальські штани мого батька, терпляче перевіряє мої знання таблиці множення, французьких дієслів, столиці усіх штатів; Генрі, що сміється над незвичним обідом, який я, семирічна, принесла у долину; Генрі, одягнений у смокінг, тремтливими руками намагається розстібнути запонки на своїй сорочці у день мого вісімнадцятиріччя. Він тут! Зараз!

– Може, вип’ємо кави чи повечеряємо разом?..

Звісно, він мусить погодитися, це ж Генрі, який любить мене в минулому й майбутньому, мусить любити мене тепер у якомусь слабкому відлунні іншого часу. На моє превелике полегшення, він таки згоджується. Ми домовляємося зустрітися сьогодні ввечері в сусідньому тайському ресторані, увесь час перебуваючи під здивованим поглядом жінки за столом. Йду, забуваючи про Келмскот і Чосера, пливу мармуровими сходами вестибюля. Відтак опиняюсь на вулиці, під жовтневим чиказьким сонцем; біжу парком, розлякуючи собачок та білочок криками радості.

Генрі: Звичайний жовтневий день, сонячний і свіжий. Працюю в невеликій кімнатці без вікон і з регулятором вологості на четвертому поверсі в Ньюбері; вношу до каталогу колекцію праць з мармуровими листками, що нам недавно подарували. Аркуші красиві, однак вести каталогізацію нецікаво, мені нудно і шкода себе. Насправді почуваюся настільки старим, наскільки лише може бути двадцятивосьмирічний чоловік після того, як півночі пив горілку, переплачуючи за неї і намагаючись, хоча й безуспішно, повернути прихильність Інґрід Кармайкл. Ми гаркалися весь вечір, а тепер навіть не можу пригадати чому. У голові гупає. Мені потрібна кава. Залишивши працю в стані керованого хаосу, йду з кабінету, повз стіл замовлень у читальному залі. Мене зупиняє голос Ізабелли: «Можливо, містер Детембл зможе допомогти вам». Вона хотіла сказати: «Генрі, пройдо, куди це ти прокрадаєшся?»

І ця дивовижно красива, висока струнка дівчина з бурштиновим волоссям обертається й дивиться на мене, наче я – Ісус, що явився їй. Мій шлунок стиснувся. Очевидно, вона мене знає, а я її – ні. Господь знає, що я сказав, зробив, чи обіцяв цьому світлому створінню, тому змушений по-бібліотекарськи запитати:

– Чи можу я вам чимось допомогти?

– Генрі! – емоційно видихає дівчина, чим переконує мене в тому, що колись ми разом пережили щось дивовижне. Все стає лише гірше, оскільки я нічого про неї не знаю, навіть її імені.

– Ми зустрічалися? – запитую.

Ізабель дивиться на мене, наче говорить: «Ну ти і йолоп». Але дівчина відказує:

– Я Клер Ебшир. Я знала тебе, коли була маленькою дівчинкою.

Вона запрошує мене сьогодні на вечерю. Приголомшений, приймаю запрошення. Вона сяє від радості, хоча я неголений, з похмілля і не в найкращій формі. Домовляємося зустрітися ввечері в «Б’ю Тай». Упевнившись, що я прийду, Клер вилітає з читального залу. Оторопілий, стою в ліфті й починаю усвідомлювати, що щасливий виграшний лотерейний квиток із мого майбутнього якимось чином знайшов мене тут, у теперішньому. Починаю сміятися. Перетинаю вестибюль і, несучись сходами вниз, на вулицю, помічаю Клер, що біжить парком Вашингтон-сквер, підстрибуючи і щось вигукуючи від радості. Не знаю, чому, ледь стримую сльози.

Пізніше, того ж вечора

Генрі: О шостій вечора мчу додому з роботи й намагаюся привести себе до ладу. Домом у ці дні мені слугує невеличка, але шалено дорога квартира-студія в Північному Дірборні; постійно чимось гепаюся об незручні стіни, стільниці та меблі.

Крок перший: відімкнути сімнадцять замків на вхідних дверях, кинутися у вітальню-і-одночасно-спальню й скинути з себе одяг. Крок другий: сполоснутися в душі та поголитися. Крок третій: безнадійно оглянути надра мого гардеробу й поступово усвідомити, що чистого одягу взагалі немає. Знаходжу одну білу сорочку в сумці, яку забрав з хімчистки. Вирішую надягнути чорний костюм, модельні чоловічі туфлі та блідо-блакитну краватку. Крок четвертий: нап’ясти все це на себе і зрозуміти, що я схожий на агента ФБР. Крок п’ятий: роздивитися довкіл та усвідомити, що у квартирі безлад. Вирішую не запрошувати Клер до себе сьогодні, навіть якщо це стане можливим. Крок шостий: у ванній подивитися в дзеркало на повний зріст і побачити незграбного високого десятирічного двійника Еґона Шиле[4] з диким поглядом, у чистій сорочці й костюмі директора похоронного бюро. Цікаво, у якому вбранні ця жінка мене бачила, оскільки ж я, очевидно, не приходив із мого майбутнього в її минуле у власному одязі. Вона сказала, що була маленькою дівчинкою? У голові минає безліч запитань без відповідей. На хвилину зупиняюся й дихаю на повні груди. Гаразд. Хапаю гаманець і ключі, зрештою виходжу: замикаю тридцять сім замків, спускаюся розхитаним невеличким ліфтом. Купую троянди для Клер у магазинчику в холі, за рекордний час проходжу два квартали до ресторану, та все одно запізнююся на п’ять хвилин. Клер уже сидить на диванчику, і коли бачить мене, то, здається, їй легшає на душі. Вона махає мені рукою, як на параді.

– Привіт, – кажу.

На Клер вишневе оксамитове плаття і перли. Вона нагадує одну з картин Ботічеллі у манері виконання Джона Ґрема[5]: величезні сірі очі, довгий ніс, крихітні делікатні вуста, як у гейші. У неї довге руде волосся, яке вкриває плечі й сягає середини спини. Клер настільки бліда, що у світлі свічок здається восковою фігуркою. Простягаю їй троянди.

– Тобі.

– Спасибі, – говорить Клер, на диво задоволена. Глянувши на мене, вона розуміє, що мене збентежила її реакція. – Ти ніколи не дарував мені квітів.

Умощуюсь на диванчик навпроти неї. Зачарований. Ця жінка знає мене; це не якесь швидкоплинне знайомство з моїх майбутніх поневірянь. З’являється офіціант і пропонує нам меню.

– Розкажи мені, – допитуюсь.

– Про що?

– Про все. Маю на увазі, чи розумієш ти, чому я тебе не знаю? Мені так прикро…

– Та ні, не варто… Тобто я знаю… чому воно так.

Клер стишує голос.

– Це тому, що для тебе нічого з цього ще не сталося, ну а я знаю тебе протягом тривалого часу.

– Як довго?

– Близько чотирнадцяти років. Уперше я побачила тебе, коли мені було шість.

– Боже, ти часто мене бачила чи лише кілька разів?

– Коли востаннє я тебе бачила, ти попросив принести зі собою це, коли ми знову зустрінемося. – Клер показує мені дитячий блідо-блакитний щоденник, – тому, – вона простягає його мені, – тримай.

Розгортаю його в місці, закладеному шматком газети. На сторінці, у верхньому правому кутку якої намальовані два цуценятка кокер-спанієля, є список дат. Вони починаються з двадцять третього вересня 1977 року і закінчуються двадцять четвертим травня 1989 року. Рахую. Сто п’ятдесят дві дати, дуже старанно написані синьою кульковою ручкою, здебільшого каліграфічним дитячим почерком на шістнадцяти маленьких блакитних сторінках із цуциками.

– Це ти складала список? Усе це точно?

– Насправді, це ти надиктував мені. Кілька років тому ти сказав мені, що завчив напам’ять дати з цього списку. Тому я не знаю, як саме це працює; тобто це нагадує стрічку Мебіуса. Але дати точні. З їхньою допомогою я знала, коли спускатися в долину, щоб зустрітися з тобою.

Знову підходить офіціант, і ми замовляємо страви: том-ха-кай[6] для мене та массамен-карі[7] для Клер. Офіціант приносить чай, наливаю нам по горнятку.

– Що таке «долина»? – Мало не підстрибую від хвилювання. Досі ще не стрічав нікого з мого майбутнього, тим паче роботу Боттічеллі, яка мене зустрічала сто п’ятдесят два рази.

– Долина – це частина земельної ділянки моїх батьків у Мічиґані. З одного боку там ліс, а з протилежного – наш будинок. Десь посередині є галявина близько десяти футів у діаметрі, а на ній – велика каменюка. Якщо ти на галявині, в будинку тебе ніхто не побачить, бо довкола земля піднята, а галявина – у заглибині. Раніше я там гралася, бо любила бути на самоті, думала, ніхто не знає, що я там. Якось, – тоді я навчалась у першому класі, – прийшла зі школи додому й пішла на галявину, а там був ти.

– У чому мати народила і, ймовірно, блював.

– Насправді, ти видавався досить стриманим. Пам’ятаю, назвав мене на ім’я, і ще пам’ятаю, як ти дуже ефектно зник. Зважаючи на минуле, стає очевидним, що ти й раніше там бував. Думаю, що вперше ти побував там у 1981 році. Мені було десять. Ти не припиняв повторювати: «Боже мій» і витріщався на мене. До того ж ти, здавалося, нервував через свою наготу. А на той час я уже ніби звиклася, що старший голий чоловік магічним чином з’являється з майбутнього і вимагає одяг, – усміхається Клер. – І їжу.

– Що смішного?

– За ті роки я готувала тобі досить дивні страви. Бутерброди з арахісовим маслом та анчоусами. Крекери «Рітц» з паштетом і буряком. З одного боку, я хотіла побачити, чи є щось, чого б ти не їв, а з іншого, намагалася справити на тебе враження своєю кулінарною майстерністю.

– Скільки мені було років?

– Гадаю, найстаршим я бачила тебе у сорок з хвостиком. А щодо наймолодшого – я не впевнена. Може, близько тридцяти? А скільки тобі тепер?

– Двадцять вісім.

– Зараз ти видаєшся мені таким молодим. Останніх кілька років тобі було трохи за сорок, і, здавалося, життя тебе не жаліло… Важко сказати. Коли ти маленька, усі дорослі здаються великими та старими.

– То що ж ми робили? У долині? Ми були там багато часу.

Клер усміхається.

– Багато чого робили. Це залежало від мого віку, а також від погоди. Часто ти допомагав мені з домашнім завданням. Ми грали в ігри. Та в основному розмовляли. Маленькою я думала, що ти ангел. Розпитувала тебе про Бога. У підлітковому віці намагалася змусити тебе кохатися зі мною, ти не погоджувався, і, звичайно, я прагнула цього ще більше. Думаю, так чи інакше, ти боявся сексуально мене розбестити. В якомусь сенсі ти нагадував дбайливого батька.

– Ого. Можливо, це хороша новина, але чомусь цієї миті я не хочу, щоб мене сприймали, мов батька. – Наші очі зустрічаються. Ми обоє усміхаємося, ми ж змовники. – А як щодо зими? Зими у Мічиґані суворі.

– Я нишком проводила тебе до нашого підвалу; в будинку величезний підвал із кількома кімнатами. Одна з них – комірчина, за стіною якої є котел. Ми називаємо її читальною залою, тому що там зберігаються всі непотрібні старі книги й журнали. Якось, коли ти сидів там, у нас була хуртовина, ніхто не ходив до школи чи на роботу, і я думала, з’їду з глузду, поки дістану тобі їжу, – в будинку було не так багато продуктів. Ета саме мала йти до магазину, коли розлютувалася буря. Ти застряг там на три дні: читав старі випуски «Рідерз дайджест» і жив на сардинах і локшині з пакетиків.

– Звучить пікантно. З нетерпінням цього чекатиму. – Нам приносять їжу. – Ти колись вчилася готувати?

– Ні, не скажу, що вмію готувати. Нел і Ета завжди гнівалися, коли я намагалася щось приготувати на їхній кухні, хіба що могла взяти собі кока-колу. А відтоді, як переїхала в Чикаґо, мені немає для кого готувати, тому нема стимулу це робити. Здебільшого я надто зайнята навчанням і усім таким, тому харчуюсь я тут. – Клер пробує карі. – Смачно.

– Нел і Ета, хто вони?

– Нел – наша кухарка, – усміхається Клер. – Нел – як кордон блю[8], що потрапив у Детройт; неначе Арета Франклін[9], втілена в Джулію Чайлд[10]. Ета – наша економка й просто незамінна людина. Насправді, вона нам майже як мама; я про те, що моя мама… Ета просто завжди поруч, вона німка, сувора, але з нею затишно. А моя мама десь витає у хмарах, розумієш про що я?

Киваю з повним ротом супу.

– О, ще є Пітер, – додає Клер. – Пітер – садівник.

– Ого. Твоя сім’я має слуг. Здається, ти іншого пера пташка. Я… уже стрічав когось із твоєї сім’ї?

– Ти познайомився з моєю бабусею Міґрем якраз перед її смертю. Вона – єдина людина, якій я розповідала про тебе. До того часу вона майже втратила зір. Вона знала, що ми планували побратися, і хотіла зустрітися з тобою.

Полишаю їжу й дивлюся на Клер. Вона теж дивиться на мене, незворушно, по-ангельськи спокійно, невимушено.

– Ми збираємося одружитися?

– Гадаю, так, – відповідає вона. – Ти роками розповідав мені, що, звідки б ти не приходив, там ти одружений зі мною.

Занадто. Це вже занадто. Заплющую очі й змушую себе ні про що не думати. Зовсім не хочу втратити над собою контролю в цю мить.

– Генрі? Генрі, з тобою все гаразд? – Відчуваю, як Клер сідає на диванчик поруч зі мною. Розплющую очі, вона міцно стискає мої руки своїми. Дивлюся на її руки: вони спрацьовані, грубі й потріскані. – Генрі, пробач, я не можу звикнути до цього. Все зовсім навпаки. Я про те, що все життя ти був тим, хто знав геть усе, і я начебто забула, що сьогодні, можливо, мені варто не поспішати. – Вона всміхається. – Насправді, останнім, що ти сказав мені перед тим як піти, було: «Зглянься наді мною, Клер». Ти сказав це так, що тепер я припускаю: ти цитував мене.

Клер і далі тримає мої руки. Вона дивиться на мене із захватом, з любов’ю. Я надзвичайно вражений.

– Клер?

– Так?

– Може, пригальмуємо? Вдамо, що це звичайне перше побачення двох нормальних людей?

– Добре. – Клер встає і повертається на своє місце по інший бік столу. Вона сидить невимушено і намагається не усміхатися.

– Е-е, гаразд. Ну… Клер, може, розкажи мені про себе. Хобі? Домашні улюбленці? Незвичайні сексуальні вподобання?

– Сам дізнавайся.

– Гаразд. Подивимося… Де ти вчишся? Що вивчаєш?

– У художньому коледжі при інституті мистецтв. Займаюсь скульптурою, саме почала вивчати виготовлення паперу.

– Круто. Що у тебе за проект?

Здається, вперше за вечір Клер почувається незручно.

– Він… великий, і про… птахів.

Вона дивиться на стіл, тоді робить ковток чаю.

– Птахів?

– Насправді мова про… тугу.

Вона й досі не дивиться на мене, тому змінюю тему.

– Розкажи більше про свою сім’ю.

– Гаразд. – Розслабившись, Клер усміхається. – Ну… моя сім’я живе в штаті Мічиґан, у маленькому містечку Саут-Гейвен, на березі озера. Фактично наш будинок – за межами міста. Спершу він належав батькам моєї матері, моєму дідусю та бабусі Міґрем. Дідусь помер ще до мого народження, а бабуся жила з нами до самої смерті. Мені тоді було сімнадцять. Дідусь був юристом, тато теж юрист. Тато зустрів маму, коли прийшов до дідуся на роботу.

– Отже, він одружився з дочкою боса.

– Так. Насправді, іноді я замислююсь: а чи не одружився він із будинком боса? Моя мама – єдина дитина в сім’ї, а будинок – надзвичайний; його згадують у багатьох книгах про рух «Мистецтво та ремесла»[11].

– Як він називається? Хто його побудував?

– Він називається «Мідовларк-гауз». А побудував його в 1896 році Пітер Вінз.

– Нічого собі! Я бачив його на світлинах. Його збудували для когось із сім’ї Гендерсонів, так?

– Так. Це був весільний подарунок для Мері Гендерсон і Дітера Бескомба. Через два роки після в’їзду в будинок вони розлучились і продали його.

– Будинок вищого ґатунку.

– Як і моя сім’я. Вони на ньому схиблені.

– Братів та сестер маєш?

– Марку двадцять два, закінчує курс введення у правознавство в Гарварді. Алісії сімнадцять, випускниця школи. Вона віолончелістка.

Я помітив прихильність до сестри та якусь байдужість до брата.

– Ти не надто любиш брата?

– Марк подібний до батька. Обидва люблять перемагати, повчати, поки не скоришся.

– Знаєш, я завжди заздрю людям, які мають братів і сестер, навіть якщо вони їх аж настільки недолюблюють.

– Ти єдина дитина в сім’ї?

– Так. Я думав, ти знаєш про мене все?

– Насправді я знаю все і нічого. Знаю, який ти без одягу, але до цього полудня я не знала твого прізвища. Знаю, що ти жив у Чикаґо, але нічого не знаю про твою сім’ю, крім того, що твоя мама померла в автокатастрофі, коли тобі було шість. Знаю, що тобі багато відомо про мистецтво і ти вільно розмовляєш французькою та німецькою, втім, поняття не мала, що ти бібліотекар. Ти зробив усе, щоби я не могла знайти тебе у теперішньому. Ти сказав, що це станеться тоді, коли належить. І ось ми тут.

– Так, ми тут, – погоджуюсь. – Моя сім’я не з вищих прошарків суспільства, вони музиканти. Мій батько – Річард Детембл, а мама – Аннет Лін Робінсон.

– Ого, та сама співачка!

– Так. А він скрипаль. Грає у Чиказькому симфонічному оркестрі. Але він так і не досягнув такого успіху, як мама. Шкода, бо батько дивовижний скрипаль. Після маминої смерті він просто застиг на місці.

Приносять рахунок. Ми майже не їли, але принаймні тепер їжа мене не цікавить. Клер береться за сумочку, та я хитаю головою. Я оплачую; ми лишаємо ресторан і виходимо на Кларк-стрит у прекрасну осінню ніч. Клер надягла якусь вишукану блакитну в’язану річ та хутряний шарф; я забув узяти пальто, тому тремчу від холоду.

– Де ти живеш? – запитує Клер.

Ого.

– Я живу за два квартали звідси, але квартира дуже тісна і зараз там безлад. А ти?

– Расков Вілидж, на Гойн-авеню. Але маю сусідку по кімнаті.

– Якщо йдемо до мене, ти повинна заплющити очі й порахувати до тисячі. Можливо, твоя сусідка зовсім недопитлива і глуха?

– Не з моїм щастям. Я ніколи нікого не приводжу. Шаріс накинеться на тебе і пхатиме під нігті бамбукові тріски, допоки не зізнаєшся.

– Горю бажанням, щоб мене катував хтось з іменем Шаріс, але бачу, ти не розділяєш моїх захоплень. То ходімо в мої хороми. – Ми йдемо на північ уздовж Кларк-стрит. Звертаю в «Лікеро-горілчані вироби на Кларк-стрит» за пляшкою вина. Виходжу звідти, а Клер здивовано:

– Я гадала, тобі не можна пити?

– Не можна?

– Лікар Кендрік дуже суворий щодо цього.

– Хто це?

Ми йдемо повільно – на Клер непрактичні туфлі.

– Він твій лікар, великий фахівець з часових розладів.

– Поясни.

– Я небагато знаю. Лікар Девід Кендрік – молекулярний генетик, який виявив… виявить причину переміщення людей у часі. Це генетичне, він виявить це в 2006 році. – Вона зітхає. – Припускаю, що ще занадто рано. Ти якось сказав мені, що через десять років людей, що подорожують у часі, стане набагато більше.

– Ніколи не чув, щоб у когось ще був такий… розлад.

– Думаю, навіть якщо ти просто зараз розшукаєш лікаря Кендріка, він не зможе тобі допомогти. І ми ніколи не зустрілися б, якби він зміг.

– Давай не думатимемо про це. – Ми в моєму вестибюлі. Клер заходить у тісний ліфт переді мною. Зачиняю двері й натискаю на цифру одинадцять. Від Клер пахне старою тканиною, милом, потом і хутром. Я глибоко вдихаю. Прибувши на мій поверх, ліфт брязкає. Ми вибираємося з нього і йдемо вузьким коридором. В’язкою ключів відмикаю усі сто сім замків і злегка прочиняю двері.

– За час нашої вечері тут стало ще гірше. Мушу затулити тобі очі. – Клер хихикає, коли я ставлю на долівку вино й знімаю краватку. Зав’язую їй очі й роблю тісний вузол на потилиці. Відчиняю двері, веду її у квартиру й саджу на крісло. – Добре, починай відлік.

Клер рахує. Швидко підбираю з підлоги спідню білизну та шкарпетки, збираю ложки та кавові горнята з різних горизонтальних поверхонь і скидаю їх у кухонний мийник. Коли вона каже: «Дев’ятсот шістдесят сім», знімаю пов’язку з її очей. Я вже згорнув ліжко в диван й сідаю на нього.

– Вино? Музику? Свічки?

– Так, будь ласка.

Підводжусь і запалюю свічки. Потім вимикаю верхнє світло, в кімнаті починають танцювати вогники, й усе здається кращим. Ставлю троянди у воду, знаходжу коркотяг, відкорковую пляшку й наливаю нам по келиху вина. Поміркувавши, ставлю диск, де мама співає романси Шуберта й притишую музику.

Моя квартира – це диван, крісло та близько чотирьох тисяч книжок.

– Як мило, – каже Клер.

Вона підводиться і пересідає на диван. Сідаю поруч. Настає мить затишшя, коли ми просто сидимо й дивимося одне на одного. Сяйво від свічок виграє на волоссі Клер. Вона протягує руку й торкається моєї щоки.

– Так приємно тебе бачити. Я була такою самотньою.

Пригортаю її до себе. Ми цілуємося. Це дуже… жаданий поцілунок, поцілунок, народжений у тривалій близькості, і мені цікаво, чим саме ми з Клер займались у тій долині, втім, відганяю цю думку. Наші вуста роз’єднуються; як правило, в такі миті я продумую, як пробратися крізь цілі фортеці одягу, але замість цього відкидаюся назад і розтягуюся на дивані, тягнучи Клер зі собою, ухопивши її попід руки. Її оксамитове плаття ковзке, і Клер, мов оксамитовий вугор, прослизає у простір між моїм тілом і спинкою дивана. Вона лежить обличчям до мене, а я притиснутий бильцем дивана. Крізь тонку тканину відчуваю, як усе її тіло тисне на моє. Частина мене вмирає від бажання заскочити на Клер, облизати її там і зануритися в неї, але я дуже втомлений і ошелешений.

– Бідний Генрі.

– Чому це «бідний Генрі»? Мене переповнює щастя!

І це правда.

– Я приголомшила тебе усіма цими несподіванками, наче кам’яними брилами.

Клер перекидає через мене ногу і сідає зверху якраз на мій член. Моя увага одразу ж зосереджується на цьому.

– Не рухайся, – благаю.

– Гаразд. Вечір стає усе цікавішим. Тобто знання – це сила, і все таке. І ще, мені завжди було надзвичайно цікаво дізнатися, де ти живеш, що надягаєш, чим заробляєш на прожиття.

– Voilá. – Просуваю руки під її сукню аж до стегон. На ній панчохи і підв’язки. Такі дівчата мені подобаються. – Клер?

– Oui[12].

– Знаєш, якось незручно проковтнути усе відразу. Маю на увазі, трохи почекати не завадить.

Клер зніяковіла.

– Пробач! Але, знаєш, я вже багато років чекаю. Це ж не торт… з’їв – і його немає.

– А ти хочеш той самий торт з’їсти двічі?

– Це мій девіз.

Вона посміхається ледь помітною злою посмішкою та починає ковзати по мені своїми стегнами. Тепер у мене ерекція, така сильна, що мене б і без дозволу батьків пустили на найстрашніші американські гірки.

– А ти частенько домагаєшся свого, так?

– Завжди. Я жахлива людина. Хоча, ти був здебільшого непробивним до моїх облесливих витівок. Я надзвичайно страждала, вивчаючи під твоїм керівництвом лише французькі дієслова та гру в шашки.

– Мене втішив той факт, що у майбутньому принаймні матиму хоч якусь зброю для приборкання. Ти робиш це зі всіма хлопцями?

Клер ображається; не можу сказати, наскільки щиро.

– Навіть на гадці не мала робити це з іншими. Які брудні у тебе думки! – Вона розстібає мою сорочку. – Боже, ти такий… молодий.

Вона міцно затискає мої соски. До біса доброчесність! Я зрозумів, як розстібнути її сукню.

Наступного ранку

Клер: Прокидаюся і не знаю, де я. Незнайома стеля. Віддалений шум автівок. Книжкові полиці. Блакитне крісло, на якому валяється моя оксамитова сукня, а на ній – чоловіча краватка. Раптом згадую. Повертаю голову, а там – Генрі. Усе так просто, мовби прокидаюся тут усе своє життя. Він спить у забутті, дивно викручений, наче його водою викинуло на берег: одна рука прикриває очі, щоб приглушити вранішнє світло, його довге чорне волосся розкидане на подушці. Так просто. Ми разом. Тут і зараз, нарешті.

Обережно встаю з ліжка, що слугує Генрі диваном. Коли підводжусь, скриплять пружини. Між ліжком і книжковими полицями місця небагато, тому повільно просуваюсь у коридор. Ванна кімната малесенька. Почуваюся Алісою з Країни Чудес, яка виросла такою величезною, що висовує руку у вікно, щоб повернутися. Від невеличкого декорованого радіатора лине тепло. Йду в туалет, затим умиваю руки й обличчя. Відтак помічаю дві зубні щітки в білій порцеляновій склянці.

Відкриваю аптечку. На верхній полиці – бритви, крем для гоління, ополіскувач для рота, тайленол, крем після гоління, блакитна мармурова кулька, зубочистки, дезодорант. На нижній – лосьйон для рук, тампони, футляр з вагінальним ковпачком, дезодорант, помада, флакон полівітамінів, тюбик сперміциду; темно-червона помада.

От я стою, тримаю в руці помаду й мені стає трохи недобре. Цікаво, яка вона, як її звати. Цікаво, скільки часу вони стрічаються. Думаю, досить довго. Кладу помаду на місце, зачиняю аптечку. У дзеркалі бачу себе, бліду, з розкуйовдженим волоссям. Нехай, ким би ти не була, тепер тут я. Може, ти й минуле Генрі, але я – його майбутнє. Всміхаюся собі. Відображення з дзеркала скорчило мені гримасу. Позичаю білий махровий халат Генрі, що висить на дверному гачку ванної. Під ним – блідо-блакитний шовковий халат. Без жодної явної причини у його халаті почуваюся краще.

Повертаюся у вітальню, Генрі досі спить. Беру свій годинник з підвіконня і бачу, що нині о пів на сьому. Я надто стривожена, щоб повернутися в ліжко. Йду на кухоньку в пошуках кави. Робоча поверхня кухні та плита вкриті купами тарілок, стосами журналів та іншої друкованої продукції. У мийнику навіть шкарпетка лежить. Розумію, що вчора ввечері Генрі просто стягнув усе скопом на кухню. А я завжди вважала Генрі дуже акуратним. Тепер стає очевидним, що він належить до тих, які педантичні щодо своєї зовнішності, але таємно недбалі щодо всього іншого. Знаходжу в холодильнику каву, відшукую кавоварку й готую каву. Чекаючи, поки вона закипить, переглядаю книжкові полиці Генрі.

Цього Генрі я знаю. «Елегії, пісні та сонети» Донна. «Доктор Фауст» Крістофера Марлоу. «Голий сніданок». Енн Бредстріт, Іммануїл Кант. Барт, Фуко, Дерріда. «Пісні невинності та досвіду» Блейка. «Вінні Пух». «Анотована Аліса». Гайдеггер. Рільке. «Трістрам Шенді». «Смертельна поїздка Вісконсином». Аристотель. Єпископ Берклі. Ендрю Марвел. «Переохолодження, відмороження та інші холодові травми».

Ліжко скрипить; осмикуюсь. Генрі сидить і дивиться на мене, мружачись у ранковому світлі. Він такий молодий, такий незнаний… Він ще не знає мене. Раптом починаю боятися, що він забув, хто я.

– Здається, тобі холодно, – каже він. – Клер, повертайся в ліжко.

– Я приготувала каву, – пропоную.

– М-м-м, відчуваю аромат. Але спочатку підійди і привітайся.

Залажу в ліжко у його халаті. Коли його рука ковзає під халат, він на мить зупиняється. Розумію, що саме він згадав: зараз він подумки розглядає свою ванну кімнату моїми очима.

– Це стривожило тебе? – запитує він.

Вагаюся.

– Так. Це справді стривожило тебе. Певна річ. – Генрі сідає, я теж. Він повертає до мене голову, дивиться на мене. – Так чи інакше, усе це майже закінчилося.

– Майже?

– Я хотів порвати з нею. Просто тепер невдалий час. Або вдалий, не знаю. – Він намагається розпізнати емоції на моєму обличчі. Навіщо? Шукає прощення? Це не його провина. Як він міг знати? – Ми мордуємо одне одного багато часу. – Він починає говорити швидше й швидше, а потім зупиняється. – Хочеш про це знати?

– Ні.

– Спасибі. – Генрі закриває руками обличчя. – Пробач. Я не знав, що ти прийдеш, а то би більше все впорядкував. Маю на увазі, у житті, не лише у квартирі. – За вухом Генрі замащений помадою; витираю її. Він бере мою руку й стискає її. – Я інакший? Не такий, як ти очікувала? – запитує він нерішуче.

– Так… Ти більш… – Егоїстичний, думаю, але кажу, – …молодий.

Він обдумує це.

– Це добре чи погано?

– Це інакше. – Пробігаю обома руками по плечах Генрі, спині; масажую йому м’язи, досліджую впадини. – Ти бачив себе сорокарічного?

– Так. Мене наче мучили й покалічили.

– Так. Але ти менш… я маю на увазі, ти наче… Тобто ти мене знаєш, тому…

– Тому просто зараз ти говориш мені, що я трохи незграбний.

Хитаю головою, хоча саме це й маю на увазі.

– Просто, я вже все це пережила, а ти… Я не звикла, що ти нічого не пам’ятаєш.

Генрі насуплений.

– Пробач, але людина, яку ти знаєш, ще не існує. Залишайся зі мною, і рано чи пізно, вона обов’язково з’являться. Поки що це найкращий варіант із тих, що я можу запропонувати.

– Справедливо, – кажу. – А тим часом…

Він повертається і зустрічається зі мною поглядом.

– А тим часом?

– Я хочу…

– Ти хочеш?

Червонію. Генрі всміхається й обережно кладе мене на подушки.

– Ти знаєш.

– Багато я не знаю, але дещо таки можу вгадати.

Пізніше ми дрімаємо у теплі, вкриті блідим ранковим жовтневим сонцем, тіло до тіла, Генрі каже щось у мою потилицю, та я не можу розібрати.

– Що?

– Я думав оце, що тут із тобою так спокійно. Приємно просто лежати і знати, що про майбутнє вже подбали.

– Генрі?

– Гм?

– Як же так сталось, що ти ніколи не говорив собі про мене?

– О. Я такого не роблю.

– Не робиш чого?

– Знаєш, зазвичай я не розповідаю чогось завчасно, хіба що це щось дуже суттєве, небезпечне для життя. Намагаюся жити, як звичайна людина. Навіть не люблю, коли я поряд, тому намагаюся не навідувати себе без потреби.

Якийсь час обмірковую це.

– Я би все собі розказала.

– Ні, ти не стала б. Виникає багато неприємностей.

– Я завжди намагалася змусити тебе розповісти мені хоч щось. – Перевертаюся на спину, а Генрі підпирає голову рукою й дивиться на мене зверху вниз. Між нашими обличчями близько шести дюймів. Так дивно розмовляти, як ми з ним завжди те робили, бо через фізичну близькість мені важко зосередитися.

– І я розповідав тобі? – запитує він.

– Іноді. Під настрій, або коли мусив.

– Наприклад?

– Бачиш? Ти хочеш знати. А я не скажу.

Генрі сміється.

– Так мені й треба. Гей, я голодний. Ходімо, поснідаємо.

На вулиці холодно. Автомобілі та велосипедисти їдуть уздовж Дірборн, тротуарами прогулюються пари, а серед них і ми – у ранковому сонячному світлі, рука в руці, нарешті разом і не ховаємося від інших. Відчуваю крихітну шпильку жалю, мовби втратила таїну, та її змінює спалах піднесення: тепер усе починається.

Завжди буває перший раз

Неділя, 16 червня 1968 року

Генрі: Уперше було казково. Звідки я міг знати, що це означає? Був мій п’ятий день народження, ми пішли в Музей природної історії імені Філда. Не думаю, що був там раніше. Мої батьки увесь тиждень розповідали мені про дива, які можна там побачити: опудала слонів у великій залі, скелети динозаврів, діорами з первісними людьми. Мама саме повернулася з Сіднея і привезла мені величезного, навдивовижу блакитного метелика, Papilio ulysses, у рамці, заповненій бавовною. Я підносив її настільки близько до мого обличчя, що не бачив нічого, крім цього блакитного кольору. Це наповнювало мене почуттям, яке пізніше намагався замінити алкоголем і, зрештою, знову віднайшов його із Клер, – це почуття єдності, забуття, безтурботності, у кращому сенсі цього слова. Мої батьки описували й описували музейні коробки з метеликами, колібрі, жуками. Я був настільки схвильований, що прокинувся удосвіта. Взув легкі кросівки, взяв свою Papilio ulysses і пішов через задній двір і сходами вниз до річки лише в піжамі. Сидів на пристані й спостерігав, як світає. Повз проплило сімейство качок. На іншому березі річки з’явився єнот, і, подивившись з цікавістю на мене, сполоснув свій сніданок і з’їв його. Можливо, я задрімав. Почув, як мене кличе мама, і побіг угору слизькими від роси сходами, обережно, щоб не впустити метелика. Вона сердилась, що я сам пішов на причал, але не надто це роздувала. Усе-таки, це ж був мій день народження, тож…

Ніхто з батьків не працював того вечора, тому вони неспішно одягалися для виходу. Я був готовий задовго до них. Сидів на ліжку і вдавав, що читаю партитуру. Десь тоді мої батьки-музиканти визнали, що їхній єдиний нащадок музично не обдарований. Як я не намагався, та просто не чув у музичних творах того, що чули вони. Я насолоджувався музикою, але навряд чи відтворив би найпростішу мелодію. І хоча в чотири роки я читав газети, партитури для мене були просто красивими чорненькими закарлючками. Втім, мої батьки все ще сподівалися, що мої музичні здібності приховані, тому, коли я взяв партитуру, мама сіла поруч, намагаючись допомогти мені розібратися з нею. Мама почала співати, а я підспівував з жахливими завиваннями, клацаючи пальцями; ми хихотіли, вона лоскотала мене. Із ванної у рушнику навколо талії вийшов тато й приєднався до нас. Декілька незабутніх хвилин вони співали разом, тато взяв мене на руки й вони танцювали у спальні, затиснувши мене поміж собою. А тоді пролунав телефонний дзвінок і картинка зникла. Мама пішла відповісти на дзвінок, а тато опустив мене на ліжко й почав одягатися.

Нарешті вони були готові. Мама у червоній сукні без рукавів і босоніжках; нігті на її ногах і руках були під колір плаття. Тато мав блискучий вигляд у темно-синіх брюках і білій сорочці з короткими рукавами, забезпечуючи спокійне тло маминій яскравості. Ми сіли у машину. Як завжди, мені дісталося усе заднє сидіння, тому я розлігся і дивився, як за вікном миготять високі будівлі вздовж Лейк-Шор-Драйв.

– Генрі, підіймайся, – сказала мама. – Ми на місці.

Я сів і подивився на музей. Дитинство я провів у поїздках столицями Європи, тож музей імені Філда задовольнив моє уявлення про «музей». Однак у його фасаді, облицьованому каменем, з випуклим дахом не було нічого особливого. Оскільки була неділя, у нас виникли проблеми з пошуком вільного місця для паркування, але зрештою ми припаркувалися. Відтак пішли уздовж озера, повз ряди човнів, статуй та купу схвильованих дітлахів. Ми пройшли між важкими колонами й увійшли до музею.

А тоді мене мовби зачарували.

Тут уся природа була охоплена, позначена і розставлена за логічним порядком, що здавався нескінченним, як за велінням Бога; можливо, якогось бога, котрий переплутав оригінальну документацію зі створення світу, і попросив співробітників музею допомогти йому простежити за усім цим. Для мене, п’ятирічного, який був у захваті від одного метелика, екскурсія музеєм імені Філда прирівнювалась до прогулянки Едемом із можливістю побачити все, що там відбувалося.

Того дня ми побачили стільки метеликів, безліч коробок з ними: з Бразилії, з Мадагаскару, навіть брата мого блакитного метелика з країни кенгуру. Музей був темний, холодний і старий, і це підсилювало відчуття застиглості. Здавалося, час і смерть завмерли у його стінах. Ми бачили кристали та пуми, ондатри та мумії, скам’янілі рештки й знову скам’янілі рештки. Ми перекусили на галявині біля музею, а потім знову поринули у світ птахів, алігаторів і неандертальців. Ближче до закриття я так утомився, що ледве міг стояти, але піти звідти не міг. Прийшли охоронці й обережно провели нас усіх до виходу; я з усіх сил намагався не розплакатися, але все одно заплакав від виснаження і водночас бажання залишитися. Тато взяв мене на руки, і ми пішли до автівки. Я заснув на задньому сидінні, а коли прокинувся, ми були вдома, і настав час вечеряти.

Ми їли внизу, в квартирі містера та місіс Кім, – вони здавали нам квартиру. Містер Кім був похмурим кремезним чолов’ягою, якому я, здавалося, подобався, втім, говорив він небагато. Місіс Кім (я називав її Кімі) був мені товаришкою, моєю божевільною корейською нянею-картяркою. Більшу частину часу, коли не спав, я проводив із Кімі. Кухар із моєї мами був поганий, а Кімі могла приготувати що завгодно – від суфле до бі бім боп[13] з сумішшю овочів. Сьогодні, на честь мого дня народження, вона спекла піцу та шоколадний торт.

Ми вечеряли. Всі співали «З днем народження», і я задув свічки. Не пам’ятаю, що загадав. Мені дозволили лягти спати пізніше, ніж зазвичай, бо я все ще був збуджений від усього побаченого, до того ж був поспав пополудні. Я сидів у піжамі на задньому ґанку з мамою і татом та місіс і містером Кім; пив лимонад, дивився на синяву вечірнього неба, слухав цикад і шум телевізорів з інших квартир. Зрештою тато сказав: «Генрі, час спати». Я почистив зуби, помолився й ліг у ліжко. Я був виснажений, але сон не приходив. Тато читав мені якийсь час, а потім, побачивши, що я досі не можу заснути, батьки вимкнули світло, відчинили двері моєї спальні й пішли до вітальні. У нас була угода: вони гратимуть мені, скільки я захочу, однак я повинен слухати, залишаючись у ліжку. І ось, мама сіла за піаніно, тато дістав свою скрипку, і вони грали й співали досить довго. Колискові, романси, ноктюрни – спокійну музику, що мала заспокоїти маленького дикуна у спальні. Нарешті мама прийшла, щоб подивитися, чи я сплю. Напевне, я здавався таким маленьким і напруженим у ліжечку, мов нічна тварина в піжамі.

– Крихітко, ти ще не спиш?

Я похитав головою.

– Ми з татом ідемо спати. З тобою все гаразд?

Я кивнув і вона обійняла мене.

– Сьогодні в музеї було дуже цікаво, так?

– А ми повернемося туди завтра?

– Не завтра, але дуже скоро, добре?

– Добре.

– Добраніч. – Вона залишила двері відчиненими і вимкнула світло в передпокої. – Спи, маленький, спи, очка замруж.

Я чув тихі звуки, хлюпіт води, змив туалету. А тоді все затихло. Встав з ліжка і заклякнув біля вікна. Бачив світло в сусідньому будинку, повз проїхав автомобіль із увімкненим радіо. Ще побув там якийсь час, намагаючись заснути, а потім встав, і все змінилося.

Субота, 2 січня 1988 року, 4:03 ранку / неділя, 16 червня 1968 року 22:46 (Генрі двадцять чотири і п’ять)

Генрі: Зараз 4:03 ранку, надзвичайно холодний січневий ранок, і я саме прямую додому. Був на танцях, і лише трохи напідпитку, але геть виснажений. Намацую у кишені свої ключі в освітленому вестибюлі, і раптом падаю на коліна, у голові паморочиться, мене нудить. Відтак у темряві блюю на кахельну підлогу. Піднімаю голову й бачу червону вивіску з підсвічуванням: «ВИХІД». Коли очі звикають, бачу тигрів, первісних чоловіків із довгими списами, їхніх жінок, одягнених у надто скромні шкури, вовкоподібних собак. Моє серце калатає, і на якусь мить, що з похмілля здається надто довгою, думаю: «От чорт, я потрапив у кам’яний вік», та врешті розумію, що вивіска «ВИХІД», швидше за все, належить XX століттю.

Встаю й, трусячись, прямую до дверей. Під босими ногами льодяна плитка, тіло вкрите гусячою шкірою, волосся сторчма. Цілковита тиша. З кондиціонерів віє холодом. Підійшовши до входу, заглядаю до сусідньої кімнати. У ній повно скляних коробок. У білому світлі вуличних ліхтарів, яке пробивається крізь високі вікна, бачу тисячі жуків. Я в музеї Філда, слава Богу. Стою на місці й глибоко дихаю, намагаючись очистити свої думки. Це місце про щось говорить моїй сплутаній свідомості; намагаюся пригадати, що саме. Мушу щось зробити. Так. Мій п’ятий день народження… там іще хтось був, і я от-от ним стану. Мені потрібен одяг. Так. Авжеж!

Пробігаю через володіння жуків, довгим коридором, який ділить другий поверх навпіл, західними сходами спускаюся на перший поверх; втішений, що попав у період, коли ще не було камер стеження. У місячному світлі наді мною грізно нависають величезні слони, махаю їм рукою, біжучи до сувенірної крамнички праворуч від головного входу. Оглядаю товари й знаходжу кілька речей, що зацікавлюють мене: декоративний ніж для паперу, металева закладка з емблемою музею та дві футболки з динозаврами. Заввиграшки відкриваю замок на вітринах, лише за допомогою шпильки, яку знаходжу поруч із касою, й беру все необхідне. Добре. Тепер повертаюся сходами на третій поверх. Тут «горище», де розташовані лабораторії та кімнати співробітників музею. Проглядаю таблички з іменами на дверях, але жодне мені ні про що не говорить. Нарешті вибираю навмання й просовую закладку, підважуючи замок. Двері піддаються, потрапляю всередину.

Цей кабінет займає В. М. Вільямсон, очевидно, дуже неохайний тип. Кімната переповнена паперами, кавовими горнятами, а сигарети вивалюються з попільничок; на столі – частково складений скелет змії. Швидко оглядаю місце в пошуках одягу, проте нічого не знаходжу. Наступний кабінет належить жінці, Дж. Ф. Бетлі. Третя спроба виявилася вдалою. У кабінеті Д.В. Фітча на вішаку акуратно висить костюм, який мені майже підійшов, хоча рукави й штани трохи короткуваті, а лацкани заширокі. Надягаю під піджак одну з футболок із динозаврами. Босоніж, однак вигляд пристойний. Фітч також тримає у шухляді стола невідкриту пачку печива «Орео», хай благословить його Господь. Привласнюю її та йду, акуратно зачинивши за собою двері.

Де я був, коли побачив себе? Заплющую очі й утома бере своє, ніжачи мене сонними пальцями. Майже падаю з ніг, але опановую себе і пригадую: освітлений зі спини силует чоловіка прямує до мене від вхідних дверей музею. Мені потрібно повернутися у Велику залу.

Коли приходжу туди, все тихо і спокійно. Ходжу поверхом, намагаючись відтворити у пам’яті ту сцену, а тоді зупиняюся біля гардеробної, щоб зліва вийти на місце події. Відчуваю, як кров кипить у голові, чую гул кондиціонерів, свист автомобілів на Лейк-Шор-Драйв. З’їдаю десять «Орео», повільно, акуратно розкриваючи кожне і зшкрябуючи начинку передніми зубами, відкушую від шоколадних половинок маленькі шматочки, щоб довше насолодитися смаком. Поняття не маю, котра година і як довго мені потрібно чекати. Вже майже тверезий і насторожений. Минає час, втім, нічого не відбувається. Нарешті чую м’який глухий звук, зойк. Усе стихає. Чекаю. Відтак тихо встаю, прокрадаюсь до зали, повільно проходжу крізь світло, що відбивається від мармурової підлоги. Стою у дверях і неголосно кличу:

– Генрі.

Нічого. Хороший хлопчик, обережний і тихий. Пробую знову.

– Генрі, все гаразд. Я твій гід, я тут, щоб показати тобі тут усе. Це особлива екскурсія. Генрі, не бійся.

Чую легкий, ледь помітний шум.

– Генрі, я приніс тобі футболку. Так ти не змерзнеш, поки ми оглядатимемо експонати. – Тепер можу розгледіти його, він стоїть на межі світла й темряви. – Ось. Лови.

Кидаю йому футболку, вона зникає, і скоро він виходить на світло. Футболка сягає колін. Мені п’ять років, темне наїжачене волосся, дуже бліде обличчя з карими, майже слов’янськими очима, жилавий, веселий. У п’ять років я щасливий, випещений у нормальних умовах та батьківських руках хлопчик. Утім, із цієї миті все змінюється.

Повільно наближаюсь до нього, нахиляюся й тихо кажу:

– Здрастуй. Генрі, я радий тебе бачити. Спасибі, що сьогодні прийшов.

– Де я? Хто ви? – Його тихий і високий голос відлунням відбивається від холодних кам’яних стін.

– Ти в музеї імені Філда. Мене відрядили сюди, щоб показати тобі дещо, чого вдень не побачиш. Мене також звати Генрі. Хіба не кумедно?

Він киває.

– Хочеш печива? Я завжди їм печиво, коли оглядаю музеї. Так відчуття яскравіші. – Протягую йому пачку «Орео». Він вагається, не знаючи, чи це правильно; голодний, але не знає, скільки можна взяти, щоб не здаватися неввічливим. – Бери стільки, скільки хочеш. Я вже з’їв десять, тому маєш надолужити. – Він бере три. – Що ти найбільше хотів би побачити передусім? – Він хитає головою. – Знаєш, що? Піднімаймося на третій поверх; там тримають усе, що не виставлене у музеї. Добре?

– Добре.

У темряві ми піднімаємося сходами. Він рухається не дуже швидко, тому і я повільно піднімаюся з ним.

– Де мама?

– Вона вдома, спить.

– Це особлива екскурсія, тільки для тебе, тому що сьогодні у тебе день народження. До того ж дорослі такого не роблять.

– Хіба ви не дорослий?

– Я дуже незвичайний дорослий. Моя робота – пригоди. Тому, певна річ, коли я почув, що ти хочеш повернутися сюди, відразу вхопився за шанс показати тобі музей.

– Але як я сюди потрапив? – Він зупиняється на верхній сходинці й зовсім розгублено дивиться на мене.

– Це секрет. Якщо я скажу, ти повинен заприсягтися не розповідати про це нікому.

– Чому?

– Тому що вони не віритимуть тобі. Можеш сказати мамі, або Кімі, якщо хочеш, та більше нікому. Гаразд?

– Гаразд…

Стаю перед ним на коліна, перед своїм невинним «я» і дивлюся йому в очі.

– Клянешся всім найдорожчим?

– Умгу…

– Гаразд. Так ось, ти подорожував у часі. Ти був у своїй спальні, і раптом – клац! – і ти тут! Вечір лише почався, тому в нас досить часу, щоб обдивитися тут усе, перш ніж ти повернешся додому. – Здивований, він мовчить. – Ти зрозумів?

– Але… чому?

– Ну, я й сам ще не збагнув. Коли зрозумію, розповім тобі. Тим часом, маємо рушати. Печиво?

Він бере одне, і ми повільно йдемо коридором. Вирішую проекспериментувати.

– Зайдімо до цієї кімнати. – Ковзаю закладкою вздовж дверей 306 і відчиняю їх. Коли вмикаю світло, бачимо, що по всій підлозі лежать камінці розміром із гарбуз, цілі та половинки, нерівні зовні та з прожилками металу всередині. – Ой, дивися, Генрі. Метеорити.

– Що таке метеорити?

– Камінці, які падають з космосу. – Він дивиться на мене так, наче я сам з космосу. – Спробуємо інші двері? – Він киває. Зачиняю кімнату з метеоритами й пробую інші двері. У цій кімнаті повно птахів. Птахи в імітованому польоті, птахи, що довіку сидітимуть на гілках, голови птахів, пташині опудала. Відкриваю одну із сотень шухляд; там десяток скляних трубок, у кожній з яких крихітні золотисто-чорні птахи; довкола лапок записані їхні назви. Очі Генрі збільшилися до розміру блюдця.

– Хочеш доторкнутися?

– Умгу.

Витягую ватну кульку з горлечка трубки і витрясаю на долоню щиглика. Він зберігає форму трубки. Генрі з любов’ю гладить його маленьку голівку.

– Він спить?

– Щось таке.

Він уважно дивиться на мене, не довіряючи моїй ухильній відповіді. Акуратно повертаю щиглика назад у трубку, ставлю на свої місця вату і трубку, закриваю шухляду. Я так стомився. Навіть саме слово «сон» мене манить, спокушає. Виводжу його в коридор і раптом згадую, що саме мені сподобалось цієї ночі в дитинстві.

– Гей, Генрі. Ходімо в бібліотеку.

Він знизує плечима. Йду, тепер уже швидко, а він біжить, щоб не відстати. Бібліотека на третьому поверсі, у східній частині будівлі. Коли ми приходимо туди, на хвилину завмираю, розглядаючи замки. Генрі дивиться на мене, наче каже: «Ну, от!» Обмацую кишені і знаходжу ніж для паперу. Викручую дерев’яну ручку, а там чудова довга тонка роздвоєна металева вилка. Просуваю одну її половинку в замок і промацую. Чую, як клацнув циліндр, затим просовую іншу половину, а для іншого замка використовую закладку, і presto[14], Сезам, відкрийся!

Нарешті мій супутник справді вражений.

– Як ви це зробили?

– Це не так уже й складно. Я навчу тебе іншим разом. Entrez![15] – Притримую відчинені двері, і він заходить. Умикаю світло, й перед нами являється читальний зал; важкі дерев’яні столи і стільці, бордовий килим, грізний величезний стіл для довідок. Бібліотека музею імені Філда не розрахована на п’ятирічних. Це бібліотека із закритим книгосховищем, яка використовується лише науковцями та дослідниками. Книжкові шафи стоять уздовж усіх стін кімнати, але на них переважно наукові періодичні видання вікторіанської доби у шкіряній палітурці. Книжка, за якою я прийшов, самотньо лежить під склом у величезній дубовій вітрині у центрі кімнати. Відмикаю замок шпилькою і відчиняю скляні дверцята. Насправді, музею варто більш серйозно ставитися до безпеки. Втім, не відчуваю докорів сумління через вторгнення; зрештою, я справжній бібліотекар, постійно щось показую і розповідаю в Ньюбері. Заходжу за стіл для довідок, знаходжу там шматок повсті та кілька підставок і кладу їх на найближчий столик. Відтак згортаю книгу, обережно забираю її з вітрини і кладу на повсть. Дістаю стілець.

– Ось, ставай сюди, щоб краще бачити.

Він вилазить на стілець, і я розгортаю книгу.

Це «Птахи Америки» Одюбона: розкішний, прекрасний фоліант велетенського розміру, майже такий, як мій юний компаньйон. Ця копія найкраща з усіх; я провів багато дощових полуднів, милуючись нею. Розгортаю її на першому ж аркуші, і Генрі, всміхнувшись, дивиться на мене.

– Гагара полярна, – читає він. – Схожа на качку.

– Так, схожа. Б’юсь об заклад, я вгадаю твою улюблену пташку.

Він хитає головою і всміхається.

– Що ставиш?

Він дивиться на себе в футболці з тірексом і знизує плечима. Знаю це відчуття.

– Як щодо цього: якщо я відгадаю, ти маєш з’їсти печиво, і, якщо я не відгадаю, ти маєш з’їсти печиво.

Він обдумує це і вирішує, що нічого не втратить. Розгортаю на сторінці «фламінго». Генрі сміється.

– Відгадав?

– Так!

Легко бути всезнавцем, коли все це вже було.

– Добре, ось тобі печиво. І собі візьму одне, за те, що відгадав. Але ми притримаємо печиво, поки не закінчимо переглядати книжку; ми ж не хочемо насипати крихт на сіалії, так?

– Так!

Він ставить «Орео» на бильце крісла, й ми повертаємося на початок книжки; повільно перегортаємо сторінки, розглядаючи птахів, що здаються більш живими, ніж справжні, які в скляних трубках далі по коридору.

– Ось велика блакитна чапля. Вона справді велика, більша, ніж фламінго. Ти бачив колібрі?

– Сьогодні бачив!

– Тут, у музеї?

– Ага.

– Почекай, коли побачиш вживу. Вони схожі на крихітні вертольотики, їхні крила так швидко рухаються, що бачиш лише розмитий слід.

Перегортаючи кожну сторінку, наче застилаєш ліжко; величезний лист паперу повільно піднімається вгору і перевертається. Генрі уважно спостерігає, кожного разу чекаючи нового дива, й стиха задоволено мугикає, побачивши канадського журавля, американську лиску, гагарку велику чи чубату жовну. Коли ми дістаємось останнього аркуша із зображенням «пуночка», він нахиляється і торкається сторінки, трепетно погладжуючи витиснуту назву. Дивлюся на нього, дивлюсь на книжку, пригадую цю книжку саме в цей момент, першу книжку, яку я полюбив. Пам’ятаю, як хотів заповзти в неї і заснути.

– Втомився?

– Ага.

– Ходімо?

– Добре.

Закриваю «Птахи Америки», повертаю фоліант у скляний будиночок, відкриваю його на сторінці «фламінго», закриваю вітрину й замикаю її. Генрі зістрибує зі стільця і з’їдає своє «Орео». Повертаю повсть на стіл, засовую стілець. Генрі вимикає світло, і ми виходимо з бібліотеки.

Блукаємо, по-дружньому розмовляючи про все, що літає та повзає, і їмо печиво. Генрі розказує мені про маму й тата, про місіс Кім, яка вчить його робити лазанью, і про Бренду, яку я забув, найкращу подругу мого дитинства, поки її сім’я не переїхала до Тампи, штат Флорида, – це станеться десь через три місяці. Ми стоїмо перед Бушменом, легендарною східною горилою, чиє величне опудало вражено дивиться на нас зі свого невеличкого мармурового стенду в холі на першому поверсі, коли Генрі раптом скрикує, тягнеться до мене; я підхоплюю його, проте він зникає. У моїх руках лише тепла порожня тканина футболки. Зітхаю й підіймаюся сходами, щоб самому порозглядати мумії якийсь час. Моє юне «я» зараз удома, забирається в ліжко. Пам’ятаю, пам’ятаю. Я прокинувся вранці, і все це видалось мені прекрасним сном. Мама розсміялася і сказала, що подорожі у часі – це цікаво, вона би теж хотіла спробувати.

Це був перший раз.

Перше побачення, частина друга

П’ятниця, 23 вересня 1977 року (Генрі тридцять шість, Клер шість)

Генрі: Чекаю в долині. Чекаю трохи віддалік від галявини, голий, бо ані одягу, який Клер тримає для мене у коробці під каменем, ані самої коробки немає; тож просто радію погожому ранку ймовірно, десь на початку вересня невідомо якого року. Присідаю навшпиньки у високій траві. Роздивляюсь. Коробки з одягом немає – це свідчить про те, що я у часі, коли ми з Клер іще не зустрілись. Можливо, Клер іще навіть не народилась. Так уже й раніше бувало, і від цього боляче. Сумую за Клер і якийсь час ховаюсь голий на галявині, не наважуючись з’явитися поблизу її сім’ї. З тугою думаю про яблуні у західній частині долини. У цю пору року там уже мають бути маленькі, кислі, обгризені оленями, але їстівні яблука. Я чую стукіт дверцят і визираю з трави. Стрімголов біжить дитина. Коли вона спускається стежкою в траві, моє серце стискається: на галявину вбігає Клер.

Вона дуже юна. Дівчинка нічого не помічає, вона сама. Досі у своїй шкільній формі, зеленому светрі й білій блузці, у гольфах та шкільних черевичках, вона тримає у руках пакет «Маршал Філд» і пляжний рушник. Клер розстеляє його на траву і висипає вміст пакета: письмові знаряддя, які лише можна собі уявити. Старі кулькові ручки, маленькі стесані олівці з бібліотеки, кольорова крейда, ароматизовані фломастери, чорнильна ручка. У неї також пачка бланків з офісу батька. Вона все розкладає, підправляє стос паперу, а потім продовжує по черзі розписувати кожну ручку та олівець, вимальовуючи акуратні лінії і завитки, сама собі наспівуючи. Дослухавшись, за якусь мить впізнаю мелодію пісні з серіалу «Шоу Діка Ван Дайка».

Не знаю, що робити. Клер спокійна, зосереджена на своєму. Мабуть, їй близько шести років; якщо зараз вересень, то, ймовірно, вона лишень пішла у перший клас. Очевидно, що дівчинка не чекає на мене; я – незнайомець, а найперше, чому вчать у першому класі, – це не контактувати з голими незнайомцями, які з’явилися у твоєму улюбленому таємному місці, називають тебе на ім’я і просять не казати про це твоїй мамі і татові. Хотілось би знати, чи сьогодні той час, коли ми зустрінемось уперше, чи цей день ще попереду. А може, мені слід сидіти тихо? Клер піде собі, і я зможу погризти отих яблук і вкрасти якесь прання, або повернусь до свого безпомилково розробленого плану.

Опам’ятовуюсь від своїх фантазій, розуміючи, що Клер дивиться просто на мене. Запізно усвідомлюю, що наспівував пісню разом із нею.

– Хто тут? – шепоче вона. Клер, наче розлючена гуска, – видно лише шию і ноги. Швидко міркую.

– Вітаю тебе, людино, – привітно виголошую.

– Марку! Ти ідіот!

Клер шукає чим би пожбурити в мене, і вирішує кинути черевиками з важкими гострими каблуками. Вона миттю знімає їх і таки кидає. Не думаю, що Клер добре бачить мене, але їй щастить і вона поціляє одним із них у мій ніс. Моя губа кровить.

– Будь ласка, не роби цього, – кажу.

У мене немає чим зупинити кров, тому притискаю губу рукою й продовжую приглушено говорити. Моя щелепа болить.

– Хто ти? – злякано питає Клер.

Я теж наляканий.

– Генрі. Клер, я – Генрі. Я не скривджу тебе і прошу: не кидай більше нічого у мене.

– Віддай мої черевики. Я тебе не знаю. Чому ти ховаєшся? – запитує Клер, сердито дивлячись на мене.

Кидаю її черевики назад на галявину. Вона ловить їх і тримає, націлюючись.

– Я ховаюсь, бо загубив свій одяг і не знаю, що робити. Я прийшов здалеку, хочу їсти, нікого тут не знаю, і в мене кров.

– Звідки ти прийшов? Звідки ти знаєш, як мене звати?

Чиста правда, і нічого, крім правди.

– Я прийшов з майбутнього. Я мандрівник у часі. А ми з тобою друзі в майбутньому.

– Люди мандрують у часі лише у кіно.

– Це те, у що ми хочемо вірити.

– Чому?

– Якби всі мандрували у часі, там було б забагато людей. Так само, як під час поїздки до бабусі Ебшир минулого Різдва, коли потрібно було пройти через аеропорт О’Хара, переповнений людьми. Ми, мандрівники у часі, не хочемо самі наламати дров, тому ми замовчуємо це.

Клер обмірковує те, що я сказав.

– Виходь.

– Позич мені рушник.

Вона піднімає його, й усі ручки та олівці розлітаються. Вона кидає рушник у мене, хапаю його й повертаюсь спиною, обмотуючи ним талію. Рушник яскравий, рожево-помаранчевий з виразним геометричним малюнком. Саме належний одяг, щоб уперше зустрітись зі своєю майбутньою дружиною. Повертаюсь, виходжу на галявину й сідаю на камінь, з почуттям гідності, наскільки це можливо. Клер тримається якомога далі й залишається на галявині. Вона все ще стискає в руках черевики.

– У тебе кров.

– Так. Ти кинула у мене черевиком.

– Та ти що.

Якийсь час ми мовчимо. Намагаюсь виглядати безпечним і люб’язним. Це має велике значення для Клер у дитинстві, оскільки небагато людей люб’язні.

– Ти глузуєш з мене.

– Ніколи б цього не робив. Чому ти так подумала?

Клер неймовірно вперта.

– Ніхто не мандрує в часі. Ти брешеш.

– А Санта-Клаус?

– Що?

– Так, так. Гадаєш, як він за одну ніч роздає стільки подарунків? Він просто постійно повертає час на кілька годин назад поки не спуститься у кожен димар.

– Санта-Клаус – чарівник. А ти – не Санта.

– Ти маєш на увазі, що я не чарівник? Нічого собі, Луїз, а ти «міцний горішок».

– Я не Луїз.

– Я знаю. Ти Клер. Клер Енн Ебшир, народилась двадцять четвертого травня 1971 року. Твої батьки Філіп та Люсіль Ебшир, ти живеш з ними, бабусею, братом Марком та сестрою Алісією он у тому великому будинку.

– Те, що ти це знаєш, не означає, що ти з майбутнього.

– Якщо ти трохи побудеш тут, то побачиш, як я зникну.

Я відчув, що можу розраховувати на цей аргумент, бо колись Клер сказала мені, що це її найбільше вразило під час нашої першої зустрічі.

Знову западає мовчанка. Клер переминається з ноги на ногу й відганяє комара.

– Ти знайомий з Санта-Клаусом?

– Особисто – ні.

Я зупинив кровотечу, але, мабуть, вигляд у мене кепський.

– Гей, Клер, може, ти маєш лейкопластир? Чи трохи їжі? Мандруючи у часі, я завше дуже голодний.

Вона обдумує те, що я кажу. Опускає руку в кишеню светра й дістає шоколадку «Герші», уже надкушену. Кидає мені.

– Дякую. Я люблю такі.

Я їм акуратно, але дуже швидко. Рівень цукру в моїй крові впав. Кладу обгортку в її пакет. Клер задоволена.

– Ти їси, як собака.

– Не може бути! – дуже ображено кажу. – У мене протиставні великі пальці на обох руках.

– Що таке «протиставні великі пальці»?

– Зроби ось так, – кажу їй, показуючи знак «о’кей».

Клер робить так, як я кажу.

– Наявність протиставних великих пальців означає, що ти можеш зробити отак. А ще те, що ти можеш відкривати банки, зав’язувати черевики і робити інші речі, які не вміють робити тварини.

Клер така відповідь не влаштовує.

– Сестра Кармеліта каже, що у тварин немає душі.

– Звісно, у тварин є душа. Звідки вона таке взяла?

– Вона казала, що так казав Папа.

– Папа – жалюгідний старий. У тварин набагато кращі душі, ніж у нас. Вони ніколи не брешуть і не хизуються.

– Вони їдять один одного.

– Так, вони мусять їсти одне одного; вони ж не можуть піти у «Дейрі Квін» і купити великий ріжок ванільного морозива з посипкою.

Для Клер це найулюбленіша в світі річ (у дитинстві, бо коли вона виросла, її улюбленою їжею стали суші, особливо суші у «Катсу», що на Петерсон-авеню).

– Можна ж їсти траву.

– І ми могли б, але не їмо. Ми їмо гамбургери.

Клер сідає скраю галявини.

– Ета каже, що мені не слід розмовляти з незнайомцями.

– Гарна порада.

Знову западає мовчанка.

– Коли ти зникнеш?

– Коли зберусь і буду готовий. Тобі нудно зі мною?

Клер закочує очі.

– Над чим ти зараз працюєш? – запитую.

– Над каліграфією.

– Можна подивитись?

Клер обережно підводиться і підбирає кілька аркушів, грізно дивлячись на мене. Повільно нахиляюсь уперед і витягую руки так, ніби вона ротвейлер; вона швиденько тицяє мені аркуші й відступає. Уважно розглядаю їх, наче вона щойно дала мені кілька оригінальних замальовок Брюса Роджерса[16] для «Кентавра»[17], або «Келлську Книгу»[18] чи щось подібне. Вона писала друкованими літерами, все більшими і більшими «Клер Енн Ебшир». Усі верхні та нижні елементи літер закручені, й усередині всіх завитків усміхнені личка. Вигляд досить гарний.

– Мило.

Клер задоволена, як і завжди, коли вона чує, що її роботу хвалять.

– Я могла б зробити таке і для тебе.

– Я не проти. Але мені нічого не можна брати зі собою, коли я мандрую в часі. Може, ти збережеш це для мене, а я просто милуватимусь цим, поки буду тут.

– Чому тобі не можна нічого брати зі собою?

– Ну, подумай як слід. Якби ми – мандрівники в часі – почали брати зі собою речі, скоро світ перетворився б на великий безлад. Скажімо, я взяв зі собою трохи грошей у минуле. Я міг подивитись усі виграшні номери у лотереї і назви футбольних команд, тому міг би виграти купу грошей. Це не дуже чесно, правда? Чи коли б я був справді нечесним, то міг би красти і забирати все у майбутнє, де ніхто би мене не знайшов.

– Ти міг би бути піратом!

Здається, я так подобаюсь Клер у ролі пірата, аж вона забуває, що я небезпечний незнайомець.

– Ти міг би заховати гроші і зробити карту скарбів, закопавши їх у майбутньому.

Приблизно так ми з Клер забезпечуємо собі наш бездумний стиль життя. Подорослішавши, Клер вважає його, м’яко кажучи, аморальним, проте він дає нам переваги на фондовій біржі.

– Чудова ідея. Але мені не так потрібні гроші, як одяг.

Клер дивиться на мене, сумніваючись.

– У твого батька є якийсь непотрібний одяг? Навіть пара штанів підійде. Тобто, зрозумій мене правильно, мені подобається цей рушник, але я родом з місць, де зазвичай носять штани.

Філіп Ебшир трохи нижчий за мене і на тридцять фунтів товстіший. У його штанах я здаюся собі смішним, але вони зручні.

– Я не знаю…

– Добре, не треба просто зараз їх нести. Але було б добре, якби ти взяла їх, коли я прийду наступного разу.

– Наступного разу?

Знаходжу чистий аркуш паперу й олівець. Пишу друкованими літерами: «ЧЕТВЕР, ДВАДЦЯТЬ ДЕВ’ЯТЕ ВЕРЕСНЯ 1977 РОКУ, ПІСЛЯ ВЕЧЕРІ». Передаю листок Клер, і вона насторожено бере його. Мій зір розпливається. Чую, як Ета кличе Клер.

– Це секрет, Клер, домовились?

– Чому?

– Не можу сказати. Зараз мені треба піти. Було приємно з тобою познайомитись. Не будь надто довірливою.

Простягаю руку, і Клер мужньо приймає її. Ми тиснемо одне одному руки, відтак я зникаю.

Середа, 9 лютого 2000 року (Клер двадцять вісім, Генрі тридцять шість)

Клер: Нині близько шостої години ранку, я сплю легким романтичним сном, як і зазвичай о цій порі. Раптом Генрі будить мене і я розумію, що він десь був. Генрі матеріалізується практично зверху на мені й кричить, ми налякали одне одного. Він починає сміятись і перевертається, а я озираюсь, дивлюсь на нього і бачу на його губах кров. Зриваюсь, щоб взяти серветку. Генрі все ще сміється, коли я повертаюсь і витираю його губу.

– Як це сталось?

– Ти кинула у мене черевиком.

Не пам’ятаю, щоб колись щось кидала у Генрі.

– Не кидала.

– Кидала. Ми зустрілись уперше, і щойно ти побачила мене, то сказала: «Це чоловік, за якого я вийду заміж» і «заліпила» мені. Я завжди казав, що ти добре розбираєшся в людях.

Четвер, 29 вересня 1977 року (Клер шість, Генрі тридцять п’ять)

Клер: Календар на татовому столі показав цього ранку те ж саме, що написав на папері той чоловік. Нел зварила некруте яйце для Алісії, а Ета кричала на Марка, бо він не робив домашнє завдання і грав у фрізбі зі Стівом. Я запитала Ету, чи можна взяти якийсь одяг з валіз, маючи на увазі валізи на горищі, де ми граємося у перевдягання. Ета запитала: «Навіщо?», а я відповіла: «Хочу погратися у перевдягання з Меґан». Ета розсердилась, сказавши: «Час іти до школи, а про ігри слід думати, коли повернешся додому». Тому я пішла до школи, де в нас було додавання, борошняні жуки і словесність, а після обіду французька, музика та релігія. Увесь день я хвилювалася через штани для того чоловіка, тому що вони йому, здається, були дуже потрібні. Тож, повернувшись додому, знову пішла запитати про них Ету, але вона була у місті. Зате Нел дозволила мені облизати з міксера крем для торта, Ета ж цього ніколи не дозволяла, бо «станеш помаранчево-жовтою, як лосось». Мама щось писала, і я вже хотіла піти без дозволу, проте вона запитала: «Що там, крихітко?» Тому я запитала в неї дозволу, і вона сказала, що можна подивитись у сумках «Гудвіл» і взяти все, що я захочу. Отож я пішла в пральню, позаглядала в мішки для доброчинності й знайшли три пари батькових штанів. На одних була велика дірка від сигарет, тому я взяла тільки дві пари. Також знайшла білу сорочку, з таких, як тато носить на роботу; краватку з рибками на ній і червоний светр. А ще жовтий банний халат, який тато носив, коли я була маленькою, і який пахнув татом. Я поклала одяг в сумку, а сумку – в комірчину при вході. Коли звідти виходила, мене побачив Марк і спитав: «Що це ти робиш, дурепо?» А я відповіла: «Нічого, дурню». Він потягнув мене за волосся, а я сильно наступила на його ногу. Він заплакав й пішов жалітися. А я пішла в свою кімнату і гралася в телебачення з містером Ведмедем і Джейн. Джейн була кінозіркою, а містер Ведмідь розпитував її про те, як це – бути кінозіркою, і вона розповідала, що насправді хоче стати ветеринаром, але оскільки неймовірно красива, то мусить бути кінозіркою; містер Ведмідь сказав, що вона могла би бути ветеринаром, коли зістариться. Постукала Ета і спитала: «Чому ти наступила Марку на ногу?», а я сказала: «Тому що Марк ні з того ні з сього почав тягнути мене за волосся». Ета сказала: «Обоє добре їсте мені нерви» – і пішла, тож усе добре. Ми повечеряли тільки з Етою, тому що тато і мама пішла на вечірку. У нас була смажена курка, трохи гороху і шоколадний торт. Марку дістався найбільший шматок, але я нічого не сказала, тому що облизувала крем зі збивачки. І от після вечері я запитала Ету, чи можна піти погуляти, а вона спитала, чи було щось на домашнє завдання, і я сказала: «Орфографічна вправа та принести листя на урок образотворчого мистецтва», і вона відповіла: «Добре, але поки не стемніло». Тому я взяла свій синій светр з зебрами, схопила сумку і пішла на галявину. Чоловіка там не було, тож я трохи посиділа на камені й вирішила краще пошукати листочки. Затим я повернулась до саду, знайшла кілька листочків з маминого деревця, пізніше вона сказала мені, що то гінкго, і трохи листя з клена та дуба. Потім повернулася на галявину, його й досі не було. Я подумала, що він просто вигадав, що прийде, і, зрештою, не надто йому були потрібні штани. А ще подумала, що, певне, Рут мала рацію, бо коли я розповіла їй про цього чоловіка, вона сказала, що я вигадую, бо люди не зникають в реальному житті, хіба що у телевізорі. А може, це був сон, як тоді, коли помер Бастер, а мені наснилося, що він живий, у своїй клітці; я прокинулася, а Бастера не було, і мама сказала, що сни відрізняються від реального життя, хоча теж важливі. Холоднішало, і я подумала, що, може, просто залишу сумку, і якщо той чоловік прийде, то візьме собі штани. Та коли я поверталася стежкою, почувся шум і хтось сказав: «От дідько, як боляче». І тоді мені стало страшно.

Генрі: З’явившись, гепаюсь об камінь і здираю коліна. Опиняюсь на галявині, сонце красиво ховається над деревами в захопливому вибуху помаранчевого та червоного, наче з картин Тернера. Галявина порожня, за винятком сумки з одягом; швидко здогадуюсь, що його залишила Клер, і це, ймовірно, один із днів одразу ж після нашої першої зустрічі. Клер ніде не видно, тихо кличу її. Відповіді немає. Копирсаюся в сумці з одягом. У ній пара бавовняних літніх штанів і чудова пара коричневих шерстяних штанів, огидна краватка з фореллю, светр із логотипом Гарварду, біла оксфордська сорочка з брудним коміром та плямами від поту під руками і на додачу вишуканий шовковий халат із монограмою «Філіп» і великою діркою над кишенею. Усі ці речі, за винятком краватки, мені знайомі, я радий їх бачити. Надягаю бавовняні штани, светр і благословляю, очевидно спадковий, хороший смак та здоровий глузд Клер. Прекрасно почуваюся; за винятком відсутності взуття, я добре оснащений усім, що потрібно для мого поточного розташування в просторово-часовому континуумі.

– Спасибі, Клер, ти чудово впоралася, – тихо промовляю.

Я здивований, коли вона з’являється на галявині. Швидко темніє, і Клер видається такою крихітною й переляканою в напівтемряві.

– Привіт.

– Привіт, Клер. Дякую за одяг. Він чудовий. У ньому мені сьогодні буде добре і тепло.

– Мушу скоро йти.

– Добре, бо майже стемніло. Завтра в школу?

– Умгу.

– Яке сьогодні число?

– Четвер, двадцять дев’яте вересня 1977 року.

– Дуже корисна інформація. Дякую.

– А чому ти цього не знаєш?

– Ну, я щойно сюди потрапив. Кілька хвилин тому був понеділок, двадцять сьоме березня 2000 року. Був дощовий ранок, і я готував собі тост.

– Але ти записав це мені.

Вона виймає фірмовий бланк юридичного бюро Філіпа і протягує мені. Підходжу до неї і беру його. Мені цікаво побачити дати, старанно написані великими друкованими літерами моєю рукою. Замовкаю і шукаю кращого способу пояснити дитині, якою зараз є Клер, химери подорожей у часі.

– Це як от… ти вмієш користуватися магнітофоном?

– Ага.

– Гаразд. От ти вставляєш касету, і вона грає від початку до кінця, так?

– Так…

– Таке і твоє життя: ти прокидаєшся вранці, їси сніданок, чистиш зуби, і йдеш до школи, так? Ти не встаєш і раптом опиняєшся в школі на обіді з Гелен і Рут, і тоді раптом ти вдома одягаєшся, так?

Клер хихикає.

– Правильно.

– А у мене все по-іншому. Тому що я – мандрівник у часі, я часто стрибаю з одного часу в інший. От уяви: ти вставила касету, вона трохи пограла, а потім ти сказала: «О, я хочу послухати цю пісню ще раз», тому прослуховуєш цю пісню, а тоді хочеш повернутися туди, де зупинилася, але перемотуєш плівку занадто далеко вперед, повертаєшся знову, та плівка й досі задалеко. Розумієш?

– Приблизно.

– Ну, це не найкраща аналогія в світі. В принципі, іноді я гублюся в часі, і не знаю куди мене закинуло.

– Що таке аналогія?

– Це коли ти намагаєшся щось пояснити, розповідаючи про схожі речі. Наприклад, на даний момент мені в цьому светрі так затишно, як жучку в килимку, а ти така гарна, хоч картину малюй, а Ета буде зла, як собака, якщо ти скоро не прийдеш.

– Ти спатимеш тут? Може, прийдеш до нас, у нас є кімната для гостей.

– Боже, як мило з твого боку. На жаль, мені не можна зустрічатися з твоєю сім’єю до 1991 року.

Клер геть спантеличена. Гадаю, частина проблеми в тому, що вона не може собі уявити дати, що виходять за межі сімдесятих. Пам’ятаю, мав ту ж проблему з шістдесятими, коли був у її віці.

– Чому ні?

– Це частина правил. Люди, які подорожують у часі, не повинні спілкуватися зі звичайними людьми, коли відвідують їхній час, бо можуть накоїти проблем.

Насправді, я в це не вірю. Усе відбувається так, як і має відбуватися, один раз і лише один раз. Я не прихильник розщеплення всесвітів.

– Але ти говориш зі мною.

– Ти особлива. Смілива, розумна, добре зберігаєш секрети.

Клер збентежена.

– Я сказала Рут, але вона не повірила мені.

– А. Не переймайся цим. Мені теж далеко не всі люди вірять. Особливо лікарі. Лікарі нічому не вірять, якщо ти їм це не доведеш.

– Я вірю тобі.

Клер стоїть десь за п’ять футів від мене. Її маленьке бліде обличчя вловлює останнє помаранчеве світло заходу. Її волосся щільно зв’язане у кінський хвіст, на ній сині джинси і темний светр із зебрами на грудях. Її кулаки стиснуті, вона видається енергійною та рішучою. Наша дочка, – з жалем думаю, – була б такою ж.

– Спасибі, Клер.

– Тепер я мушу йти.

– Гарна ідея.

– Ти повернешся?

У пам’яті відтворюю список дат.

– Я повернуся шістнадцятого жовтня, у п’ятницю. Одразу після школи йди сюди. Принеси маленький блакитний щоденник, який Меґан подарувала тобі на день народження і синю кулькову ручку.

Повторюю дату, дивлячись на Клер, щоб переконатися, що вона запам’ятає.

– Au revoir[19], Клер.

– Au revoir…

– Генрі.

– Au revoir, Генрі.

Її акцент кращий, ніж у мене. Клер повертається і біжить доріжкою в обійми свого освітленого гостинного будинку, а я повертаюсь у темряву й блукаю галявиною. Пізніше ввечері викидаю краватку в сміттєвий контейнер позаду закусочної «У Діни».

Уроки виживання

Четвер, 7 червня 1973 року (Генрі двадцять сім і дев’ять)

Генрі: Стою через дорогу від Чиказького інституту мистецтв сонячного червневого дня 1973 року в компанії себе, дев’ятирічного. Він прибув із наступної середи, я – з 1990 року. У нас попереду цілий полудень і вечір, щоб розважитися, як забажаємо, тож ми прийшли до одного з найвеличніших музеїв мистецтва в світі, щоб навчитися шастати по кишенях.

– Може, просто розглянемо роботи? – благає Генрі. Він нервує, раніше такого ще не робив.

– Ні, ти мусиш це вміти. Як ти виживатимеш, якщо не вмітимеш красти?

– Жебракуватиму.

– Жебракувати – жахливо нудно, і тебе може загребти поліція. Тепер слухай: коли ми увійдемо всередину, я хочу, щоб ти тримався окремо від мене і вдавав, що ми незнайомі. Але далеко не відходь, щоб я міг бачити, що я роблю. Коли я щось тобі дам, то не впусти це, а хутко клади в кишеню. Домовилися?

– Думаю, так. Може, ходімо, подивимося на святого Георгія?

– Добре.

Ми переходимо Мічиґан-авеню і минаємо студентів та домогосподарок, що гріються на сонці на музейних сходах. Проходячи повз бронзових левів, Генрі торкається одного з них.

Через усе це я не надто добре почуваюся. З одного боку, навчаю себе конче необхідним навичкам виживання. Інші уроки з цієї серії включають крадіжки в магазинах, побиття людей, зламування замків, лазіння по деревах, водіння авто, дослідження вмісту сміттєвих баків та використання дивних речей, – приміром, жалюзі чи покришку від сміттєвого бака, – як зброю. З іншого боку, я псую бідолашного невинного себе-дитину. Втім, хтось мусить це зробити.

Сьогодні вхід безкоштовний, тому тут велелюдно. Ми стоїмо в черзі, проходимо у вхідні двері й повільно підіймаємося величезними центральними сходами. Входимо у Європейські галереї й рухаємося у зворотному напрямку від Нідерландів сімнадцятого століття до Іспанії п’ятнадцятого століття. Святий Георгій, як завжди, стоїть напоготові, щоб проштрикнути дракона тонким списом, поки рожево-зелена принцеса з примітною скромністю чекає на середньому плані. Я зі собою молодшим усім серцем любимо дракона-жовтопузика й завжди раді бачити, що його смертний час іще не настав.

Ми з Генрі зо п’ять хвилин стоїмо перед полотном Бернардо Мартореллі, а тоді Генрі повертається до мене. Зараз у галереї лише ми.

– Це не важко, – кажу. – Будь уважний. Шукай когось роззявкуватого. Визнач, де у нього гаманець. Більшість чоловіків носить його або в задній кишені штанів, або у внутрішній кишені піджака. В жінок шукай у сумочці за спиною. На вулиці ти можеш просто вихопити сумочку, але впевнись, що зможеш обігнати тих, хто може кинутися за тобою навздогін. Набагато спокійніше, якщо ти витягнеш гаманець, не привертаючи нічиєї уваги.

– Я бачив фільм, у якому герої тренувалися на костюмі з маленькими дзвіночками. І якщо хтось торкався костюма, тягнучи гаманець, дзвіночки дзеленчали.

– Так, я пам’ятаю цей фільм. Можеш спробувати це вдома. Тепер – за мною.

Веду Генрі з п’ятнадцятого у дев’ятнадцяте століття, і раптом ми потрапляємо у середину епохи французького імпресіонізму. Інститут мистецтв відомий своєю колекцією імпресіонізму. Подобається це мені чи ні, та, як завжди, ці кімнати вщент заповнені людьми, які прагнуть хоч оком глипнути на «Недільний день на острові Гранд-Жатт»[20], чи «Копицю» Моне. Генрі не може бачити через голови дорослих, тому втрачає шанс помилуватися картинами, проте він у будь-якому випадку надто нервує, щоб роздивлятись їх. Оглядаю кімнату. Якась жінка схилилась над малюком, який крутиться і верещить. Напевне, йому час спати. Киваю Генрі й рушаю до неї. На її сумочці, що висить через плече поза спиною, проста застібка. Жінка цілковито зосереджена на тому, щоб змусити дитину замовкнути. Вона якраз навпроти «Мулен Руж» Тулуз-Лотрека. Вдаю, що розглядаю картину, підходжу, штовхаю її, змусивши жінку гойднутися вперед, підхоплюю її за руку. «Вибачте, даруйте, я не побачив, усе гаразд? Тут так багато людей…» Моя рука в її сумочці, вона розгублена, у неї темні очі, довге волосся, великі груди, вона й досі намагається скинути вагу, яку набрала під час вагітності. Перехоплюю її погляд, коли знаходжу гаманець, і поки вибачаюся, він переходить у рукав мого піджака. Ковзаю по ній очима, усміхаюся, повертаюся, йду, оглядаючись через плече. Вона піднімає хлопчика і трохи розчаровано дивиться мені вслід. Усміхаюся і йду, йду. Спускаюся сходами до Молодіжного відділу музею, Генрі йде за мною. Ми зустрічаємося біля чоловічого туалету.

– Якось дивно, – каже Генрі. – Чому вона так дивилася на тебе?

– Вона самотня, – м’яко пояснюю. – Можливо, її чоловік рідко буває поруч.

Втискаємось у кабінку, я відкриваю гаманець. Її звати Деніз Радкі. Вона живе у Вілла-Парку, Іллінойс. Вона – працівниця музею і випускниця університету Рузвельта. Із собою мала двадцять два долари та копійки. Мовчки показую все це Генрі, кладу в гаманець, як було, і віддаю йому. Ми виходимо з кабінки, з туалету, прямуємо до вхідних дверей музею.

– Віддай охоронцю. Скажеш, що знайшов на підлозі.

– Чому?

– Він нам не потрібний. Я просто показував тобі, як це робиться.

Генрі біжить до охоронця – чорношкірої жінки в літах, яка всміхається і злегка обіймає Генрі. Він неспішно вертається, і ми йдемо на невеликій відстані одне від одного. Я йду попереду, довгим темним коридором, у якому через деякий час розмістять виставку декоративного мистецтва, і який вестиме до ще не існуючого крила музею, а поки що завішаний плакатами. Шукаю потенційну жертву, і просто переді мною – ідеальна ілюстрація мрій кишенькового злодія. Низький, опецькуватий, засмаглий, у бейсболці, поліестрових шортах та світло-блакитній сорочці з короткими рукавами, здавалося, він просто не туди звернув, йдучи з Ріґлі-Філд[21]. Він розповідає своїй непримітній дівчині про Вінсента Ван Гога.

– І от він відрізає своє вухо і віддає своїй дівчині, – а тобі б сподобався такий дарунок, га? Вухо! Отак. От його й запхали в дурку.

Щодо нього в мене жодних сумнівів. Він поволі проходжається, верзе дурниці, у блаженному невіданні, а з лівої задньої кишені штанів випирає гаманець. Живіт у нього великий, а от заду майже немає, і гаманець аж благає мене витягти його. Неквапливо простую за чоловіком. Генрі чудово бачить, як майстерно я просовую великий і вказівний пальці в кишеню жертви й витагаю гаманець. Вони й далі рухаються вперед, я ж відступаю, передаю Генрі гаманець, і поки він засовує його в кишеню штанів, іду далі.

Показую Генрі й інші прийоми: як витягнути гаманець із внутрішньої нагрудної кишені піджака; як прикрити свою руку, поки вона всередині жіночої сумочки; шість способів відволікти людину, поки витягуєш її гаманець; як витягти гаманця із наплічника; як невимушено змусити людину показати, де вона тримає гроші. Він почувається більш розкуто, йому навіть починає це подобатись. Зрештою кажу:

– Гаразд. Тепер ти.

– Я не можу. – Він мовби кам’яніє.

– Звісно, можеш. Роздивись довкола. Знайди когось. – Ми у залі японських гравюр та естампів. Тут повно старих пані.

– Не тут.

– Добре. Де?

На якусь мить він замислюється.

– У ресторані.

Повільно йдемо в ресторан. Дуже чітко це пам’ятаю. Мене скував жах. Я глянув на юного себе й ще раз переконався – білий, мов стіна. Усміхаюся, бо знаю, що ж трапиться далі. Ми стоїмо в самому кінці черги у ресторан. Генрі задумливо оглядається.

Перед нами у черзі стоїть високий чоловік середнього віку в прекрасно скроєному коричневому легкому костюмі; побачити, де у нього гаманець просто неможливо. Генрі підходить до нього, тримаючи у витягнутій руці один із гаманців, які я поцупив раніше.

– Сер? Це ваш? – спокійно питає Генрі. – Він був на підлозі.

– Що? А, ні. – Чоловік перевіряє праву задню кишеню штанів, знаходить гаманець, нахиляється до Генрі, щоб краще його чути, бере в нього гаманець, відкриває. – Ого, тобі краще віднести його охороні, тут… чимало грошей.

На чоловікові окуляри з товстими скельцями, і поки він розглядає через них Генрі й звертається до хлопця, той просовує руку попід піджак чоловіка й цупить гаманець. Оскільки на Генрі футболка з коротким рукавом, я проходжу поруч, і він передає гаманця мені. Високий худий чоловік у коричневому костюмі вказує на сходи, пояснюючи Генрі, як повернути гаманець. Генрі неспішно йде у напрямку, вказаному чоловіком, я простую за ним, обганяю і веду через музей до виходу, повз охоронців на Мічиґан-авеню і в південному напрямку. Відтак, підсміюючись, як одержимі, ми опиняємось у «Мистецькому кафе», де смакуємо молочні коктейлі та смажену картоплю, витративши трохи незаконно здобутого добра. Опісля викидаємо усі гаманці в якусь поштову скриньку, вже без готівки, і я винаймаю нам кімнату в «Палмер-гаузі».

– Ну? – питаю, сидячи на краю ванни і спостерігаючи, як Генрі чистить зуби.

– О у? – відповідає Генрі з повним ротом зубної пасти.

– Що думаєш?

Він спльовує.

– Щодо чого?

– Кишенькових крадіжок.

Генрі дивиться на мене із дзеркала.

– Нормально. – Він повертається і дивиться просто на мене. – Я впорався!

На його обличчі широка посмішка.

– Ти чудово впорався.

– Так! – Посмішка згасає. – Генрі, мені не подобається подорожувати часом самому. З тобою краще. Ти не міг би завжди бути зі мною?

Він стоїть спиною до мене, проте ми дивимось одне на одного через дзеркало. Бідолашний маленький я: у цьому віці в мене худа спина, а лопатки випирають, наче зачатки крил. Він повертається, чекаючи на відповідь, і я знаю, що мушу сказати йому – собі. Підходжу, лагідно повертаю його й ставлю поруч, і от ми пліч-о-пліч, на рівні голів, обличчям до дзеркала.

– Дивись.

Ми вивчаємо власне відображення, яке подвоюється у розкішному, багато прикрашеному золотом дзеркалі ванної кімнати «Палмер-гаузу». Те ж саме темно-коричневе волосся, ідентичні темні вузькі очі з колами від утоми. Кидаємо одне одному ті ж самі репліки. Я вищий, мускулистіший і поголений. Він – стрункий, незграбний, кістлявий. Забравши собі з чола волосся, показую шрам, який отримав під час аварії. Підсвідомо він копіює мій жест, торкаючись того ж шраму на власному лобі.

– Такий же, як у мене, – каже здивовано. – Звідки він у тебе?

– Звідти, звідки й у тебе. Він – такий самий. Ми ж однакові.

Момент просвітлення. Я не розумів, а тоді дійшло, от так просто. Дивлюся, як це відбувається. Хочу бути обома нами одночасно, відчути знову, як це – втратити свої межі, бачити вперше, як суміщаються майбутнє та теперішнє. Я надто звик до цього, мені так зручно, і я залишаюсь осторонь, пригадуючи своє здивування у дев’ятирічному віці, коли я раптом побачив і зрозумів, що мій друг, порадник, брат – це я. Я, лише я. Повна самотність.

– Ти – це я.

– У старшому віці.

– Але… як же інші?

– Інші мандрівники часом?

Він киває.

– Я не знаю, чи вони існують. Тобто інших я ще не стрічав.

У кутику його лівого ока збираються сльози. Коли я був маленьким, то уявляв цілу спілку мандрівників у часі, у якій Генрі – мій учитель – був посланцем, якого відрядили, щоб у подальшому я приєднався до цього чималого товариства. Я й досі почуваюся вигнанцем, останнім членом колись численного виду. Це наче Робінзон Крузо виявив характерний відбиток ступні на пляжі, а потім усвідомив, що то його власний слід. І от інший я, маленький, як листочок і прозорий, мов вода, починає плакати. Пригортаю його, пригортаю себе і довго не відпускаю.

Пізніше ми замовляємо у номер гарячий шоколад і дивимося Джоні Карсона. Генрі засинає при ввімкнутому світлі. Коли шоу закінчується, обертаюсь, а його нема: повернувся у мою стару кімнату в татовій квартирі, стоїть сонний, спантеличений біля свого старенького ліжка і з радістю падає у нього. Вимикаю телевізор і настільну лампу. Вуличний шум 1973 року вривається у відчинене вікно. Лежу на твердому готельному ліжку, спустошений, самотній. Я й досі не розумію.

Неділя, 10 грудня 1978 року (Генрі п’ятнадцять і п’ятнадцять)

Генрі: Я у своїй спальні разом зі собою – він прийшов із березня наступного року. Ми робимо те, чим частенько займаємося на самоті, коли надворі холодно. Ми обидва вже пройшли період статевого дозрівання, але ще не мали можливості спробувати близькості зі справжніми дівчатами. Думаю, більшість людей також займалися б цим, якби мали таку можливість. Проте, ні-ні, я зовсім не гей.

Пізній недільний ранок. Чую передзвін, що долинає від церкви святого Йосипа. Учора тато прийшов додому пізно ввечері, гадаю, після концерту він зависав у барі «Скарбівня»; він був настільки п’яний, що впав на сходах, і мені довелося тягнути його до квартири й укладати в ліжко. Батько кашляє, чую, як він вовтузиться на кухні.

Інший я, здається, нервує. Він дивиться на двері.

– Що? – запитую у нього.

– Нічого, – відказує він.

Підводжусь і перевіряю замок.

– Ні, – каже він. Здається, йому важко дається це слово.

– Чого ти? – відповідаю я.

Чую важкі батькові кроки просто під дверима.

– Генрі? – кличе він, і ручка дверей повільно повертається. Нараз я розумію, що ненавмисно відімкнув двері, Генрі кидається до них, але надто пізно: тато засовує голову, а там ми, in flagrante delicto[22].

– Ой! – вигукує батько. Його очі широко відкриті, почувається він відразливо. – Боже, Генрі.

– Батько гримає дверима, чую, як він повертається у свою кімнату. Натягуючи джинси та футболку, докірливо глипаю на себе. Йду коридором до татової спальні. Двері зачинені. Стукаю. Відповіді немає. Чекаю.

– Тату?

Тиша. Відчиняю двері й стаю у проході.

– Тату?

Він сидить на ліжку, спиною до мене. Якийсь час стою на порозі, не в змозі змусити себе увійти до кімнати, а він і далі непорушно сидить. Нарешті зачиняю двері й повертаюсь у свою кімнату.

– У цьому повністю твоя провина, – суворо кажу собі.

Він надягнув джинси й сидить на кріслі, обхопивши голову руками.

– Ти ж знав, ти знав, що станеться, і не промовив ні слова. Де твоє відчуття самозбереження? Що в біса з тобою таке? Який сенс знати майбутнє, якщо не можна захистити себе, принаймні від таких неприємних принизливих сцен?

– Стули писок, – хрипить Генрі. – Просто стули писок.

– І не подумаю! – починаю кричати. – Адже тобі треба було лише сказати…

– Слухай. – Він приречено дивиться на мене. – Це було наче… як той день на ковзанці.

– От дідько!

Кілька років тому в Індіан-Гед-Парку я бачив, як маленькій дівчинці влучили в голову хокейною шайбою. Це було жахливо. Пізніше я дізнався, що вона померла в лікарні. А тоді почав знову і знову повертатися у той день. Я хотів попередити її маму, та не міг. Я кричав: «Ні, заберіть її додому, не відпускайте її на лід, заберіть її, вона пораниться, вона помре!» Втім, розумів, що слова звучать лише в моїй голові, а все відбувалося, як і раніше.

– Ти говориш про зміну майбутнього, – каже Генрі. – Але для мене це минуле. Й наскільки я можу сказати, тут нічого не вдієш. Тобто я спробував, і саме тому це сталося. Якби я не сказав дещо, ти б не піднявся…

– То навіщо ти це сказав?

– Тому. І ти скажеш, просто зажди. – Він знизує плечима. – Це, як із мамою. Нещасний випадок. Immer wieder[23]. Завжди знову, завжди те саме.

– Вільний вибір?

Він підводиться, підходить до вікна і зупиняється, оглядаючи задній двір Татингерів.

– Якось я говорив із собою з 1992 року. Він сказав дещо цікаве. Він вважає, що вільний вибір існує, коли ти у власному, теперішньому часі. У минулому ми можемо робити лише те, що вже робили, і можемо бути тільки там, де вже були.

– Але ж де б я не був, там моє теперішнє. Хіба я не можу вирішувати?

– Ні. Очевидно, ні.

– А він щось казав про майбутнє?

– Розберімося. Ти потрапляєш у майбутнє, робиш там щось і повертаєшся в теперішнє. Тоді те, що ти зробив, – частина твого минулого. Отже, це також напевне невідворотне.

Відчуваю дивну суміш волі та відчаю. Пітнію; він відчиняє вікно, і холодні потоки повітря наповнюють кімнату.

– Але тоді я не відповідаю за те, що роблю, якщо я не в теперішньому.

– Нарешті, – усміхається він.

– І все вже сталося.

– Здається, саме так. – Він проводить рукою по обличчю, і я помічаю, що він уже може голитися. – Але він сказав, що потрібно поводитися, наче маєш свободу вибору, наче відповідаєш за власні дії.

– Чому? Яке це має значення?

– Напевне, якщо так не поводитися, все стане гірше. Невтішно.

– Він знає це з власного досвіду?

– Так.

– То що трапиться по тому?

– Тато ігноруватиме тебе три тижні. І ще, – він махає рукою в бік ліжка, – маємо припинити такі зустрічі.

– Добре, без проблем, – видихаю. – Ще щось?

– Вівіан Теска.

Вівіан – дівчина з уроку геометрії, яку я хочу, втім, поки жодного слова їй не сказав.

– Завтра після уроку підійди до неї й запроси кудись.

– Я її навіть не знаю.

– Довірся мені. – Він так самовдоволено посміхається, що я замислююсь: а чому маю йому довіряти? Втім, таки хочу вірити йому.

– Гаразд.

– Мушу йти. Гроші, будь ласка. – Неохоче простягаю двадцять доларів. – Ще.

Даю йому ще одну двадцятку.

– Це все, що в мене є.

– Добре.

Він одягається, забираючи той одяг, який я не проти більше ніколи не побачити.

– А куртка? – протягую йому перуанський лижний светр, який я завжди ненавидів.

Він кривиться, але надягає. Ми йдемо до задніх дверей квартири. Церковні дзвони вибивають полудень.

– Бувай, – прощається моє друге «я».

– Успіхів, – відповідаю, на диво зворушений тим, як інший «я» відходить у невідоме, у холодний чиказький недільний ранок, якому він не належить. Він гупає дерев’яними східцями, а я повертаюся у тиху квартиру.

Середа, 17 листопада, вівторок, 28 вересня 1982 року (Генрі дев’ятнадцять)

Генрі: Я на задньому сидінні поліційної машини у Зіоні, штат Іллінойс. З одягу на мені лише наручники. Всередині автомобіля тхне цигарками, шкірою, потом, та ще якимось запахом, властивим лише поліційним машинам, який я не можу визначити. Запах нажаханості, напевне. Моє ліве око підпухле, а грудна клітка вкрита синцями, порізами й брудом: один із двох поліціянтів, більший, тягнув мене пустирем, повним битого скла. Поліціянти стоять біля автівки й розмовляють із сусідами, один з яких, очевидно, бачив, як я намагаюся прокрастись у жовто-білий будинок у вікторіанському стилі, перед яким ми тепер припарковані. Не знаю, в який час я потрапив. Я тут уже близько години й згаяв купу часу. Я дуже голодний. Страшенно втомлений. Маю бути на семінарі по Шекспіру доктора Кверрі, але впевнений, що вже пропустив його. Дуже шкода. Ми працюємо над «Сном літньої ночі».

Оглядаючи місцевість з поліційної машини, розумію: тут тепло, і я не в Чикаґо. Копи Чикаґо ненавидять мене, бо я постійно втікаю з-під варти, а вони не можуть зрозуміти, як. Також відмовляюся спілкуватися з ними, тому вони досі не знають, хто я і де живу. Того дня, коли вони дізнаються, – мені хана, бо є вже кілька дійсних ордерів на мій арешт: проникнення зі зламом, крадіжки в крамницях, опір при арешті, втеча з-під арешту, незаконне проникнення на територію, непристойне оголення, грабіж, und so weiter. З усього цього можна виснувати, що я надто невмілий злочинець, та насправді головна проблема в тому, що важко залишатися непримітним, коли ти голяка. Крадіжки та швидкість – мої головні козирі, тому, коли намагаюся вдертися в чийсь будинок посеред білого дня у костюмі Адама, іноді мені це не вдається. Мене вже сім разів арештовували, але поки що мені вдається зникнути до того, як вони знімають відбитки моїх пальців чи фотографують мене.

Сусіди витріщаються на мене крізь віконця машини. Мені байдуже. Мені байдуже. Це все так довго тягнеться. Курва, як я це ненавиджу! Відкидаюся на спинку сидіння й заплющую очі.

Двері машини відчиняються. Холодне повітря – мої очі різко розплющуються – на якусь мить бачу металеві ґрати, що відділяють передню частину автівки від задньої, потріскані вінілові сидіння, мої руки в наручниках, мої ноги, вкриті «гусячою шкірою», пласке небо крізь лобове скло, чорний поліцейський кашкет на приладовій панелі, папку з затискачем у руках офіцера, його червоне лице, клочкуваті сивіючі брови, складчасте підборіддя – усе переливається веселковими кольорами, мов крила метелика, і поліціянт каже: «Гей, у нього якийсь напад…» Мої зуби сильно цокотять і вмить поліційна машина зникає у мене перед очима, а я лежу навзнак на власному задньому дворі. Так. Так! Вдихаю солодке повітря вересневої ночі. Сідаю і потираю свої зап’ястя, на яких іще лишилися сліди від наручників.

Усе регочу й регочу. Знову втік! Гудіні, Просперо, дивіться, от я, – чарівник! – як і ви.

Мене нудить, блюю жовчю на хризантеми Кімі.

Субота, 14 травня 1983 року. (Клер одинадцять, майже дванадцять)

Клер: Сьогодні у мері Крістіни Геппворт день народження і всі п’ятикласниці зі школи Сент-Безіл ночують у неї вдома. У нас піца, кола і фруктовий салат на вечерю, і місіс Геппворт спекла великий торт у формі голови єдинорога, з написом «З днем народження, Мері Крістіно!» у червоній глазурі; ми співаємо, й Мері Крістіна задуває усі дванадцять свічок за один раз. Гадаю, я знаю, що вона загадала; думаю, вона загадала більше не рости. У будь-якому разі, на її місці я б загадала саме це. Мері Крістіна – найвища дівчинка у нашому класі. Її зріст – п’ять футів дев’ять дюймів. Її мама трохи нижча за неї, але її тато дуже, дуже високий. Якось Гелен спитала про нього Мері Крістіну, і та відповіла, що він має шість футів сім дюймів. Вона – єдина дівчинка у сім’ї, а всі її брати старші, уже голяться і також дуже високі. Вони зумисне не помічають нас і їдять багато торта, а Петті та Рут спеціально починають хихотіти, коли хлопці до нас підходять. Мері Крістіна розгортає дарунки. Я подарувала їй зелений светр із в’язаним комірцем від Лори Ешлі, такий самий як і мій блакитний, який їй так подобався. Після вечері ми дивилися на відео «Пастку для батьків», а сімейство Геппворт крутилося неподалік, спостерігаючи за нами, поки всі ми по черзі надягли піжами у ванній кімнаті на другому поверсі. Відтак ми пішли до кімнати Мері Крістіни, повністю рожевої, навіть килим, що вкривав усю підлогу, був такого ж кольору. Тут відчуваєш, що батьки Мері Крістіни й справді були раді після усіх цих братів мати дівчинку. Всі ми принесли зі собою спальні мішки, проте скинули їх на купу біля стіни, а самі повмощувалися на ліжко Мері Кристини й на підлогу. Ненсі має пляшку м’ятного шнапсу, і ми всі п’ємо по трішки. Смак – жахливий, я почуваюся, мовби грудну клітку змастили бальзамом «Зірочка». Ми граємо в «Правду чи бажання». Рут загадує, щоб Венді пробігла коридором без верхньої частини піжами. Венді питає Френсі, який розмір ліфчика у Лексі, сімнадцятирічної сестри Френсі. (Відповідь: 38D.) Френсі питає Гейл, що та робила з Майклом Платтнером минулої суботи в «Дейрі Квін». (Відповідь: їли морозиво. Ага, знаємо.) Через якийсь час нам набридає «Правда чи бажання», здебільшого через те, що важко загадати хороші бажання, які ми справді виконаємо, і тому що всі ми чудово все знаємо одна про одну, оскільки ми разом вчимося ще від садочка. Мері Крістіна пропонує: «Випробуймо дошку для спіритичних сеансів». Ми всі погоджуємося, тому що це її вечірка і спіритична дошка – це круто. Вона витягує дошку з шафи. Коробка пом’ята, а на тій пластиковій штучці, що показує букви, загубилося пластикове віконечко. Якось Генрі розповідав мені, що він ходив на спіритичний сеанс, і у медіума тріснув апендицит під час сеансу, й вони мусили викликати «швидку». Біля дошки достатньо місця лише для двох людей, тому першими йдуть Мері Крістіна та Гелен. Правило таке: потрібно вголос запитати про те, що тебе цікавить, інакше нічого не вийде. Обидві дівчини кладуть пальці на планшетку. Гелен дивиться на Мері Крістіну, яка вагається. Ненсі підказує: «Спитай про Боббі», тому Мері Крістіна питає: «Я подобаюся Боббі Дакслеру?» Усі хихотять. Відповідь заперечна, але дошка показує «так» за допомогою легких підштовхувань Гелен. Мері Крістіна так широко усміхається, що я бачу брекети на її зубах, верхніх і нижніх. Гелен запитує, чи подобається вона комусь із хлопців. Планшетка крутиться по дошці якусь мить і зупиняється на Д, Е, Й, В. «Девід Ганлі?» – запитує Петті, й усі голосно сміються. Дейв – єдиний темношкірий у нашому класі. Він дуже сором’язливий, маленький і добре знає математику. «Може, він допоможе тобі ділити у стовпчик?» – каже Лаура, теж дуже сором’язлива. Гелен сміється. Математика для неї – катастрофа. «А тепер Клер. Спробуйте з Рут». Ми займаємо місця Гелен і Мері Крістіни. Рут дивиться на мене, а я знизую плечима. «Я не знаю, про що запитувати», – промовляю. Всі гиготять; скільки ж тут можливих варіантів? Але я стільки всього хочу знати. Чи з мамою все буде добре? Чому сьогодні вранці тато кричав на Ету? Чи Генрі справжній? Куди Марк заховав моє домашнє завдання з французької мови? Рут питає: «Яким хлопцям подобається Клер?» Я гнівно дивлюся на неї, але вона просто посміхається. «Хіба тобі не цікаво?» – «Ні», – відповідаю, та все ж кладу пальці на білий пластик. Рут також кладе свої пальці, однак нічого не рухається. Ми обидві дуже легко торкаємося планшетки, намагаючись слідувати правилам і не підштовхувати її. Відтак вона починає поволі рухатися. Кружляє, а тоді зупиняється на Г. Тоді пришвидшується. Е, Н, Р, І. «Генрі, – каже Мері Крістіна. – Хто такий Генрі?» Гелен каже: «Не знаю, та ти червонієш, Клер. Що то за Генрі?» Я просто хитаю головою, наче це і для мене таємниця. «Тепер ти, Рут». Вона питає (теж мені несподіванка), кому подобається. Дошка показує: Р, І, К. Я відчуваю, як вона підсуває планшетку. Рік – містер Мелоун, наш учитель природничих наук, який втюрився в міс Енґл, учительку англійської мови. Усі, крім Петті, регочуть; Петті також втюрилася в містера Мелоуна. Ми з Рут піднімаємося, а наші місця займають Лаура і Ненсі. Ненсі сидить до мене спиною, тому я не бачу її обличчя, коли вона запитує: «Хто такий Генрі?» Всі дивляться на мене, і стає дуже тихо. Я стежу за дошкою. Нічого. Як тільки я думаю, що в безпеці, та пластикова штучка починає рухатися. Може, просто знову напише «Генрі». Зрештою, Ненсі та Лаура нічого не знають про Генрі. Навіть я стільки про нього не знаю. З’являються літери: Ч, О, Л, О, В, І, К. Усі дивляться на мене. «Я не заміжня. Мені лише одинадцять». – «Але хто такий Генрі?» – дивується Лаура. «Я не знаю. Можливо, я ще його не зустріла». Вона киває. Всі спантеличені. Я спантеличена найбільше. Чоловік? Чоловік?

Четвер, 12 квітня 1984 року (Генрі тридцять шість, Клер дванадцять)

Генрі: Ми з Клер граємо шахи біля згаслого вогнища в лісі. Прекрасний весняний день, ліс оживає під токування птахів, які в’ють гнізда. Ми тримаємось подалі від маршруту сім’ї Клер, які вийшли прогулятися сьогодні пополудні. На якусь мить Клер замислилась над своїм ходом; я забрав її королеву три ходи тому, й вона приречена на програш, але рішуче налаштована боротися. Клер підводить погляд.

– Генрі, хто твій улюблений «бітл»?

– Джон, звичайно.

– Чому «звичайно»?

– Ну, Рінго теж нічого, але, знаєш, якийсь він понурий. А Джордж, як на мене, схожий на послідовника «Нью Ейдж».

– А що таке «Нью Ейдж»?

– Дивні релігії. Марудна й нудна музика. Жалюгідні спроби переконати себе у вищості того, що пов’язане з індіанцями. Альтернативна медицина.

– Але ж традиційна медицина тобі не подобається.

– Це тому, що лікарі завжди намагаються переконати мене в тому, що я божевільний. Якби я зламав руку, то був би ухильником західної медицини.

– А як щодо Пола?

– Пол для дівчат.

Клер сором’язливо всміхається.

– Пол мені найбільше подобається.

– То ти ж дівчинка.

– А чому Пол для дівчат?

«Проявляй обережність», – кажу собі.

– Тут така штука: Пол, він – милий «бітл», знаєш?

– Хіба це погано?

– Ні, зовсім ні. Але хлопці цікавіші, коли вони круті, а Джон – крутий «бітл».

– Але ж він помер.

Сміюся.

– Можна залишатися крутим навіть будучи мертвим. Фактично це набагато легше, бо ти не зістаришся, не потовстішаєш і не полисієш.

Клер мугикає початок пісні «Коли мені буде 64». Вона пересуває свою туру на п’ять клітинок уперед. Я можу поставити їй мат, але звертаю на це її увагу, й вона поспіхом забирає туру на попереднє місце.

– То чому тобі подобається Пол? – питаю її. Я саме вчасно піднімаю очі, щоб помітити, як сильно вона вкрилася рум’янцем.

– Він такий… красивий, – каже Клер.

Щось у тому, як вона це каже, змушує мене дивно почуватися. Вивчаю шахову дошку і раптом розумію, що Клер може поставити мені мат, якщо зніме мого слона своїм конем. Роздумую, чи сказати їй про це. От якби Клер була трохи молодшою – сказав би. Дванадцять – той вік, коли треба самій про себе подбати. Клер замріяно дивиться на дошку. І тут у мене сяйнула думка, що я ревную. О Ісусе. Не можу повірити, що ревную до якоїсь рок-зірки, дивака-мультимільйонера, який Клер у батьки годиться.

– Гм, – озиваюсь.

Клер дивиться на мене, пустотливо всміхаючись.

– А тобі хто подобається?

«Ти», – думаю, та вголос не промовляю.

– Тобто коли я був у твоєму віці?

– Так. А коли ти був у моєму віці?

Зважую значущість та потенціал цієї цінної інформації, перед тим як скупо видаю:

– Я був твого віку в 1975 році. Я старший за тебе на вісім років.

– То тобі зараз двадцять?

– Ні, мені тридцять шість. За віком можу бути твоїм батьком.

Клер насуплює брови: з математикою вона не товаришує.

– Але якщо тобі було дванадцять у 1975-му…

– Пробач, правду кажеш. Я про те, що насправді мені тридцять шість, але десь там, – махаю рукою в напрямку півдня, – мені двадцять. У справжньому часі.

Клер намагається перетравити це.

– То тебе – два?

– Не зовсім. Я завжди один, але коли подорожую у часі, інколи потрапляю туди, де я вже є, і тоді можна сказати, що нас двоє. Чи більше.

– А чому я тебе більше, ніж одного, ніколи не бачила?

– Побачиш. Коли ми зустрінемося в моєму теперішньому, це траплятиметься досить часто.

Частіше, ніж хотів би, Клер.

– То хто ж тобі подобався у 1975 році?

– Насправді ніхто. У дванадцять років я думав про інші речі. Але коли мені виповнилося тринадцять, я по-справжньому втюрився у Петті Герст.

Здається, Клер роздратована.

– Дівчина з твоєї школи?

Сміюся.

– Ні. То була багата каліфорнійська студентка, яку викрали ті жахливі терористи з лівими переконаннями і змушували її грабувати банки. Декілька місяців її щовечора показували у новинах.

– Що з нею сталося? Чому вона тобі подобалася?

– Пізніше її відпустили, вона вийшла заміж, народила дітей; тепер вона – багата каліфорнійська леді. Чому вона мені подобалася? Навіть не знаю. Знаєш, це безглуздо. Гадаю, я розумів, як саме вона почувалася, коли її забрали і змушували робити те, що вона не хотіла, і ще здавалося, що їй це наче й подобалося.

– Ти робиш те, що тобі не подобається?

– Аякже. Постійно. – Моя ліва нога затерпла, піднімаюсь і трясу нею, допоки нога не починає пощипувати. – Я ж не завжди опиняюся цілий і неушкоджений з тобою, Клер. Досить часто я потрапляю у місця, де мушу красти одяг та їжу.

– Справді? – Вона насуплює обличчя й тоді бачить свій хід, робить його і тріумфально дивиться на мене. – Мат!

– Ого! Браво! – вітаю її. – Ти – королева шахів du jour[24].

– Так, – каже Клер, сяючи з гордощів. Вона починає розставляти фігури у початкові позиції. – Ще раз?

Вдаю, що дивлюся на неіснуючий годинник.

– Авжеж. – Знову сідаю. – Ти зголодніла?

Ми тут уже кілька годин і запаси вичерпалися. У нас лишились тільки крихти в пачці з-під чипсів «Дорітос».

– Ага. – Клер тримає за спиною два пішаки; торкаюсь її правого ліктя, вона показує мені білого пішака. Роблю стандартний перший хід: пішак королеви на d4. Вона стандартно відповідає на мій стандартний хід: пішак королеви на d4. Наступні десять ходів ми робимо доволі швидко, з помірними втратами, а тоді Клер якийсь час сидить, замислившись над дошкою. Вона завжди експериментує, завжди пробує coup d’éclat[25].

– А хто тобі подобається тепер? – запитує вона, не піднімаючи голови.

– Ти маєш на увазі у двадцять років? Чи у тридцять шість?

– І тоді, і тоді.

Намагаюся згадати себе двадцятирічного. Розпливчасті образи жінок, грудей, ніг, шкіри, волосся. Усі пригоди сплуталися, й жіночі обличчя не збігаються з їхніми іменами. В двадцять років я був зайнятий, але жалюгідний.

– У двадцять – нічого особливого. Ніхто не спадає на думку.

– А в тридцять шість?

Уважно вдивляюся в Клер. Дванадцять – ще зарано? Впевнений, що це надто рано. Краще фантазувати про вродливого, недосяжного і безпечного Пола Мак-Картні, ніж мати справу з диваком, який мандрує у часі, Генрі. Та все-таки, чому вона питає?

– Генрі?

– Що?

– Ти одружений?

– Так, – визнаю неохоче.

– З ким?

– З дуже красивою, терплячою, талановитою, розумною жінкою.

Її обличчя спохмурніло.

– А. – Вона бере в руки мого білого слона, якого побила кілька ходів тому, і крутить його на землі, мов дзиґу. – Це добре.

Здається, ця новина вивела її з рівноваги.

– У чому річ?

– Пусте. – Клер ходить королевою з e2 на b5. – Шах.

Ходжу конем, щоб захистити короля.

– А я заміжня? – допитується Клер.

Стрічаюсь з її очима.

– Сьогодні ти випробовуєш свою удачу.

– А чому би ні?

– А що, ти й так ніколи нічого мені не розповідаєш. Давай, Генрі, скажи, чи я залишуся старою дівою?

– Ти станеш монашкою, – дражню її.

Клер здригається.

– Та ну! Сподіваюся, що ні. – Вона забирає мого пішака турою. – А як ти познайомився зі своєю дружиною?

– Пробач, ця інформація надзвичайно секретна. – Я б’ю її туру королевою.

Клер скривила гримасу.

– Ай. А ти тоді подорожував у часі? Коли ви зустрілися?

– Я займався своїми справами.

Клер зітхає. Вона знімає ще одного пішака своєю турою. У мене вичерпується запас пішаків. Ходжу слоном королеви на f4.

– Так несправедливо, що ти знаєш про мене все, але ніколи нічого не розповідаєш мені про себе.

– Твоя правда. Це нечесно. – Намагаюся здаватися послужливим та сповненим каяття.

– Я про те, що Рут, Гелен, Меґан та Лаура розповідають мені усе, і я їм усе кажу.

– Усе?

– Так. Ну, про тебе я не розповідаю.

– Справді? А чому?

Здається, Клер намагається оборонятися.

– Ти – таємниця. Вони і так би не повірили мені. – Своїм конем вона заганяє мого слона у пастку і хитро мені посміхається. Споглядаю дошку, намагаючись знайти спосіб зняти її коня, чи забрати мого слона. Для білих ситуація вкрай напружена.

– Генрі, ти справжній?

Я трохи розгубився.

– Так. А яким ще я можу бути?

– Ну, не знаю. Примарним?

– Я звичайна людина, Клер.

– Доведи.

– Як?

– Не знаю.

– Слухай, я думаю, ти теж не доведеш, що справжня, Клер.

– Звичайно, доведу.

– Як?

– Я така ж, як інші люди.

– Але я теж такий же, як і інші. – Дивно, що Клер порушила цю тему. У 1999 році щодо цього ж питання ми з лікарем Кендріком втяглися у філософську позиційну війну. Кендрік переконаний, що я – передвісник нового виду людини, що відрізняється від теперішнього люду, як кроманьйонець від свого сусіда неандертальця. Я стверджую, що я – просто збій програми; нездатність мати дітей доводить, що я не можу бути відсутньою ланкою. Ми обурено цитуємо один одному К’єркегора та Гайдеггера. Тим часом Клер теж ставиться до мене з недовірою.

– Люди не з’являються і зникають так, як ти. Ти – наче Чеширський кіт.

– Ти натякаєш, що я – вигаданий персонаж?

Нарешті визначився з ходом: тура на а3. Тепер вона може забрати мого слона, та в результаті втратить королеву. За якусь мить вона розуміє це, і показує мені язика. Її язик неприємного помаранчевого відтінку від усіх тих чіпсів «Дорітос», які вона з’їла.

– Це змушує мене роздумувати про казки. Я маю на увазі, якщо ти – справжній, то чому казки не можуть бути реальними історіями? – Клер підводиться, все ще задумливо дивлячись на дошку, і трохи підтанцьовує, наче в неї загорілися штани. – Гадаю, земля стає дедалі твердішою, мої сідниці заніміли.

– Можливо, казки реальні. Або деякі моменти в них відбувалися насправді, а потім люди просто додумали дещо, знаєш?

– Наприклад, Білосніжка була у комі?

– І Спляча Красуня також.

– А Джек Бобове Стебло насправді був чудовим садівником.

– А Ной – старий дивак, що жив у плавучому будинку з купою котів.

Клер витріщається на мене.

– Ной з Біблії. Це не казка.

– А. Так. Вибач.

Я дуже зголоднів. У будь-яку мить Нел кликатиме дзвіночком на вечерю, і Клер буде змушена піти. Вона повертається за свою половину дошки. Коли Клер починає будувати пірамідку з переможних фігур, бачу, що інтерес до гри вона втратила.

– Ти ще не довів, що справжній, – каже дівчина.

– Ти теж.

– А ти сумніваєшся, що я справжня? – здивовано питає вона.

– Можливо, ти мені снишся. Може, я снюсь тобі. Можливо, ми існуємо в снах одне одного й кожного ранку, коли прокидаємося, все забуваємо?

Клер насуплюється і робить рух рукою, ніби хоче відкинути цю дивну ідею.

– Ущипни мене, – просить вона.

Нахиляюся і злегка щипаю її за руку.

– Міцніше!

Знову щипаю, так сильно, що залишаються білі та червоні сліди, які кілька секунд тримаються, а потім зникають.

– Тобі не здається, що я би прокинулася, якби спала? У всякому разі, я не почуваюся сплячою.

– Ну, я не почуваюся примарою. Або вигаданим персонажем.

– Звідки ти знаєш? Тобто якби я створила тебе, то не хотіла б, щоб ти це знав. Я просто не сказала б тобі, так?

Здивовано підіймаю брови.

– Може, Бог просто створив нас і Він не каже нам.

– Не кажи так! – викрикує Клер. – Крім того, ти ж не віриш у Бога. Правда?

Знизую плечима і змінюю тему.

– Я ж реальніший, ніж Пол Маккартні.

Здається, Клер стурбована. Вона складає фігури в коробку, акуратно розділивши білі та чорні.

– Багато кому відомо про Пола Маккартні, а про тебе знаю лише я.

– Але мене ти зустріла, а його – ні.

– Моя мама була на концерті «Бітлз».

Вона закриває кришку шахової дошки й простягається на землі, дивлячись на балдахін із молоденького листя.

– Це було на чиказькому бейсбольному стадіоні Коміскі-парк восьмого серпня 1965 року.

Тицяю пальцем у її живіт, вона згортається, мов їжак, хихикаючи. Після перерви на лоскотання та борсання, лежимо на землі, обхопивши руками свої животи; Клер запитує:

– А твоя дружина теж мандрує у часі?

– Ні. Слава богу.

– Чому «слава богу»? Гадаю, це було б цікаво. Ви могли б подорожувати разом.

– Одного мандрівника на сім’ю більш ніж достатньо. Це небезпечно, Клер.

– Вона хвилюється за тебе?

– Так, – ніжно відповідаю. – Хвилюється.

Цікаво, що Клер робить зараз, у 1999-му. Можливо, ще спить. Може, навіть не знає, що я зник.

– Ти кохаєш її?

– Дуже, – шепочу.

Ми тихо лежимо поруч, спостерігаючи за птахами, небом, деревами, що гойдаються над нами. Чую приглушене сопіння і, глянувши на Клер, вражено помічаю, як сльози течуть її лицем до вух. Сідаю, нахиляюся над нею.

– Що трапилося, Клер? – Вона просто хитає головою і стискає губи. Голублю її волосся, саджу її та притуляю до себе. Вона дитина, хоча з іншого боку, уже й ні.

– Що не так?

Вона так тихо відповідає, що я змушений просити її повторити:

– Просто я подумала, що, можливо, ти одружений зі мною.

Середа, 27 червня 1984 року (Клер тринадцять)

Клер: Стою у лузі. Кінець червня, пізній полудень. Через кілька хвилин треба буде вмиватися перед вечерею. Температура спадає. Ще десять хвилин тому небо було мідно-блакитним, над лугом стояла нещадна спека, все мовби викривилось під великим скляним ковпаком; під нестерпний гул комашиного хору спека поглинає решту звуків. Сиджу на крихітному місточку, спостерігаю за водомірками, що ковзають поверхнею спокійного невеличкого ставка, і думаю про Генрі. Сьогодні Генрі не буде. Наступна зустріч – через двадцять два дні. Зараз стало прохолодніше. Генрі спантеличує мене. Практично все своє життя я не сприймала Генрі як щось особливе. Тобто хоча Генрі – таємниця і тому це автоматично захопливо, Генрі ще й диво, бо мені тільки недавно відкрилося, що більшість дівчат не мають такого Генрі або просто всі мовчать про це. Підхоплюється вітер, шелестить висока трава, і коли заплющую очі, здається, мовби шумить море (якого я ніколи не бачила, хіба по телевізору). Коли розплющую очі – небо жовте, а потім зелене. Генрі каже, він приходить з майбутнього. Маленькою я не робила з цього проблему, бо не мала жодного уявлення, що це могло означати. Тепер мені цікаво, чи це означає, що майбутнє – місце, куди можна піти; тобто потрапити туди іншим шляхом, а не просто дорослішаючи. Цікаво, чи може Генрі взяти мене в майбутнє? Ліси почорніли, дерева хиляться з боку в бік, згинаються. Стихає гул комах, вітер згладжує все, вилягає трава, скриплять і стогнуть дерева. Боюся майбутнього; воно – мовби велика скриня, наповнена таємницями, чекає на мене. Генрі каже, що знає мене в майбутньому. Величезні чорні хмари з’являються з-за дерев. Вони так раптово зринають, що я починаю сміятися, бо вони нагадують ляльок-маріонеток, що, крутячись, усе ближче й ближче наближаються до мене; от уже чути затяжний низький гуркіт грому. Раптом усвідомлюю, що стою посеред лугу, де все аж пригнулося до землі, тож лягаю, сподіваючись, що залишусь не помічена грозою, яка неминуче починає вирувати. Лежу на спині, дивлячись угору, коли з неба полилася вода. Мій одяг умить намокає, і я раптом відчуваю, що Генрі тут; жадаю, щоб він був тут, пригорнув мене, й одночасно мені здається, що Генрі – дощ, а я одна, і я хочу його.

Неділя, 23 вересня 1984 року (Генрі тридцять п’ять, Клер тринадцять)

Генрі: Я на галявині, у долині. Ще досвіток, якраз перед світанням. Пізнє літо, всі квіти і трави сягають моїх грудей. Холодно. Я один. Блукаю посеред трав і знаходжу коробку з одягом. Відкриваю її, там сині джинси, біла оксфордська сорочка та шльопанці. Раніше цього одягу я не бачив, тому поняття не маю, в якому часі тепер. Клер також лишила мені чим перекусити: бутерброд з арахісовим маслом і желе, ретельно загорнутий в алюмінієву фольгу, яблуко та пакетик чіпсів «Джей». Може, це один зі шкільних обідів Клер. Схиляюся до того, що нині кінець сімдесятих або початок вісімдесятих. Сідаю на камінь, їм і почуваюся набагато краще. Сонце встає. Весь луг блакитний, відтак помаранчевий, рожевий, тіні видовжуються, скоро настає день. Жодного сліду Клер. Заповзаю на кілька футів у зарості, згортаюся калачиком на землі, хоча вона й мокра від роси, і засинаю.

Коли прокидаюся, сонце вже вище, а поруч зі мною сидить Клер і читає книжку. Вона усміхається мені й каже:

– Підйом! Птахи співають, жаби квакають, час уставати!

Стогну й протираю очі.

– Привіт, Клер. Яке сьогодні число?

– Неділя, двадцять третє вересня 1984 року.

Клер тринадцять. Дивний і важкий вік, хоч це не настільки складно, як те, крізь що ми проходимо у моєму теперішньому. Сідаю й позіхаю.

– Клер, якщо я гарно попрохаю, ти підеш у будинок і винесеш мені потай горнятко кави?

– Кави? – Клер каже це так, ніби ніколи не чула про цей напій.

Доросла Клер така ж кавоманка, як і я. Вона прораховує можливість здійснення прохання.

– Ну, будь ласка?

– Добре, я спробую. – Вона поволі підводиться. Цього року Клер різко підросла. За рік вона виросла на п’ять дюймів і ще не звикла до свого нового тіла. Груди, ноги, стегна – все змінилося. Намагаюся не думати про це, дивлячись, як вона йде стежкою додому. Кидаю погляд на книгу, яку вона читала. Один із романів Дороті Сайерс, якого я не читав.

Поки Клер повернулася, я вже на тридцять третій сторінці. Вона принесла термос, горнятка, покривало та кілька пампухів. Від літнього сонця у Клер веснянкуватий ніс, і я мушу стримуватись, щоб не запустити свої долоні в її вигоріле волосся, яке спадає їй на руки, поки вона розправляє покривало.

– Благослови тебе Господь. – Беру термос, наче у ньому святі дари.

Ми сідаємо на покривало. Скидаю шльопанці, наливаю горнятко кави й роблю ковток. Надзвичайно міцна і гірка.

– Трясця! Це ж ракетне паливо, Клер.

– Занадто міцна?

Вона здається трохи пригніченою, тож поспішаю похвалити її.

– Ну, мабуть, кава не буває надто міцною, але ця таки досить міцна. Хоча мені подобається. Це ти готувала?

– Ага. Я ще ніколи не готувала каву, мені завадив Марк, він зайшов і чіплявся до мене, тому я напевне зробила щось не те.

– Та ні, нормально. – Дмухаю на каву і залпом випиваю. Мені одразу ж кращає. Наливаю ще одне горнятко.

Клер бере у мене термос. Наливає собі на денце кави й обережно пробує.

– Фу, – кривиться. – Яка гидота. Вона й справді така на смак?

– Ну, зазвичай вона менш нещадна. Ти любиш каву з великою кількістю вершків та цукром.

Клер виливає залишки своєї кави на галявину й бере пампуха. Тоді каже:

– Ти перетворюєш мене на дивачку.

У мене на це немає готової відповіді, така думка ніколи не навідувалась до моєї голови.

– Е-е-е. Ні.

– Ти такий.

– Ні. – Замислююсь. – Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що я перетворю тебе на дивачку? Я нічого такого не роблю.

– Наприклад, ти кажеш мені, що я люблю каву з вершками і цукром, а я ще навіть не куштувала її. Як я дізнаюся, чи це справді мені подобається, чи подобається, бо ти сказав, що це мені подобається?

– Але Клер, це ж особистий смак. Ти в змозі зрозуміти, яку каву ти любиш, що б я там не казав. До того ж саме ти постійно не даєш мені спокою, щоб я розповів тобі про майбутнє.

– Знати майбутнє і коли мені кажуть, що я люблю, – різні речі, – відказує Клер.

– Чому? Все це залежить від свободи волі.

Клер знімає черевички і шкарпетки. Заштовхує шкарпетки в черевички й акуратно ставить їх окрай покривала. Відтак бере мої покинуті шльопанці й вирівнює їх зі своїм взуттям, ніби покривало – це татамі.

– Я гадала, що свобода волі пов’язана з гріхом.

Міркую над цим.

– Ні, – відказую, – чому свобода волі повинна обмежуватися поняттями добра чи зла? От, приміром, ти вирішила добровільно зняти взуття. Це не має жодного значення, усім байдуже, носиш ти взуття чи ні, це не гріховно чи доброчесно, це не впливає на майбутнє, але ти проявила свободу волі.

Клер знизує плечима.

– Але іноді ти щось мені кажеш, і я відчуваю, наче майбутнє вже тут, розумієш? Наче моє майбутнє відбулося в минулому, і я нічого не можу з цим вдіяти.

– Це називається детермінізм, – пояснюю. – Це мучить мене у снах.

Клер заінтригована.

– Чому?

– Ну, якщо ти відчуваєш себе затиснутою від думки, що твоє майбутнє незмінне, уяви, що відчуваю я. Я постійно зіштовхуюсь із тим, що не можу нічого змінити, навіть якщо спостерігаю за цим.

– Але Генрі, ти дещо змінюєш! Тобто ти записав той матеріал про дитину з синдромом Дауна, що я повинна дати тобі в 1991 році. І список… Якби в мене не було списку, я б ніколи не знала, коли приходити, щоб побачити тебе. Ти постійно щось змінюєш.

Усміхаюсь.

– Я можу зробити тільки те, що вже відбулося у майбутньому. Я не можу, наприклад, змінити те, що ти щойно зняла своє взуття.

Клер сміється.

– Чому тобі не байдуже, чи я зняла його, чи ні?

– Байдуже. Але навіть якби й ні, це непорушна частина історії Всесвіту, і тут я нічого не можу вдіяти.

Пригощаюся пампухом. Це «Бісмарк», мій улюблений. Глазур трохи розтанула на сонці і липне до пальців.

Клер доїдає пампух, закочує низ джинсів і сідає, схрестивши перед собою ноги. Вона шкрябає шию і роздратовано дивиться на мене.

– Тепер ти змушуєш мене незручно почуватися. Неначе кожен раз, коли я висякаюсь, стає історичною подією.

– Так і є.

Вона закочує очі.

– А що протилежне детермінізму?

– Хаос.

– О. Не думаю, що мені це подобається. А тобі?

Відкушую великий шматок «Бісмарка» і роздумую про хаос.

– Ну, навіть не знаю. У хаосі більше свободи; по суті повна свобода. Але немає сенсу. Я хочу мати свободу дій, але я також хочу, щоб мої дії щось значили.

– Але, Генрі, ти забуваєш про Бога. Чому не може бути Бог, який усьому надає сенс? – говорячи, Клер переконливо хмуриться і дивиться вдалечінь.

Закидаю останній шматок «Бісмарка» до рота й повільно жую, щоб виграти час. Щоразу, як Клер згадує про Бога, мої долоні починають пітніти й у мене з’являється нестерпне бажання заховатися, втекти чи зникнути.

– Не знаю, Клер. Мені усе здається хаотичним і беззмістовним, щоб тут існував Бог.

Клер обхоплює коліна руками.

– Але ж ти перед цим казав, що здається, усе сплановано раніше.

– Угу, – відповідаю.

Хапаю Клер за кісточки, тягну її ноги собі на коліна і тримаю. Клер сміється і відкидається на лікті. Тримаю в руках холодні стопи Клер; вони рожеві й чисті.

– Добре, – кажу. – Погляньмо. Ми обираємо між об’єднаним Всесвітом, де минуле, сьогодення і майбутнє співіснують одночасно і все вже відбулося; хаосом, де може трапитися будь-що і ніщо не можна передбачити, тому що ми не в змозі знати всі змінні; і християнським світом, у якому Бог усе створив, і все має певну мету, але свобода волі у нас є в будь-якому разі. Так?

Клер ворушить пальцями ніг.

– Гадаю, так.

– А що вибереш ти?

Клер мовчить. Її прагматизм і романтичні почуття щодо Ісуса та Марії, у тринадцять, майже рівноцінно збалансовані. Рік тому вона без вагань сказала би: «Бог». Через десять років вона підтримуватиме детермінізм, а ще через десять Клер повірить, що Всесвіт – випадковість і якщо Бог існує, то він не чує наші молитви, що причини і наслідки неминучі й жорстокі, але безглузді. А що потім? Не знаю. Але нині Клер на порозі юності з вірою в одній руці та зростаючим скептицизмом у іншій; і вона може лише жонглювати ними, або стискати їх докупи, доки вони не зіллються в єдине ціле.

Вона хитає головою.

– Не знаю. Я за Бога. Це нормально?

Почуваюся сволотою.

– Звичайно, це нормально. Це те, у що ти віриш.

– Але я не хочу просто в це вірити, я хочу, щоб так і було.

Пробігаю пальцями по склепіннях стоп Клер, і вона заплющує очі.

– Ти – як і Фома Аквінський, – кажу.

– Я чула про нього, – відказує Клер, наче говорить про давно втраченого улюбленого дядька або ведучого телешоу, яке вона дивилася маленькою.

– Він хотів порядку, здорового глузду і Бога також. Він жив у тринадцятому столітті і викладав у Паризькому університеті. Аквінський вірив і в Аристотеля, і в ангелів.

– Я люблю ангелів, – говорить Клер. – Вони такі красиві. Я хотіла би мати крила, літати скрізь і сидіти на хмарах.

– Ein jeder Engel ist schrecklich.

Клер зітхає, це тихе зітхання означає: «Я не розмовляю німецькою, пам’ятаєш?»

– Що?

– «Кожен ангел жахливий». Це уривок із серії віршів «Дунайські елегії» Рільке. Він один з наших улюблених поетів.

Клер сміється.

– Ти знову зробив це!

– Що?

– Сказав мені, що саме я люблю.

Клер кладе свої ноги мені на коліна. Не думаючи, кладу їх на свої плечі, та потім мені здається, що це якось надто сексуально. Тож знову швидко беру стопи Клер у свої руки й піднімаю їх рукою в повітря, поки вона лежить на спині, безневинна, мов янгол; її волосся розкидане по покривалу, наче німб. Лоскочу її ноги. Клер сміється і вислизає з моїх рук, як риба, підстрибує, робить «сонечко» і шкіриться до мене, чи насмілюся я впіймати її. У відповідь просто всміхаюся, вона повертається на покривало й сідає поруч зі мною.

– Генрі?

– Що?

– Ти змінюєш мене.

– Знаю.

Повертаюсь до Клер і на мить забуваю, що вона зовсім юна і все це в минулому. В обличчі цієї молодої дівчини я бачу Клер, мою дружину, і не знаю, що сказати цій Клер, яка і доросла, й дитина, і відрізняється від інших дівчат; яка знає, що іншим бути важко. Але Клер, здається, не очікує відповіді. Вона спирається на мою руку; обіймаю її плечі.

– Клер! – У тиші долини проревів крик батька Клер. Дівчина підстрибує й хапає свої черевички і шкарпетки.

– Час іти до церкви, – знервовано говорить вона.

– Добре, – відказую. – Е-е, бувай.

Махаю їй рукою, Клер усміхається, бурмоче «бувай», біжить стежкою і зникає. Якийсь час лежу на сонці, роздумуючи про Бога, читаючи Дороті Сайерс. Десь через годину зникаю і я. Залишаються лише покривало, книжка, кавові горнята й одяг, – як свідчення того, що ми там були.

Після закінчення

Субота, 27 жовтня 1984 року (Клер тринадцять, Генрі сорок три)

Клер: Зненацька прокидаюся. Чую якийсь шум: хтось кличе мене. Начебто Генрі. Сідаю в ліжку й дослухаюся. Чую завивання вітру й каркання ворон. А що, коли це Генрі? Зриваюся з ліжка й босоніж біжу сходами, вибігаю із задніх дверей, просто на луг. Холодно; пронизливий вітер пробирається крізь мою нічну сорочку. Де він? Зупиняюсь і роззираюсь довкола. Там, у саду, бачу тата і Марка, у своєму яскраво-помаранчевому мисливському одязі, а з ними якогось чоловіка; вони усі стоять і на щось дивляться, але потім чують мене й озираються. Бачу, що цей чоловік – Генрі. Що робить Генрі з татом і Марком? Біжу до них, раню ноги об суху траву, а тато йде мені назустріч.

– Сонечко, – каже він, – що ти робиш тут так рано?

– Я почула своє ім’я, – відповідаю.

Він мені усміхається. «Дурненька», – каже його посмішка; дивлюся на Генрі, щоб він щось пояснив. «Навіщо ж ти кликав мене, Генрі?» – але він хитає головою й прикладає палець до губ: «Т-с-с-с, Клер, мовчи». Він іде в садок, і я хочу глянути, на що ж вони дивилися, втім, там нічого немає. Тато каже: «Йди спати, Клер, це був просто сон». Він обіймає мене, і ми йдемо додому. Дивлюся на Генрі, він махає рукою, усміхаючись: «Усе гаразд, Клер, я поясню пізніше» (хоча, знаючи Генрі, він, імовірно, не пояснить, дасть змогу мені самій у всьому розібратися, або ж усе стане зрозумілим у один із наступних днів). Махаю йому у відповідь, а потім перевіряю, чи побачив Марк. Утім, Марк стоїть до нас спиною, він роздратований і чекає, аби я пішла й вони з татом змогли повернутися до полювання. Але що тут робить Генрі, що вони сказали один одному? Знову озираюсь, але не бачу Генрі; тато каже:

– Давай, Клер, іди спати, – і цілує мого лоба.

Здається, він засмучений, тому біжу назад у будинок; тихенько піднімаюся сходами, відтак сиджу на ліжку, тремчу і все ще не знаю, що сталося. Але звідкись знаю, що це щось погане, це щось дуже, дуже погане.

Понеділок, 2 лютого 1987 року (Клер п’ятнадцять, Генрі тридцять вісім)

Клер: Коли приходжу зі школи додому, Генрі чекає на мене в читальні. Я облаштувала для нього невеличку кімнатку поруч з котельнею; це на протилежному боці від того місця, де велосипеди. Я повідомила родині, що мені подобається проводити час у підвалі, читати там, і я й справді проводжу тут багато часу, тож це не видається їм незвичним. Генрі підставив крісло під дверну ручку. Стукаю чотири рази і він впускає мене. Він зробив щось на кшталт гнізда з подушок, валиків та ковдр і читає старі журнали під моєю настільною лампою. На ньому старі батькові джинси й картата фланелева сорочка; здається, він утомлений і неголений. Цього ранку я лишила задні двері незамкненими – і ось він тут. Я принесла тацю з їжею і поставила її на підлогу.

– Я можу принести ще кілька книг.

– Взагалі-то мені й оце чудове. – Він читає журнали «Мед» шістдесятих років. – Це ж незамінне для мандрівників у часі, адже їм у будь-який момент може знадобитися певна інформація, – каже він, тримаючи «Альманах світу» за 1968 рік.

Сідаю поруч із ним на ковдри й позираю на нього, щоб подивитися, чи він змусить мене відсунутися. Бачу, що він про це думає, тому піднімаю руки, щоб він побачив, а потім сідаю на них. Усміхається.

– Почувайся як удома, – каже він.

– З якого часу ти прибув?

– Із 2001 року. З жовтня.

– Маєш утомлений вигляд. – Бачу, що він роздумує, чи розповісти мені, чому він втомився, і вирішує, що не варто. – Що там у 2001 році?

– Великі справи. Виснажливі справи. – Генрі їсть бутерброд зі смаженою яловичиною, який я для нього принесла. – О, смачно.

– Нел приготувала.

Він сміється.

– Ніколи не зрозумію, як ти можеш створювати величезні скульптури, які витримують штормові вітри, вдало використовувати барвники, готувати козо[26], і таке всяке, і при тому не можеш впоратися з їжею? Це дивно.

– Це психічний блок. Фобія.

– Дивно.

– Я заходжу на кухню і чую тихий голос, що каже: «Йди звідси». Так я і роблю.

– Ти вдосталь їси? Ти схудла.

Відчуваю себе гладкою.

– Я їм. – У мене закрадається гнітюча думка. – Я дуже товста в 2001 році? Може, тому ти думаєш, що я надто худа?

Генрі сміється з жарту, якого я не розумію.

– Ну, зараз ти трохи пухкенька, але це мине.

– Тьху.

– Пухкенька – це добре. Тобі пасуватиме.

– Ні, дякую. – Генрі схвильовано дивиться на мене. – Знаєш, я не анорексичка, нічого такого. Маю на увазі, не переймайся цим.

– Ну, просто твоя мама завжди діставала тебе через це.

– Діставала?

– Дістає.

– Чому ти сказав «діставала»?

– Не зважай. Із Люсіль усе добре. Не хвилюйся.

Він бреше. Мені стискає живіт, обнімаю коліна й опускаю голову.

Генрі: Не можу повірити, що так жахливо обмовився. Пещу волосся Клер, прагну хоча би на хвильку повернутися у свій час, рівно настільки, щоби проконсультуватися з дорослою Клер і з’ясувати, як я повинен сказати їй п’ятнадцятирічній про смерть матері. Усе це тому, що майже не сплю. Якби хоч трохи поспав, то метикував би швидше, або хоча би краще виправляв свої помилки. Але Клер, яка є найчеснішою людиною, яку я знаю, вкрай чутлива до навіть маленької брехні, і тепер єдина альтернатива – або не казати нічого такого, від чого вона ошаліє, і не брехати, оскільки брехні вона не прийме, або сказати правду, яка однозначно засмутить її, проте дивним чином змінить стосунки з матір’ю.

Клер дивиться на мене:

– Скажи мені, – просить.

Клер: Генрі здається пригніченим.

– Я не можу, Клер.

– Чому ні?

– Знати наперед – недобре. Це впливає на твоє життя.

– Так. Але ти не можеш сказати мені лише половину.

– Нема чого казати.

Я справді панікую.

– Вона вбила себе. – Мене переповнює впевненість у цьому. Я завжди боялася цього найбільше.

– Ні. Ні. Точно ні.

Спантеличено дивлюсь на нього. Генрі здається дуже нещасним. Не знаю, чи він каже правду. Наскільки простішим було б життя, якби я могла читати його думки. Мамо. Ой, мамо.

Генрі: Це жахливо. Я не можу лишити Клер без відповіді.

– Рак яєчників, – кажу стиха.

– Слава Богу, – відказує вона й плаче.

П’ятниця, 5 червня 1987 року (Клер шістнадцять, Генрі тридцять два)

Клер: Весь день чекала Генрі. Я така схвильована! Вчора отримала права, і тато сказав, що ввечері я можу взяти «Фіат» на вечірку до Рут. Мамі все це не подобається, але оскільки тато вже погодився, тож вона нічого не може вдіяти. Я чула, як після вечері вони сперечалися в бібліотеці.

– Ти міг би спитати мене.

– Люсі, тут нема нічого такого…

Беру книжку і йду в долину. Лежу в траві. Сонце починає сідати. Тут прохолодно, і в траві повно маленьких білих метеликів. На заході, над деревами, небо рожеве і помаранчеве, а наді мною – наче глибокий блакитний купол. Уже думаю повернутися в будинок і взяти светр, коли раптом чую, як хтось іде по траві. Звісно ж, це Генрі. Він виходить на галявину і сідає на камінь. Я шпигую за ним з трави. На вигляд він досить молодий, десь трохи за тридцять. Одягнений у просту чорну футболку, джинси й високі кросівки. Він просто тихо сидить і жде. Я ж не можу більше чекати ані хвилини, зриваюся на ноги й лякаю його.

– Господи, Клер, не доведи дідугана до інфаркту.

– Ти не дідуган.

Генрі усміхається. Він кумедний, коли говорить про старість.

– Поцілунок, – вимагаю, і він цілує мене.

– За що? – питає.

– Я отримала права!

Генрі ошелешений.

– О, ні. Тобто вітаю.

Усміхаюся йому; що би він не сказав, це не зіпсує мені настрій.

– Ти просто заздриш.

– Насправді, так. Я люблю їздити, проте ніколи цього не роблю.

– Чому?

– Дуже небезпечно.

– Боягуз.

– Маю на увазі, для інших людей. Уяви, що би сталося, якби я був за кермом і раптом зник? Автомобіль продовжує рухатись, і – бабах! Багато трупів і крові. Це не дуже добре.

Сідаю на камінь поряд з Генрі. Він відсувається. Я не зважаю.

– Сьогодні ввечері я йду на вечірку до Рут. Хочеш піти?

Він піднімає брову. Зазвичай це означає, що він збирається процитувати щось із книжки, про яку я ніколи не чула, або ж прочитати мені якусь лекцію. Натомість він просто каже:

– Але ж Клер, ми зустрінемо твоїх друзів.

– Чому б і ні? Я втомилася це приховувати.

– Давай розберемося. Тобі шістнадцять років. Мені тридцять два, я удвічі старший за тебе. Впевнений, ніхто цього навіть і не помітить, і твої батьки ніколи про це не дізнаються.

Зітхаю.

– Ну, я мушу піти на цю вечірку. Ходи зі мною, посидиш у машині, я не затримаюсь там надовго, а потім ми зможемо кудись сходити.

Генрі: Ми припаркували авто за квартал від будинку Рут. Музика долинає аж сюди, це гурт «Talking Heads» «Раз у житті». Узагалі-то я хотів би піти з Клер, але це було би нерозумно. Вона вистрибує з машини й каже: «Залишайся тут!», ніби я – великий, неслухняний пес. На ній коротка спідниця, підбори; вона бреде до Рут. Опускаюся в крісло й чекаю.

Клер: Тільки-но увійшла, одразу зрозуміла – вечірка була помилкою. Батьки Рут поїхали на тиждень до Сан-Франциско, то вона хоча би матиме трохи часу, щоб все підлатати, прибирати і пояснити в разі чого, однак я рада, що це не мій будинок. Старший брат Рут, Джейк, також запросив своїх друзів, а їх усього близько ста чоловік, і всі вони п’яні. Там більше хлопців, аніж дівчат, і я пожалкувала, що не надягла брюки й балетки, але вже нічого з цим не вдієш. Коли пішла до кухні, щоб щось випити, то почула, як хтось позаду мене каже: «Заціни Міс Дивись-але-не-чіпай!» і робить непристойний сьорбаючий звук. Обернулась і побачила, що хлопець, якого ми називаємо Ящеролиций (через прищі) витріщається на мене.

– Гарна сукня, Клер.

– Дякую, але це не заради тебе, Ящеролиций.

Він іде за мною на кухню.

– Знаєш, це не дуже приємно чути, юна леді. Адже я просто намагаюся висловити своє захоплення твоїм надзвичайно привабливим вбранням, а ти мене ображаєш…

Він ніяк не може замовкнути. Нарешті я вирвалася, при цьому схопивши Гелен і використавши її замість живого щита, аби вийти з кухні.

– Це жахливо, – каже Гелен. – Де Рут?

Рут ховається з Лаурою нагорі у своїй кімнаті. Вони в темряві курять косяк і дивляться у вікно, як купа друзів Джейка купаються в басейні. Скоро ми всі будемо сидіти біля вікна й витріщатися на них.

– М-м-м, – каже Гелен. – Я би хотіла ось цього.

– Якого? – запитує Рут.

– Хлопця на вишці для стрибків.

– О-о-о.

– Дивися, Рон, – каже Лаура.

– Це Рон? – Рут хихотить.

– Вау. Ну, думаю, хто завгодно матиме кращий вигляд без футболки з Металікою і страшненького шкіряного жилета, – зауважує Гелен. – Гей, Клер, ти мовчиш.

– Гм? Думаю, так, – ледь чутно промовляю.

– Дивлюся на тебе, – каже Гелен. – Ти так хтиво поглядаєш. Мені соромно за тебе. Як ти довела себе до такого стану? – Вона сміється. – Серйозно, Клер, чому би просто не покінчити з цим?

– Я не можу, – жалібно відказую.

– Звичайно, можеш. Просто спустись і крикни «Трахніть мене!», і близько п’ятдесяти хлопців будуть кричати «Я! Я!»

– Ти не розумієш. Я не хочу – це не те, що…

– Їй потрібен хтось, зокрема, – пояснює Рут, не зводячи очей з басейну.

– Хто? – питає Гелен.

Знизую плечима.

– Давай, Клер, зізнавайся.

– Облиш її, – каже Лаура. – Якщо Клер не хоче говорити, вона не мусить.

Сиджу поряд з Лаурою, схиливши голову на її на плече.

Гелен зривається на ноги.

– Я скоро повернуся.

– Куди ти йдеш?

– Я принесла шампанське і грушевий сік, щоб зробити «Белліні», але залишила його в машині.

Вона вилітає з дверей. Високий хлопець з волоссям до плечей, робить сальто назад із трампліна.

– Вау! – в унісон вигукують Рут і Лаура.

Генрі: Минуло чимало часу, може, година чи близько того. Я з’їв половину чипсів і випив теплу колу, яку Клер взяла зі собою. Трохи подрімав. Вона пішла так надовго, що я подумав, чи не прогулятися трохи. До того ж мені треба відлити.

Чую, як наближається стукіт підборів. Визираю у вікно, але це не Клер, це бомбезна блондинка в облягаючій червоній сукні. Розумію, що це подруга Клер – Гелен Пауел. Ой.

Вона стає з мого боку біля машини, спирається і дивиться на мене. Крізь її плаття видно все, навіть Токіо. Відчуваю себе трохи сп’янілим.

– Привіт, хлопче Клер. Я Гелен.

– Помилились номером, Гелен. Але приємно було познайомитися. – Від неї сильно тхне алкоголем.

– Хіба ти не збираєшся вийти з машини, щоби тебе представили?

– Дякую, мені й тут досить непогано.

– Ну, тоді я просто приєднаюся до тебе тут. – Вона невпевнено рухається навколо передньої частини автомобіля, відчиняє двері й усідається на водійське сидіння. – Я давно хотіла зустрітися з тобою, – зізнається Гелен.

– Справді? Чому? – Відчайдушно хочу, щоб прийшла Клер і порятувала мене, але ж тоді я програю цю гру, чи не так?

Гелен нахиляється до мене й шепоче:

– Я вирахувала твоє існування. Мої потужні здібності спостереження спонукають мене до висновку: все, що залишається після того, як усунути неможливе, – це правда, якою би неймовірною вона не була. Отже, – Гелен відригує. – Як це не жіночно. Вибач. Звідси я зробила висновок, що Клер повинна мати хлопця, бо інакше вона не відмовлялася би переспати з цими милими хлопчиками, а вони через це дуже-дуже засмутилися. І ось ти тут. Та-дам!

Мені завжди подобалась Гелен, шкода було вводити її в оману. Хоча це пояснює те, що вона сказала на нашому весіллі. Мені подобається, коли маленькі шматочки головоломки стають на місце.

– Це дуже переконливі міркування, Гелен, але я не хлопець Клер.

– Тоді чому ти сидиш в її машині?

Гарячковито міркую. Клер уб’є мене за це.

– Я – друг батьків Клер. Вони дуже хвилювалися, що вона бере машину на вечірку, де може бути алкоголь, тому попросили мене піти разом з нею і бути її водієм, якщо вона нап’ється і не зможе сісти за кермо.

Гелен набундючилася.

– Це не обов’язково. Наша маленька Клер вип’є стільки, що цим можна заповнити хіба крихітний наперсток.

– Я ніколи не казав, що це не так. Просто в її батьків параноя.

Високі підбори цокають тротуаром. Цього разу це Клер. Вона завмирає, коли бачить, що у мене є компанія.

Гелен вискакує з машини і каже:

– Клер! Цей нечемний чоловік каже, що він не твій хлопець.

Клер і я переглядаємося.

– Ну, він не мій хлопець, – коротко відказує Клер.

– Ой, – каже Гелен. – Ти йдеш?

– Уже майже північ. Я зараз перетворюся на гарбуз. – Клер обходить машину і відчиняє двері. – Давай, Генрі, поїхали. – Вона заводить машину і вмикає фари.

Гелен нерухомо стоїть у світлі фар. Відтак підходить до мого боку автомобіля.

– Не її хлопець, так, Генрі? На якусь хвилину ти мене майже обдурив. Бувай, Клер.

Вона сміється; Клер незграбно виводить автомобіль із парковки. Рут живе на Конґер. Коли авто повертає на Бродвей, бачу, що ліхтарі не працюють. Бродвей – це двосмугове шосе. Воно пряме, але без ліхтарів, і їхати туди – це як потрапити в чорнильницю.

– Клер, краще увімкни дальнє світло, – кажу.

Однак вона тягнеться вперед і повністю виключає фари.

– Клер!

– Не кажи мені, що я маю робити!

Я замовкаю. Усе, що бачу, – це як світяться цифри радіогодинника. Зараз 23:36. Чую рух повітря повз автомобіль, шум двигуна; відчуваю, як колеса проїжджають по асфальту, але чомусь здається, що ми завмерли, а світ рухається довкола нас зі швидкістю сорок п’ять миль на годину. Заплющую очі. Пусте. Розплющую їх. Моє серце шалено калатає.

Удалині з’являються фари. Клер вмикає світло і машина знову мчить, ідеально вирівнявшись поміж жовтими смугами посередині дороги і на узбіччі шосе. Зараз 23:38.

У світлі, що відбивається від освітленої панелі приладів, на обличчі Клер не помітно жодних емоцій.

– Навіщо ти це зробила? – тремким голосом запитую.

– А чому б і ні? – Голос Клер спокійний, як літній ставок.

– Може, тому, що ми обоє могли загинути в жахливій аварії?

Клер натискає на гальма, і авто повертає на шосе «Блу Стар»[27].

– Але ж цього не сталося, – відповідає вона. – Я виросту і зустріну тебе, ми одружимося, до того ж ти зараз тут.

– А звідки ти знаєш? Може, ти розбила машину і ми обоє провели рік у корсеті?

– Але тоді ти би мене попередив, щоб я цього не робила, – каже Клер.

– Я намагався, але ти накричала на мене!

– Маю на увазі, старший ти сказав би мені молодшій не розбити машину.

– Ну, тоді це би вже сталося.

Ми доїхали до провулку Міґрем, і Клер звернула авто туди. Це приватна дорога, яка веде до її будинку.

– Зупинися, Клер, добре? Будь ласка!

Клер скеровує автівку на траву, зупиняє, вимикає двигун і фари. Знову зовсім темно, чути спів мільйонів цикад. Пригортаю до себе Клер, обіймаю її. Вона напружена і скута.

– Пообіцяй мені.

– Що? – питає Клер.

– Пообіцяй мені більше не робити нічого подібного. Маю на увазі не лише машину, а взагалі – не робити нічого небезпечного. Тому що ти нічого не знаєш. Майбутнє дивне, і ти не можеш поводитися, наче ти непереможна…

– Але якщо ти бачив мене в майбутньому…

– Повір мені. Просто довірся мені.

Клер сміється.

– Навіщо мені це робити?

– Я не знаю. Може, тому, що я тебе кохаю?

Клер повертає голову так швидко, що аж ударила мене в щелепу.

– Ой.

– Вибач. – Ледве бачу контури її профілю.

– Ти мене кохаєш? – перепитує вона.

– Так.

– І зараз теж?

– Так.

– Але ти не мій хлопець.

Ох. Ось що її бентежить!

– Ну, технічно кажучи, я твій чоловік. Оскільки ти ще не заміжня, то, я вважаю, нам доведеться сказати, що ти моя дівчина.

Клер кладе свою руку туди, куди, мабуть, не слід її класти.

– Я би воліла бути твоєю коханкою.

– Клер, тобі шістнадцять. – Обережно забираю руку і голублю її лице.

– Я досить доросла. Фу, руки мокрі. – Клер вмикає верхнє світло, і я ошелешений: її обличчя і сукня у крові. Дивлюся на свої долоні – вони липкі й червоні. – Генрі! Що сталося?

– Я не знаю. – Облизую праву долоню, на якій помітні чотири порізи у формі півмісяця. Сміюся. – Це від моїх нігтів. Коли ти їхала з вимкненими фарами.

Клер вимикає верхнє світло, і ми знову сидимо в темряві. Щосили співають цикади.

– Я не хотіла тебе налякати.

– Хотіла. Але зазвичай я відчуваю себе в безпеці, коли ти за кермом. Просто…

– Що?

– Я потрапив у аварію, коли був малий, і відтоді не люблю їздити в машинах.

– Ой… вибач.

– Так… Гей, котра година?

– О Господи. – Клер вмикає світло. 00:12. – Я запізнилася. І як я можу зайти уся в крові? – Вона видається такою розгубленого, що мені хочеться сміятися.

– Ось. – Лівою долонею проводжу між її верхньою губою і носом. – У тебе кров з носа.

– Гаразд. – Вона заводить двигун, вмикає фари і повертає машину на дорогу. – Ета перелякається, коли побачить мене.

– Ета? А як же твої батьки?

– Мама, напевно, спить, а тато цієї ночі грає у покер.

Клер відчиняє ворота і заводить авто.

– Якби моя дитина поїхала машиною в той самий день, коли отримала права, я сидів би з секундоміром біля вхідних дверей. – Клер зупиняє машину так, щоби з будинку її не було видно.

– У нас є діти?

– Вибач, це секретна інформація.

– Я вимагатиму її рамках «Закону про свободу інформації».

– Будь ласка. – Обережно цілую її, щоб не витерти несправжню кров під носом. – Дай мені знати, коли з’ясуєш. – Відчиняю двері автівки. – Щасти тобі з Етою.

– На добраніч.

– Добраніч. – Виходжу і якомога тихіше зачиняю двері. Автомобіль заїжджає у двір, ховається за поворотом і зникає у темряві ночі. Йду вслід за ним до свого ліжка – на лузі під зірками.

Неділя, 27 вересня 1987 року (Генрі тридцять два, Клер шістнадцять)

Генрі: Матеріалізуюсь у лузі, приблизно за п’ятнадцять метрів на заході від галявини. Почуваю себе жахливо, паморочиться у голові й нудить; кілька хвилин просто сиджу і намагаюсь прийти до тями. Холодно й похмуро. Сиджу у високій коричневій траві, яка врізається в мою шкіру. Якийсь час по тому почуваю себе трохи краще; довкола тихо, я підводжусь і йду на галявину.

Клер сидить на землі, притулившись до каменя. Вона нічого не каже, просто дивиться на мене, і в її погляді помітна злість. «Ой, – думаю. – Що ж я накоїв?» У неї зараз період Ґрейс Келлі, на ній блакитне шерстяне пальто і червона спідниця. Тремчу й шукаю коробку з одягом. Знаходжу її, надягаю чорні джинси, чорний светр, чорні вовняні шкарпетки, чорне пальто, чорні чоботи і чорні шкіряні пальчатки. Схоже, я ладнаюсь зніматися у фільмі Віма Вендерса. Сідаю поруч Клер.

– Привіт, Клер. Усе добре?

– Привіт, Генрі. Ось. – Вона простягає мені термос і два бутерброди.

– Дякую. Не дуже добре почуваюсь, тому трохи зачекаю. – Ставлю їжу на камінь. У термосі кава, я глибоко вдихаю. Від самого лише запаху почуваюсь краще. – Усе добре?

Вона не дивиться на мене. Придивляюсь до Клер і розумію, що вона плаче.

– Генрі. Ти міг би побити когось для мене?

– Що?

– Я хочу зробити декому дуже боляче, але я не досить доросла, і не вмію битися. Ти зробиш це для мене?

– Гей. Про що ти говориш? Хто? Чому?

Клер дивиться на коліна.

– Я не хочу про це говорити. Ти можеш повірити мені на слово, що він цілком цього заслуговує?

Мені здається, я знаю, що відбувається, здається, чув цю історію раніше.

Зітхаю, наближаюсь до Клер і обіймаю її. Вона схиляє голову мені на плече.

– Це стосується хлопця, з яким ти ходила на побачення, так?

– Так.

– Він козел, а тепер ти хочеш знищити його?

– Так.

– Клер, багато хлопців – придурки. Я теж був придурком.

Клер сміється.

– Можу посперечатися, ти не такий придурок, як Джейсон Еверлі.

– Він футболіст чи щось таке?

– Так.

– Клер, чому ти думаєш, що я зможу побити спортсмена, та ще й удвічі молодшого? Навіщо ти взагалі зустрічаєшся з такими?

Вона знизує плечима.

– У школі всі мене діставали, бо я ніколи не зустрічатися ні з ким. Тобто Рут, і Меґ, і Ненсі, і вже ходять чутки, що я лесбійка. Навіть мама питає, чому я ні з ким не зустрічаюся. Хлопці запрошують мене на побачення, а я відмовляю. Потім Беатріче Ділфорд, вона лесбійка, запитала мене, чи я теж така, а я відповіла, що ні. Вона сказала, що не здивована, просто всі про це кажуть. Тоді я подумала, ну, може, варто сходити на побачення з кількома хлопцями. А потім мене запросив Джейсон. Він начебто спортсмен, і він дуже привабливий, тож я знала, якщо піду з ним на побачення, то всі про це дізнаються і, можливо, замовкнуть.

– То це ти вперше ходила на побачення?

– Так. Ми пішли в італійський ресторан, там були Лаура з Майком і ще кілька однокласників, які ходять зі мною на уроки театру. Я запропонувала заплатити за себе, але він відмовився, сказав, що ніколи так не робить. І все було добре, я маю на увазі, ми розмовляли про школу й уроки, про футбол. Потім пішли в кіно на VII частину «П’ятниці, 13»; фільм насправді був дурний, якби ти його лише бачив.

– Я бачив.

– Справді? Невже? Не схоже, що ти таке дивишся.

– З тієї ж причини, що й ти: подруга хотіла подивитися.

– Ну, і хто це?

– Жінка на ім’я Алекс.

– Яка вона?

– Касир у банку з великими цицьками, любила, щоб її відшмагали. – Остання частина фрази мимоволі зривається з моїх уст, я усвідомлюю, що говорю з Клер-підлітком, а не з Клер-дружиною, і подумки вдаряю себе по лобі.

– Відшмагали? – Клер дивиться на мене, усміхається, брови підняті майже до волосся.

– Не бери в голову. То ви пішли в кіно…?

– Аа. Ну, потім він захотів поїхати в Треверс.

– А що таке Треверс?

– Це ферма на півночі. – Голос Клер стишується, я ледве її чую. – Це там, де всі… кохаються.

Я мовчу.

– Тому я сказала, що втомилася, і хочу додому, а він ошалів. – Клер замовкає, якийсь час ми сидимо, слухаючи птахів, шум літаків, вітер. Раптом Клер додає: – Він справді ошалів.

– Що сталося?

– Він не відвіз мене додому. Я не була впевнена, де саме ми були, десь на дванадцятому шосе, він просто їздив вулицями, Боже, я не знаю, де це. Він поїхав ґрунтовою дорогою, до маленького котеджу. Поруч є озеро, я його чула. У нього був ключ від цього котеджу.

Я починаю нервувати. Клер ніколи не говорила мені про це, просто розповідала, що була на жахливому побаченні з хлопцем на ім’я Джейсон, який був футболістом. Клер знову замовкла.

– Клер. Він тебе зґвалтував?

– Ні. Він сказав, що я не… досить гарна. Сказав… Ні, він не ґвалтував мене. Він просто зробив мені боляче. Він змусив мене… – Вона не може говорити. Я чекаю. Клер розстібає пальто, знімає його. Потім знімає сорочку, і я бачу, що її спина вкрита синцями. Вони темно-фіолетові на її білій шкірі. Клер повертається, бачу цигарковий опік на правій груді, на тому місці утворився огидний пухир. Якось я спитав, звідки в неї цей шрам, а вона не сказала. Я вб’ю цього хлопця. Покалічу його. Клер сидить переді мною, плечі опущені, шкіра взялася сиротами. Віддаю їй сорочку, вона одягається.

– Гаразд, – тихо кажу їй. – Де мені знайти цього хлопця?

– Я відвезу тебе, – відказує вона.

У кінці заїзду, подалі від будинку, Клер підбирає мене у свій «фіат». Вона вдягла сонцезахисні окуляри, хоча надворі похмуро, нафарбувала губи і закрутила волосся на потилиці. Клер видається набагато старшою за шістнадцятирічну. Вона мовби тільки що зійшла з «Вікна у двір», хоча подібність була би більш досконалою, якби вона була блондинкою. Авто їде повз осінні дерева, хоча я не думаю, що хтось із нас помічає якісь барви. У моїй голові постійно прокручується та частина плівки, на якій показано, що сталося з Клер в тому маленькому будиночку.

– Наскільки він великий?

Клер думає.

– На кілька дюймів вищий за тебе. Набагато важчий. Може, п’ятдесят фунтів?

– Господи.

– Я взяла це. – Клер копирсається в сумочці й дістає пістолет.

– Клер!

– Це татів.

Швидко мізкую.

– Клер, це погана ідея. Маю на увазі, я досить божевільний, щоби справді використати його, і це було б нерозумно. О, зачекай. – Забираю його в неї, відкриваю затвор і витягую кулі, кладу їх у її сумочку. – Ось. Так краще. Геніальна ідея, Клер. – Клер запитально дивиться на мене. Ховаю пістолет у кишеню свого пальта. – Ти хочеш, щоб я зробив це анонімно, чи він має знати, що це привіт від тебе?

– Я хочу там бути.

– Добре.

Авто заїжджає на приватну дорогу і зупиняється.

– Я хочу кудись його відвезти і хочу, щоб ти зробив йому дуже боляче. Хочу на це дивитися. І ще я хочу, щоби він до смерті перелякався.

Зітхаю.

– Клер, зазвичай я не такого не роблю. Я можу побити когось хіба що для самооборони.

– Будь ласка. – Вона каже це абсолютно безпристрасно.

– Добре. – Ми рухаємося далі й зупиняємося перед великим новим будинком у колоніальному стилі.

Машин не видно. З відчиненого вікна на другому поверсі долинає «Van Halen». Ми підходимо до вхідних дверей, я стою осторонь, поки Клер натискає на ґудзик дзвінка. За хвилину музика різко стихає і хтось важко спускається сходами. Відчиняються двері й після паузи низький голос питає:

– Що? Хочеш ще?

Це все, що я хотів почути. Дістаю пістолет і підходжу до Клер. Націлюю пістолет на хлопця.

– Привіт, Джейсоне, – каже Клер. – Я думала, ти захочеш піти з нами.

Він робить те ж саме, що зробив би і я: падає і викочується з-під прицілу, однак не досить швидко. Я вже у дверях, підстрибую, вдаряю його у сонячне сплетіння, йому перехоплює подих. Встаю, ставлю ногу йому на груди, цілюся в голову. C’est magnifique mais ce n’est pas la guerre[28]. Він схожий на Тома Круза: дуже красивий, справжній американець.

– То на якій, кажеш, позиції він грає? – перепитую Клер.

– Півзахисник.

– Гм. Ніколи б не здогадався. Вставай, руки вгору, щоби я бачив, – весело кажу йому.

Він підкорюється, веду його за двері. Ми всі стоїмо на дорозі. У мене з’являється ідея. Я відправляю Клер до будинку за мотузкою, скоро вона виходить з ножицями і скотчем.

– Де ти хочеш це зробити?

– У лісі.

Джейсон важко дихає, ми ведемо його до лісу. Йдемо хвилин зо п’ять, невдовзі бачу маленьку галявинку із підхожим молодим в’язом на узліссі.

– Може, тут, Клер?

– Так.

Дивлюсь на неї. Вона абсолютно безпристрасна, холодна, як жінка-вбивця у Реймонда Чандлера.

– Ну, Клер, командуй.

– Прив’яжи його до дерева.

Вручаю їй пістолет, і скотчем зв’язую за деревом руки Джейсона. Там майже повний рулон скотчу, і я збираюся використати весь. Джейсон важко дихає, хрипить. Стаю поруч із ним і дивлюся на Клер. Вона дивиться на Джейсона, наче він поганий зразок концептуального мистецтва.

– Ти що, астматик?

Він киває. Його зіниці звузилися в крихітні чорні точки.

– Я принесу інгалятор, – каже Клер.

Вона віддає мені пістолет і йде геть крізь ліс стежкою, якою ми сюди прийшли. Джейсон намагається дихати обережно і повільно. Він намагається говорити.

– Хто… ти? – хрипко запитує.

– Я хлопець Клер. Я тут, щоб навчити тебе гарних манер, якщо ти їх не маєш. – Я облишив свій знущальний тон, підійшов до нього впритул і тихо спитав: – Як ти міг так з нею вчинити? Вона така юна. Вона ще нічого не знає, а тепер ти остаточно все зіпсував…

– Вона… вона… мене дражнила.

– Вона уявлення не має. Це так, як мучити кошеня, тому що воно тебе вкусило.

Джейсон не відповідає. Його дихання переходить у довге, тремтяче гоготіння. Я починаю хвилюватися, і тут приходить Клер. Вона тримає інгалятор, дивиться на мене.

– Люба, ти знаєш, як користуватися цією штукою?

– Думаю, її треба струсити, потім покласти йому до рота й натиснути на неї зверху.

Вона це робить і питає його, чи потрібно ще. Він киває. Після чотирьох інгаляцій ми бачимо, що поступово він починає дихати нормально.

– Готова? – запитую Клер.

Вона тримає ножиці, кілька разів клацає ними у повітрі. Джейсон здригається. Клер підходить до нього, опускається на коліна і починає різати його одяг.

– Гей! – кричить Джейсон.

– Тихіше, будь ласка, – промовляю. – Ніхто не заподіє тобі шкоди. Поки що.

Клер закінчує зрізати з нього джинси і береться за футболку. Я примотую його скотчем до дерева. Починаю зі щиколоток і дуже обережно обмотую йому литки і стегна.

– Зупинись тут, – каже Клер, вказуючи на місце трохи нижче від промежини Джейсона. Вона здирає з нього плавки. Клейкою стрічкою я обмотую його талію. Його шкіра вогка і холодна на дотик, дуже засмагла скрізь, окрім місць, які були під плавками «Спідо». Він дуже пітніє. Я обмотав його до плечей і зупинився, щоб він міг дихати. Ми робимо крок назад і милуємося нашою роботою. Тепер Джейсон, немов мумія у скотчі з добрячою ерекцією. Клер починає сміятися. Її сміх звучить зловісно і розходиться відлунням по лісі. Я пильно дивлюсь на неї. В її сміху є якесь знання і якась жорстокість, і мені здається, що цей момент є знаковим, це начебто межа між дитинством Клер і її перетворенням на жінку.

– Що далі? – запитую. Частина мене хоче перетворити його на котлету, інша частина не хоче бити того, хто приклеєний до дерева. Джейсон стає бурякового кольору. Це добряче контрастує із сірим скотчем.

– О, – каже Клер. – Знаєш, думаю, цього достатньо.

Відчуваю полегшення. Звісно, перепитую:

– Ти впевнена? Може, зробити ще щось? Порвати йому барабанні перетинки? Зламати носа? О ні, чекай, він уже раз зламав його сам. Ми могли би перерізати його Ахіллесове сухожилля. І найближчим часом він не зможе грати в футбол.

– Ні! – Джейсон напружується.

– Отже, проси вибачення, – кажу йому.

Джейсон вагається.

– Вибач.

– Це так зворушливо.

– Я знаю, – каже Клер. Вона порпається в сумочці й знаходить маркер. Підходить до Джейсона, наче він – небезпечна тварина в зоопарку, і починає писати на його обмотаних скотчем грудях. Закінчивши, відступає назад і закриває маркер. Вона написала звіт про їхнє побачення. Відтак кидає маркер назад у сумочку й каже: – Пішли.

– Але ж ми не можемо просто залишити його. У нього може статися черговий напад астми.

– Гм. Добре, знаю. Я кому-небудь подзвоню.

– Зачекай хвилинку, – просить Джейсон.

– Що? – питає Клер.

– Кому ти зателефонуєш? Подзвони Робові.

Клер сміється.

– Е-е-е… Я зателефоную всім знайомим дівчатам.

Підходжу до Джейсона і наставляю дуло пістолета йому під підборіддя.

– Якщо ти хоч комусь заїкнешся про моє існування, а я про це дізнаюся, то обов’язково повернуся і знищу тебе. Ти не зможеш ходити, говорити, жерти, чи трахатися, коли я це закінчу. Наскільки тобі відомо, Клер – мила дівчина, яка з якоїсь незрозумілої тобі причини не ходить на побачення. Второпав?

Джейсон дивиться на мене з ненавистю.

– Второпав.

– Ми повелися з тобою дуже поблажливо. Якщо ти знову завдаси клопоту Клер, ти пошкодуєш.

– Добре.

– Добре. – Кладу пістолет назад до кишені. – Це було весело.

– Слухай, чмо…

Ну, і якого біса? Ступаю крок назад і з усієї сили вдаряю його в пах. Джейсон кричить. Повертаюсь і дивлюсь на Клер, вона аж побіліла. Сльози біжать обличчям Джейсона. Цікаво, чи він знепритомніє.

– Ходімо, – кажу. Клер киває. Принишклі, ми повертаємося до машини. Чую, що Джейсон щось кричить. Ми забираємось у машину, Клер її заводить і розвертає. Авто ракетою мчить униз до дороги і виїжджає на вулицю.

Дивлюся, як вона керує автівкою. Починає накрапати дощ. На її вустах грає усмішка.

– Цього ти хотіла? – питаю.

– Так, – відповідає Клер. – Це було чудово. Дякую.

– Будь ласка. – У мене паморочиться в голові. – Думаю, я вже йду.

Клер повертає авто на бічну вуличку. Дощ уже тарабанить по машині, ми наче їдемо через автомийку.

– Поцілуй мене, – вимагає вона.

Я цілую і зникаю.

Понеділок, 28 вересня 1987 року (Клер шістнадцять)

Клер: В понеділок у школі на мене всі дивляться, але ніхто не говорить. Почуваюся, наче шпигунка Гаррієт, після того як однокласники знайшли її шпигунського записника. Пройтися коридором – це мовби перейти Червоне море. Коли йду на англійську, а це перший урок, усі замовкають. Сідаю поруч із Рут. Вона всміхається і, схоже, стурбована. Я також нічого не кажу, але потім під столом відчуваю її руку, гарячу і маленьку. Рут на мить бере мене за руку, а потім містер Партакі заходить у клас, і вона її забирає. Містер Партакі помічає, що в класі неприродна тиша. Він м’яко каже:

– Сподіваюсь, ви добре провели вихідні?

– О, так, – відповідає Сью Вонґ, і класом пробігає нервовий смішок.

Партакі спантеличений, зависає тривала пауза. Відтак він каже:

– Ну, добре, тоді берімося за «Біллі Бадда». У тисяча вісімсот п’ятдесят першому році Герман Мелвілл опублікував роман «Мобі Дік, або Білий Кит», який американська громадськість зустріла з величезною байдужістю…

Усе це пролітає повз мої вуха. Навіть незважаючи на бавовняну майку, мій светр торкається тіла, мов наждачним папером; до того ж болять ребра. Мої однокласники ледь добирають слова, обговорюючи «Біллі Бадда». Нарешті лунає дзвінок, і вони тікають. Я йду, не поспішаючи, Рут іде поруч зі мною.

– Усе гаразд? – запитує вона.

– Здебільшого.

– Я зробила, як ти сказала.

– О котрій годині?

– Десь о шостій. Я боялася, що його батьки прийдуть додому і знайдуть його. Вирізати його було важко. Скотч поздирав йому все волосся на грудях.

– Добре. Багато людей побачило його?

– Так, усі. Ну, всі дівчата. Наскільки мені відомо, хлопців не було.

Коридори практично порожні. Стою перед кабінетом французької мови.

– Клер, я розумію, чому ти це зробила, але я не розумію, як ти це зробила.

– Мені допомогли.

Лунає дзвінок, і Рут підстрибує.

– Боже. Я вже вп’яте підряд запізнююсь у спортзал! – Вона відходить так, ніби на неї діє потужне магнітне поле. – Розкажеш за обідом, – гукає Рут, а я повертаюся і йду в клас мадам Сімони.

– Ah, Mademoiselle Abshire, asseyez-vous, s’il vous plait[29].

Сиджу між Лаурою і Гелен. Гелен пише мені записку: «Молодчина». Клас перекладає Монтеня. Ми тихо працюємо, а мадам ходить класом і виправляє нас. Я не можу зосередитися. Вираз обличчя Генрі, після того, як він копнув Джейсона: абсолютно байдужий, наче він щойно потиснув його руку, наче він думав про всілякі дрібниці, а потім хвилювався, бо не знав, як я відреагую. Здається, Генрі подобалося завдавати Джейсону болю. Так само як Джейсону подобалося завдавати болю мені? Але ж Генрі хороший. Хіба це нормально? А чи нормально, що я хотіла, щоби він це зробив?

– Clare, attendez[30], – каже мадам, стоячи збоку біля мене.

Після дзвінка всі знову вибігають з класу. Я йду з Гелен. Лаура винувато обіймає мене і біжить на урок музики в інший кінець будівлі. А в нас із Гелен третій урок у спортзалі.

Гелен сміється.

– Ну, блін, ти і дівчинка. Я ледь повірила своїм очам. Як ти прив’язала його до дерева?

Я вже втомилася від розпитувань.

– У мене є знайомий, який таким займається. Він і допоміг мені.

– Хто «він»?

– Один з татових клієнтів, – брешу.

Гелен хитає головою.

– Не вмієш ти брехати.

Посміхаюся і нічого не відповідаю.

– Це Генрі, так?

Киваю головою і прикладаю палець до губ. Ми прийшли до спортзалу для дівчат. Заходимо в роздягальню, і – абракадабра! – всі дівчата припиняють говорити. Здається, залишки розмов наповнюють цю тишу. Наші з Гелен шафки поряд. Відчиняю свою й дістаю спортивний костюм і взуття. Міркую над тим, що маю робити тепер. Знімаю туфлі і панчохи, роздягаюсь до спідньої білизни; ліфчик зараз не ношу, бо мені надто боляче.

– Гей, Гелен, – кажу.

Знімаю кофтину, і вона повертається.

– О, Господи, Клер!

Синці на вигляд ще гірші, ніж учора. Деякі з них набули зеленуватого відтінку. На стегнах – шрами від пояса Джейсона.

– О, Клер. – Гелен підходить і обережно мене обіймає. Кімнату огортає тиша. Дивлюся через плече Гелен і бачу, що всі дівчата зібралися навколо нас, і всі вони дивляться. Гелен виструнчується, дивиться на них і промовляє: «Ну?» Хтось позаду починає плескати у долоні. Відтак усі вони плескають і сміються, розмовляють і веселяться. Відчуваю себе легкою. Легкою, мов повітря.

Середа, 12 липня 1995 року (Клер двадцять чотири, Генрі тридцять два)

Клер: Лежу в ліжку, майже сплю, коли відчуваю, як рука Генрі пестить мій живіт. Розумію, що він повернувся. Розплющую очі. Він нахиляється і цілує маленький шрам від опіку цигаркою; у тьмяному нічному світлі торкаюся його лиця. Промовляю:

– Дякую.

Він відповідає:

– Був радий допомогти.

Це єдиний раз, коли ми про це говорили.

Неділя, 11 вересня 1988 року (Генрі тридцять шість років, Клер сімнадцять)

Генрі: Теплого вересневого полудня ми з Клер у садку. На галявині під золотим сонцем гудуть комахи. Усе довкола огорнене тишею. Бачу, як між сухотрав’ям від тепла мерехтить повітря. Ми під яблунею. Клер спирається об стовбур, підклавши подушку. Я лежу, поклавши голову їй на коліна. Ми поїли, навколо нас розкидані залишки обіду впереміш з опалими яблуками. Я сонний і задоволений. У моєму теперішньому нині січень, і ми з Клер сваримося. А ця літня інтерлюдія – просто ідилія.

Клер промовляє:

– Я хотіла б намалювати тебе ось таким.

– Догори ногами? І сплячим?

– Розслабленим. Ти такий спокійний.

Чому б і ні?

– Давай.

Ми тут передовсім тому, що Клер потрібно намалювати дерева для уроку мистецтва. Вона бере до рук свій альбом і вугільний олівець. Розташовує альбом на колінах.

– Мені посунутись? – запитую.

– Ні, це багато що змінить. Ляж, як ти тепер лежав, будь ласка.

Ліниво повертаюсь, розглядаючи візерунки гілля на тлі неба. Непорушність – це дисципліна. Коли читаю, то можу не ворушитись досить довго, але позувати Клер завжди навдивовижу складно. Навіть та поза, що спершу здається дуже зручною, стає катуванням після п’ятнадцяти хвилин непорушності. Не рухаючи нічим, окрім очей, дивлюсь на Клер. Вона поринула в малювання. Коли Клер малює, схоже, ніби світ розсипався і щезнув, лишивши тільки її і предмет її зацікавлення. Ось чому я люблю, коли Клер малює мене: вона дивиться на мене надзвичайно уважно. В такі миті відчуваю, що я для неї – все. Так само вона дивиться на мене, коли ми кохаємося. Саме в цю мить вона дивиться мені в очі й усміхається.

– Я забула спитати, звідки ти прибув?

– Січень двохтисячного.

Її обличчя змінюється.

– Справді? Я думала, може, трохи пізніше.

– Чому? Я здаюся таким старим?

Клер торкається мого носа, її пальці рухаються спинкою носа аж до брів.

– Ні. Але ти здаєшся щасливим і спокійним, а, як правило, коли ти приходиш із тисяча дев’ятсот дев’яносто восьмого, дев’яносто дев’ятого або двохтисячного, ти засмучений або наляканий і не зізнаєшся чому. А в дві тисячі першому році знову все добре.

Сміюся.

– Ти говориш, як ворожка. Ніколи не думав, що ти так відстежуєш мій настрій.

– А що ще мені робити?

– Пам’ятай: зазвичай я опиняюся тут через стрес. Тому не думай, що ці роки були суцільним жахіттям. Там є і багато хорошого.

Клер повертається до свого малюнка. Вона лишає розпитування про наше майбутнє. Натомість запитує:

– Генрі, чого ти боїшся?

Це питання мене дивує і змушує замислитись.

– Холоду, – відповідаю. – Я боюся зими. Поліції. Боюся прибути не в те місце і не в той час, туди, де мене можуть побити чи ж може збити машина. Або загубитись у часі, і не мати можливості повернутися. Я боюся втратити тебе.

Клер усміхається.

– Як ти можеш мене втратити? Я нікуди не подінусь.

– Я боюся, що ти втомишся миритися з моєю ненадійністю і залишиш мене.

Клер відкладає альбом. Я сідаю.

– Я ніколи тебе не залишу, – каже вона. – Хоча ти завжди від мене йдеш.

– Але я не хочу залишати тебе.

Клер показує мені малюнок. Я бачив його раніше, він висить поруч із креслярським столом Клер у її домашній студії. На малюнку я спокійний. Клер підписує його і починає писати дату.

– Не треба, – кажу. – Там нема дати.

– Нема?

– Я бачив його раніше. Там нема дати.

– Гаразд. – Клер витирає дату, натомість пише на ньому Медовларк.

– Готово. – Вона з подивом дивиться на мене. – А ти колись помічав, що після твого повернення в майбутнє щось змінилося? Маю на увазі, якщо я зараз напишу дату на цьому малюнку? Що станеться?

– Я не знаю. Спробуй, – зацікавлено кажу.

Клер витирає слово Медовларк і пише дату: одинадцяте вересня 1988 року.

– Ось, – каже вона, – це було легко. – Ми дивимося одне на одного і всміхаємося. Клер сміється. – Якщо я й порушила просторово-часовий континуум, це не дуже кидається у вічі.

– Я повідомлю тебе, якщо ти щойно розпочала третю світову війну. – Починаю відчувати себе невпевнено. – Клер, думаю, мені час.

Вона цілує мене. Я зникаю.

Четвер, 13 січня 2000 року (Генрі тридцять шість, Клер двадцять вісім)

Генрі: Після вечері все ще думаю про малюнок Клер, тому йду до неї в студію, щоб подивитись на нього. Клер створює величезну скульптуру з дрібнесеньких клаптиків фіолетового паперу, щось середнє між лялькою і пташиним гніздом. Оминаю її й зупиняюсь перед столом. Малюнка немає.

Клер приходить, несучи оберемок манільського прядива.

– Привіт. – Вона кидає його на підлогу й підходить до мене. – Що сталося?

– Де той малюнок, який висів он там? Той, зі мною?

– Га? Ой, я не знаю. Може, впав. – Клер пірнає під стіл і каже: – Я не бачу. Ой, стривай, ось він. Вона вилазить, тримаючи малюнок двома пальцями. – Фу, він весь у павутинні.

Вона чистить його і дає мені. Розглядаю його. Дати там немає.

– Що сталося з датою?

– Якою датою?

– Тут внизу ти написала дату. Під своїм ім’ям. Схоже, її відрізали.

Клер сміється.

– Гаразд. Каюсь. Я її відрізала.

– Чому?

– Мене налякав твій коментар про Третю світову війну. Я почала думати: а що, коли ми ніколи не зустрінемося в майбутньому, тому що я наполягла на цьому експерименті?

– Я радий, що ти це зробила.

– Чому?

– Не знаю. Просто радий. – Ми дивимося одне на одного, відтак Клер усміхається, а я знизую плечима. От і все. Але чому здається, ніби майже сталося щось неможливе? Чому я відчуваю таке полегшення?

Святвечір, 1

(Завжди розбиватися у тому самому автомобілі)

Субота, 24 грудня 1988 року (Генрі сорок, Клер сімнадцять)

Генрі: Похмурий зимовий полудень. Я у підвалі будинку в Медовларку, в читальні. Клер залишила мені трохи їжі: ростбіф і сир на цільнозерновому хлібі з гірчицею, яблуко, літр молока, цілу пластикову торбу різдвяного печива, сніжинки, корицево-горіхові ромбики й арахісове печиво з шоколадними поцілуночками «Герші». На мені улюблені джинси й футболка з «Sex Pistols». Я мав би бути в захваті, втім, це не так: Клер також залишила мені сьогоднішню газету «Саут-Гейвен-Дейлі», з датою: 24 грудня 1988 року. Переддень Різдва.

У цей вечір у барі «Лови кайф», що в Чикаґо, двадцятип’ятирічний Генрі питиме, допоки тихо не сповзе на підлогу зі стільця біля шинквасу; потім йому промиють шлунок у лікарні «Мерсі». Це дев’ятнадцята річниця зі смерті моєї матері.

Тихо сиджу і думаю про маму. Дивно, як стирається пам’ять. Якби в мене зостались тільки дитячі спогади, мої знання про матір були би млявими й розпливчатими, з них би виділялось лише кілька яскравих моментів. П’ятирічним я чув, як вона співала партію Лулу в «Лірик-опері». Пам’ятаю, як батько сидів поруч зі мною, а кінці першого акту, сповнений захвату, він усміхався мамі. Або ж дивилися з мамою, як тато грав Бетховена під керівництвом Булеза в «Оркестр-голі». Пригадую, якось у моїх батьків була вечірка й мені дозволили прийти у вітальню та прочитати гостям вірш Блейка «Тигре! Твій вогненний гнів»[31], що супроводжувався гарчанням. Мені тоді було чотири. Коли я дочитав, мама обійняла мене й поцілувала, а всі аплодували. На ній була темна помада, і я наполіг, щоб мені дозволили лягти спати, не стираючи зі щоки відбитків її губ. Пам’ятаю, як вона сиділа на лавці у Ворен-парку, поки тато колихав мене на гойдалці; вона наближалась і віддалялась, наближалась і віддалялась.

Найкращим і найболіснішим у подорожах у часі є можливість побачити маму живою. Я навіть розмовляв з нею кілька разів, про дрібниці, приміром: «Сьогодні препаскудна погода, правда?» Завжди поступаюсь їй місцем у метро, йду за нею в супермаркет, дивлюсь, як вона співає. Тиняюсь біля квартири, де досі живе мій батько, і спостерігаю за ними обома, іноді зі собою маленьким; вони гуляють, їдять у ресторанах, ходять у кіно. Це шістдесяті, й батьки – елегантні, молоді, блискучі музиканти; для них відкритий увесь світ. Вони щасливі, просто сяють від успіху, їх сповнює радість. Буває, ми пересікаємось, і тоді вони махають мені рукою, вважаючи мене сусідом, який багато гуляє, дивно підстригається і таємниче молодшає та старіє. Одного разу я почув, як батько припускав, що в мене рак. Мене й досі дивує, що батько так і не збагнув, що в перші роки їхнього шлюбу поруч крутився їхній син.

Бачу свою маму поряд. Ось вона вагітна, а ось мене приносять з лікарні додому; вона везе мене у візочку в парк; сидить, учить партитури, неголосно співає і рухає маленькою рукою; вона кривляється мені й трусить переді мною іграшками. А от ми йдемо за руку дивитися на білочок, на машини, на голубів, на все, що рухається. На ній пальто, мокасини і капрі. Вона чорнявка з ефектним лицем, має повні губи, великі очі, коротке волосся, зовні схожа на італійку, але насправді єврейка. Мама користувалась помадою, олівцем для очей, тушшю, рум’янами й олівцем для брів, щоби просто сходити в хімчистку. Тато такий, як завжди – високий, худорлявий, скромно одягнений, у капелюсі. Але обличчя інше. Він справді задоволений. Вони часто торкаються один одного, тримаюся за руки, йдуть у ногу. На пляжі всі троє носимо однакові окуляри, а на мені смішна синя панама. Ми всі лежимо на сонці, намащені дитячою олійкою. П’ємо ром із колою і гавайський пунш.

Зірка моєї матері сходить. Вона навчається у Джаян Мек і Мері Делакруа, котрі дбайливо ведуть її стежкою слави. Співає ряд невеликих, але блискучих партій, і на неї звертає увагу Луї Бехарі з «Лірик». Вона – дублерка Ліні Веверлі в «Аїді». Відтак її обирають на роль Кармен. Її помічають інші компанії, а невдовзі ми подорожуємо світом. Вона записує Шуберта в студії «Decca», Верді і Вайля у «EMI», і ми вирушаємо до Лондона, Парижа, Берліна, Нью-Йорка. Пам’ятаю лише нескінченну низку готельних номерів та літаків. Її виступ у Лінкольн-центрі показують по телевізору, і я дивлюся його з бабусею і дідусем у Мансі. Мені шість, і я не вірю, що в маленькому чорно-білому екрані – моя мама. Вона співає «Мадам Батерфляй».

Після закінчення сезону 1969–1970 років у «Лірик» батьки планують переїхати до Відня. Тата прослуховують у філармонії. Щоразу як дзвонить телефон, це може бути лише дядько Іш, мамин менеджер, або ж хтось зі студії звукозапису.

Чую, як відчиняються і зачиняються двері нагорі, відтак – повільні кроки сходами вниз. Клер чотири рази тихенько стукає, і я забираю з-під дверної ручки стілець з прямою спинкою. У її волоссі сніг, щоки палають. Їй сімнадцять. Клер простягає до мене руки і схвильовано обнімає.

– Веселого Різдва, Генрі! – каже вона. – Як чудово, що ти тут!

Цілую Клер у щоку, її радість і метушня розвіюють мої важкі думки. Утім, відчуття печалі й утрати лишається. Пробігаю руками по її волоссю й відчуваю під ними сніг, що миттєво тане.

– Що сталося? – Клер помічає недоторкану їжу, мою сумовитість. – Ти дуєшся, бо нема майонезу?

– Гей, тихше. – Сідаю на старе зламане крісло, і Клер втискається поруч зі мною. Обнімаю її за плечі. Вона кладе свою руку мені на стегно. Забираю її руку й затримую у своїй. Її рука холодна. – Я колись розповідав тобі про маму?

– Ні.

Клер налаштувалась слухати – вона завжди прагне дізнатися щось із моєї біографії. Кількість наших майбутніх зустрічей зменшується, натомість наближається дворічна розлука. Клер потай переконана, що знайде мене в реальному часі, аби лиш я назвав їй кілька фактів. Звісно, вона не зможе, бо я не назву, тож вона мене таки не знайде.

Їмо печиво.

– Гаразд. Якось давно я мав маму і тата; вони дуже кохали одне одного. Й у них був я. Ми були дуже щасливими. Вони обоє – професіонали у своїй справі, особливо мама. Разом ми подорожували, постійно змінювали готелі. Отож, майже Різдво.

– Який рік?

– Рік, коли мені виповнилось шість. То був ранок перед Різдвом, мій батько перебував у Відні: невдовзі ми збиралися туди переїжджати, тож він шукав нам квартиру. Ідея полягала в тому, що тато прилетить у аеропорт, а ми з мамою зустрінемо його й усі разом поїдемо до бабусі на свята. Ранок був сірим і сніжним; вулиці були вкриті суцільним льодом, ще ніхто не посипав дороги сіллю. Мама була нервовим водієм. Вона ненавиділа швидкісні траси, ненавиділа поїздки в аеропорт і погодилася на це лише тому, що це було логічно. Уранці ми встали, вона спакувала речі в автомобіль. Я був одягнений у зимове пальто, шапку, черевики, джинси, светр, натільну білизну, тіснуваті вовняні шкарпетки й рукавиці. Вона – уся в чорному, що було ще більш незвично, аніж зараз.

Клер п’є молоко просто з пакета, на якому лишається слід від коричневої помади.

– Який у вас був автомобіль?

– Білий «Форд-Ферлейн» 1962 року.

– Який це?

– Уяви собі: він схожий на танк. Мав решітки радіатора. Батьки любили його, з ним пов’язано багато історій. Отож ми сіли в авто. Я сидів на передньому пасажирському сидінні, ми обоє пристебнули паси безпеки. Й поїхали. Погода була жахливою, видимість поганою, та й обігрів не у на найкращому стані, через що вікна були трохи затуманені. Ми проїхали лабіринт із житлових вулиць, а потім виїхали на автостраду. Година пік уже минула, проте через погоду й свята на дорогах творився безлад. Наше авто рухалося, може, п’ятнадцять чи двадцять миль на годину. Мама скерувала авто на праву смугу, мабуть, тому, що не хотіла перелаштовувати в інший ряд, оскільки видимість була поганою. А ще тому, що ми не збиралися довго їхати швидкісною трасою, адже мали з’їжджати на дорогу, яка вела до аеропорту. Ми їхали за вантажівкою, зберігаючи дистанцію, відстань була досить великою. Коли ж минули в’їзд на дорогу, позаду нас з’явився невеликий автомобіль – червоний «корвет», яким керував стоматолог. Той був трохи підпилий, і це о пів на одинадцяту ранку! Він просто надто швидко їхав і не зміг вчасно загальмувати, дорога ж була обледеніла, і він вдарив нашу машину. За звичайних погодних умов «корвет» пом’явся б, а потужний «Форд-Ферлейн» просто пошкодив би крило, нічого страшного не сталося б.

Але погода була погана, дороги слизькі, тому удар «корвета» надав нашій машині прискорення якраз у той момент, коли рух на трасі сповільнився. Вантажівка попереду нас ледве рухалася. Моя мати тиснула на гальма, але нічого не відбувалося.

Ми вдарились об вантажівку, фактично це було як в уповільненому кіно, принаймні мені так здалося. Насправді ми їхали близько сорока миль на годину.

Вантажівка – відкритий пікап – була набита металобрухтом. Коли наше авто її вдарило, великий лист сталі злетів з вантажівки, влетів у лобове скло і відрізав мамі голову.

Клер заплющила очі.

– Ні.

– Це правда.

– Але ж ти теж був там, хоч і надто маленький!

– Сталь урізалась у праве сидіння, туди, де повинен був бути мій лоб. У мене є шрам, де металевий лист почав різати мій лоб. – Показую його Клер. – Він почав різати мою шапку. Поліція так і не змогла цього втямити. Весь мій одяг був у машині, на сидінні й підлозі, а я опинився голяка на узбіччі дороги.

– Ти перенісся в часі.

– Так. Перенісся. – Якусь мить ми мовчимо. – Це був лише другий раз, коли це сталося зі мною. Я поняття не мав, що відбувається. Дивився, як ми врізаємось у вантажівку, а вже наступної миті опинився в лікарні. Насправді я був майже неушкодженим, просто шокованим.

– Як… як думаєш, чому це сталося?

– Стрес – абсолютний страх. Гадаю, моє тіло виконало єдиний трюк, на який лише було здатне.

Клер повертає до мене обличчя, сумна і схвильована.

– Отже…

– Отже. Мама померла, а я ні. Передня частина «форда» була повністю зім’ятою, колонка рульового управління проламала мамі груди, її голова вилетіла через розбите лобове скло і потрапила у вантажівку, крові було неймовірно багато. Хлопець з «корвета» був цілим і неушкодженим. Водій вантажівки вийшов зі свого грузовика, щоб побачити, хто його вдарив, побачив маму і зомлів на дорозі. Там його, не помітивши, переїхав водій шкільного автобуса, який витріщався на аварію. У водія вантажівки були зламані обидві ноги. А я тим часом був відсутній десять хвилин і сорок сім секунд. Не пам’ятаю, де я був, можливо, це тривало якусь секунду чи дві. Рух транспорту повністю припинився. Із трьох різних напрямків намагались під’їхати карети «швидкої допомоги», і вони не могли добратися до нас десь зо півгодини. Прибігли парамедики. Я опинився на узбіччі. Єдиною людиною, яка бачила, як саме я з’явився, була маленька дівчинка, що сиділа на задньому сидінні зеленого «Шевроле універсалу». Вона відкрила рота і просто витріщалася й витріщалася.

– Але Генрі, ти… ти сказав, що не пам’ятаєш. То звідки ти це знаєш? Десять хвилин і сорок сім секунд? Так достеменно?

Деякий час я мовчав, шукаючи найкращий спосіб усе пояснити.

– Ти знаєш про гравітацію, правда? Чим більший предмет, чим більша його маса, тим більшу силу тяжіння він створює. Він притягує до себе менші речі, і вони обертаються довкола нього.

– Так.

– Моя мати помирає… це ключовий момент… усе інше обертається довкола цього… Я думаю про це і переношуся туди в часі. Знову і знову. Якби ти змогла там опинитися, зависнути над місцем аварії, то побачила би кожну деталь, усіх людей, автомобілі, дерева, кучугури снігу; якби ти мала достатньо часу, щоб роздивитися все, ти би побачила мене. Я був скрізь: у автівках, за кущами, на мості, на дереві. Я бачив це з усіх кутів, навіть був учасником подальших дій: подзвонив у аеропорт з найближчої автозаправки, щоб передати батькові повідомлення негайно їхати в лікарню. Сидів у кімнаті очікування в лікарні й спостерігав, як мій батько прийшов за мною. Він видавався сірим і спустошеним. Я ходив уздовж узбіччя, шукаючи малого себе, і накривав ковдрою свої худі дитячі плечі. Вдивлявся у своє маленьке нерозуміюче обличчя і думав… Я думав….

Тихо плачу. Клер обійняла мене, а я тихо плачу на її грудях у мохеровому светрі.

– Про що? Генрі, про що?

– Я думав, що теж повинен був померти.

Ми обіймаємося. Поступово я опановую себе. Я зіпсував Клер светр. Вона йде в пральню і повертається у білій поліестеровій блузці Алісії, в якій та грає камерну музику. Алісії лише чотирнадцять, але вона вже вища і більша за Клер. Дивлюсь на Клер, яка стоїть переді мною, і шкодую, що я тут, шкодую, що зіпсував їй Різдво.

– Мені дуже шкода, Клер. Я не хотів навантажувати тебе цим усім. Просто Різдво… для мене це важко.

– О, Генрі! Я така рада, що ти тут, і знаєш, я знаю… маю на увазі, ти з’являєшся нізвідки і зникаєш, і, якщо я знаю щось про твоє про життя, ти здаєшся… реальнішим. Навіть жахливі речі… Мені потрібно знати стільки, скільки ти можеш розказати.

Алісія кличе Клер. Їй час іти до сім’ї святкувати Різдво. Я стою, ми обережно цілуємося, скоро Клер промовляє:

– Йду!

І усміхається мені, відтак біжить сходами нагору. Знову підпираю двері стільцем і влаштовуюсь на довгу ніч.

Святвечір, 2

Субота, 24 грудня 1988 року (Генрі двадцять п’ять)

Генрі: Телефоную татові й питаю, чи не хоче він, щоб увечері після Різдвяного концерту я приїхав на вечерю. Він робить боязку спробу запросити мене, на його полегшення, я ухиляюся. Цього року офіційний День жалоби сім’ї Детембл буде проведено в різних місцях. Місіс Кім поїхала в Корею відвідати своїх сестер; я поливаю її квіти й забираю пошту. Телефоную Інґрід Кармайкл і запрошую її, але вона рішуче нагадує, що сьогодні Різдво й у деяких людей є сім’ї, яким потрібно засвідчити свою шану. Проглядаю записник. Усі або поїхали за місто, чи ж проводять час у місті зі своєю ріднею. Мені слід було поїхати до бабусі з дідусем. Потім згадую, що вони у Флориді. Зараз 14:53, і магазини закриваються. Купую «У Ела» пляшку шнапсу й кладу її у кишеню пальта. Потім на Белмонт заскакую у вагон метро та їду в центр. Сьогодні похмуро і холодно. Поїзд заповнений лише наполовину, здебільшого, люди з дітьми їдуть у центр, щоб побачити різдвяні вітрини «Маршалл Філд» і зробити останні покупки в «Вотер Тауер Плейс». Виходжу на Рендольф і йду на схід у Грант-Парк. Якийсь час стою на переході над колією, п’ю, а потім іду на ковзанку. Там катається кілька пар і якась малеча. Діти ганяються один за одним, катаються спиною вперед і виписують вісімки. Я беру напрокат пару ковзанів більш-менш свого розміру, зав’язую їх і виходжу на лід. Плавно рухаюсь по периметру ковзанки і ні про що особливо не думаю. Повторення, рух, рівновага, холодне повітря. Приємно. Сонце сідає. Я годину катаюся, затим повертаю ковзани, взуваю черевики та йду.

Йду на захід по Рендолф і на південь по Мічиґан-авеню, повз Художній інститут. На левах різдвяні прикраси. Йду вниз по Коламбус-драйв. Грант-парк порожній, там лише вороння, що бундючно ходить і кружляє над вечірнім блакитним снігом. Вуличні ліхтарі тонують небо наді мною в помаранчевий колір, а над озером воно глибокого небесно-блакитного кольору. Стою біля Букінгемського фонтану, допоки холод не стає нестерпним, спостерігаю за чайками, які кружляють і, пірнаючи, б’ються за кинутий їм кимось буханець хліба. Кінний поліцейський повільно об’їжджає фонтан, а потім спокійно продовжує свій шлях на південь.

Йду. Мої черевики не досить водонепроникні, й, незважаючи на кілька светрів, моє пальто трохи затонке для цієї температури. В моєму організмі недостатньо жиру, з листопада до квітня я весь час мерзну. Йду вздовж Гаррісон, по Стейт-стрит. Проходжу Пасифік-Ґарден-Мішн, де безпритульні знайшли собі притулок і вечерю. Цікаво, що саме вони зараз їдять? Чи мають вони свято? Проїжджає кілька автомобілів. Я не маю годинника, але припускаю, що зараз близько сьомої. Тепер помічаю, що моє відчуття часу змінилося, здається, він збігає повільніше, ніж у інших людей. Кілька післяобідніх годин для мене можуть видаватись цілою добою, а поїздка в метро – епічною мандрівкою. Сьогоднішній день для мене нескінченний. Мені вдалося прожити значну частину дня, не думаючи занадто багато про маму, про аварію, про все таке… але зараз, увечері, коли прогулююсь, це накриває мене. Усвідомлюю, що голодний. Алкоголь вивітрився. Я майже біля «Адамс», і подумки згадавши, скільки в мене грошей, вирішую витратитися на вечерю в «Берґгофф», шанованому німецькому ресторані, що славиться своєю пивоварнею.

У «Берґгоффі» тепло й гамірно. Там досить багато людей, вони їдять чи просто стоять. Легендарні офіціанти у «Берґгоффі» бігають від кухні до столиків. Стою у черзі й зігріваюся поміж галасливих сімей та подружніх пар. Відтак мене садять за невеликий столик у головній залі, біля стіни. Замовляю темне пиво і тарілку качиних ковбасок зі шпецле[32]. Коли приносять їжу, повільно їм. З’їдаю весь хліб і розумію, що не пам’ятаю, чи обідав. Це добре, що дбаю про себе, що я не ідіот, – от, згадав про вечерю. Відкидаюсь на спинку крісла й оглядаю приміщення. Під високою стелею, темними панелями і фресками човнів вечеряють подружні пари. Вони провели день, бігаючи по магазинах, або ж у театрі, вони з приємністю обговорюють куплені подарунки, своїх онуків, квитки на літак і час його прибуття; Моцарта. У мене виникає бажання негайно піти на концерт, але сьогодні немає вечірньої програми. Тато, напевно, вже повертається додому з «Оркестр-голу». Я би сів у останньому ряду верхнього балкона (з точки зору акустики, це найкраще місце) і слухав би «Пісню про землю» чи Бетховена, або щось таке неріздвяне. Ну, гаразд. Можливо, наступного року. Перед очима раптом швидко промайнули всі Різдвяні свята в моєму житті; вони вишикувались одне за одним, чекаючи, щоб їх знову пережили, й мене переповнює відчай. Ні. На якусь мить я захотів, щоби Час витягнув мене з цього дня і переніс у інший, легший. Відтак мені стає соромно за своє бажання уникнути туги; мертвим потрібно, щоб їх пам’ятали, навіть якщо це виїдає нас зсередини, навіть якщо ми можемо лише вибачатися, доки це не втратить будь-якого сенсу. Не хочу затьмарювати цей теплий веселий ресторан сумом, який огортатиме мене наступного разу, коли буду тут з бабусею та дідусем, тому розраховуюсь і йду.

Повернувшись на вулицю, стою в задумі. Не хочу йти додому. Хочу бути з людьми, потребую відволіктися. Раптом зринає думка про бар «Лови Кайф», місце, де може статися що завгодно, – притулок ексцентризму. Ідеально! Підходжу до Вотер-Тауер-Плейс і сідаю на шістдесят шостий автобус до Чикаґо-авеню; виходжу на Деймен та сідаю на п’ятдесятий автобус, що прямує на північ. У автобусі тхне блювотою, я єдиний пасажир. Водій м’яким церковним тенором співає «Тиха ніч», і я бажаю йому щасливого Різдва, коли виходжу на Вабанші. Коли йду повз крамницю «Фікс Іт», починає падати сніг, кінчиками пальців ловлю великі мокрі сніжинки. Із бару долинає музика. Покинутий маревний залізничний шлях нависає над вулицею в блиску випарів натрію, коли відчиняю двері, хтось починає грати на трубі, гарячий джаз б’є мене в груди. Входжу в нього, мовби потопаю, власне, мені саме цього й потрібно.

Тут близько десяти чоловік, зокрема Мія, барменка. На крихітній сцені троє музикантів: труба, контрабас та кларнет, усі відвідувачі сидять у барі. Музиканти завзято грають, витискаючи з інструментів максимальну гучність, немов звукові дервіші, а я сиджу й впізнаю в мелодії «Біле Різдво». Підходить Мія й запитально дивиться на мене; голосно кричу:

– Віскі з водою!

– «Гауз»? – питає вона.

– Так, – вигукую у відповідь, і вона йде змішувати.

Раптом музика стихає. Дзвонить телефон, Мія підіймає слухавку: «Лови ка-а-айф»? Вона ставить переді мною алкоголь, і я кладу двадцятку на шинквас. «Ні, – говорить вона в трубку. – От трясця. Сам іди на фіг». Вона кидає трубку на апарат, наче м’яч у баскетбольне кільце. Якусь мить Мія стоїть розлючена, потім запалює «Пел-мел» і видихає на мене величезну хмару диму.

– Ой, вибач.

Музиканти сідають за стійку бару, й вона наливає їм пива. Двері в туалет містяться на сцені, тому я користуюся перервою між програмами, щоб відлити. Коли повертаюсь у бар, Мія вже поставила перед моїм стільцем ще один напій.

– Ти екстрасенс, – промовляю.

– Тебе легко передбачити. – Вона ставить попільничку на шинквас, про щось думаючи. – Чим займешся пізніше?

Розглядаю можливі варіанти. Зо два рази я приводив Мію додому, вона весела і все таке, але я справді зараз не в настрої для випадкових зв’язків. З іншого боку, тепле тіло – не так і погано, коли ти пригнічений.

– Планую сильно напитися. А ти що пропонуєш?

– Ну, якщо не сильно нап’єшся, ти би міг прийти до мене. А якщо не будеш п’яний в дошку, то коли прокинешся, міг би зробити мені величезну послугу: піти зі мною на різдвяну вечерю до батьків у Ґленко і відкликатися на ім’я Рейф.

– О, Боже, Міє. Я хочу померти від самої думки про це. Вибач.

Вона перехиляється через стійку й рішуче говорить:

– Давай, Генрі. Допоможи мені. Ти презентабельна молода людина чоловічої статі. Чорт забирай, ти – бібліотекар! Ти не оконфузишся, коли мої батьки почнуть питати, хто твої батьки і де ти вчився.

– Насправді, оконфужусь. Я побіжу прямо до туалету й переріжу собі горлянку. У будь-якому разі, який у цьому сенс? Навіть якщо я їм сподобаюся, то вони будуть роками мучити тебе запитаннями типу: «А що сталося з тим милим молодим бібліотекарем, з яким ти зустрічалася?» І що станеться, коли вони зустрінуться зі справжнім Рейфом?

– Не думаю, що мені слід перейматися цим. Ну ж бо, давай! Зроблю тобі в ліжку прийом «Три-Ікс», про який ти ніколи не чув.

Місяцями я відмовлявся зустрітися з батьками Інґрід. Я відмовився їхати до них на різдвяну вечерю завтра. Тому однозначно не робитиму цього для Мії, якої майже не знаю.

– Міє, у будь-який інший день року! Слухай, сьогодні моя мета – досягти такого рівня сп’яніння, щоби навіть ноги не стояли, не кажучи вже про щось інше. Просто подзвони батькам і скажи, що у Рейфа тонзилектомія чи щось таке.

Вона йде в інший кінець бару й обслуговує трьох підозріло юних хлопців, з вигляду – студентів. Потім якийсь час Мія крутиться біля пляшок і робить щось добірне. Відтак ставить фужер переді мною.

– Ось. За рахунок закладу. – Напій штучного полуничного кольору.

– Що це?

Роблю ковток. На смак, як «Севен-ап».

Мія єхидно посміхається.

– Я сама це придумала. Хочеш, щоби тебе понесло? Тож це – поїзд-експрес.

– О. Ну, дякую. – Піднімаю склянку і п’ю. Мене наповнює відчуття тепла і повного благополуччя. – О, небеса. Міє, ти повинна це запатентувати. Ти могла би поставити кіоски по всьому Чикаґо і продавати це в паперових стаканчиках. Ти стала б мільйонершею.

– Ще один?

– Звісно.

Будучи перспективним молодшим партнером «Товариства Алкоголіків на свободі Детембл&Детембл», я поки ще не збагнув свого максимального ліміту споживання спиртних напоїв. І ще після кількох коктейлів Мія занепокоєно дивиться на мене з-за шинквасу.

– Генрі?

– Так?

– Тобі вже досить.

Мабуть, це хороша ідея. Намагаюсь кивнути Мії, але це потребує надто багато зусиль. Замість цього повільно, майже граціозно, сповзаю на підлогу.

Згодом прокидаюся в лікарні «Мерсі». Мія сидить біля мого ліжка. Її лице обмащене тушшю. Мені підключили капельницю, почуваю себе паскудно. Дуже паскудно. Насправді, мерзенно у всіх розуміннях. Повертаю голову й блюю в тазик. Мія перехиляється й витирає мені рота.

– Генрі, – шепоче Мія.

– Ей. Що, чорт забирай?

– Генрі, мені так шкода…

– Ти не винна. Що сталося?

– Ти відключився, і я підрахувала – скільки ти важиш?

– Сто сімдесят фунтів.

– О, Господи. Ти вечеряв?

Замислююсь.

– Так.

– Ну, в будь-якому разі, міцність напоїв, що ти пив, сорока градусів. До того ж два віскі… але ти був цілком нормальним, а потім, раптово, твій вигляд став просто жахливим, ти відключився! Я подумала і зрозуміла, що ти конкретно набухався. Тому зателефонувала 911, і ось ти тут.

– Дякую. Мабуть.

– Генрі, у тебе є передсмертне бажання?

Думаю.

– Так.

Відвертаюся до стіни і вдаю, що сплю.

Середа, 8 квітня 1989 року (Клер сімнадцять, Генрі сорок)

Клер: Сиджу в кімнаті бабусі Міґрем і розгадую з нею кросворд із «Нью-Йорк Таймс». Нині яскравий холодний квітневий ранок; бачу, як червоні тюльпани лопотять за вітром у саду. Мама саджає біля куща форзиції щось маленьке й біленьке. Її капелюх майже здуло вітром, вона постійно притискає його долонею до голови й зрештою знімає і прикриває кошиком.

Я не бачила Генрі майже два місяці, наступна дата у списку – через три тижні. Ми наближаємось до того часу, коли я не побачу його більше двох років. Коли була маленькою, він був для мене випадковим відвідувачем, у цьому не було нічого надто незвичайного. Втім, тепер, щоразу коли він приходить, розумію, що побачу його на один раз менше. І тепер усе змінилось. Я чогось хочу… Хочу, щоб Генрі щось сказав, зробив щось таке, що доводить, що все це не якийсь витончений жарт. Хочу. От і все. Я так хочу.

Бабуся Міґрем сидить біля вікна у блакитному кріслі з бильцями. Я сиджу на підвіконні з газетою на колінах. Ми розгадали десь половину кросворда. Я стала геть неуважною.

– Прочитай ще раз, дитинко, – просить бабуся.

– Двадцять униз. «Мавпа-черниця». Вісім літер, друга – «а», остання – «н».

– Капуцин. – Вона всміхається, її незрячі очі дивляться в мій бік. Для бабусі я лише темна тінь на світлому фоні. – Дуже добре, так?

– Так, це чудово. Блін, спробуй це: дев’ятнадцять по горизонталі, – «Не висовуй лікоть сильно із вікна». Дев’ять літер, друга – «у».

– Бурма Шейв[33]. Це було ще до тебе.

– Ех! Я ніколи так не зможу.

Встаю і потягуюся. Мені терміново треба пройтися. Кімната моєї бабусі затишна, але у ній зі мною стаються напади клаустрофобії. Стеля низька, шпалери з елегантними блакитними квіточками, блакитне ситцеве покривало, білий килим, і скрізь запах пудри, зубних протезів і старої шкіри. Бабуся Міґрем сидить струнко, в неї охайний вигляд. Волосся гарне, сиве, але все ж з рудуватим відтінком, який я успадкувала від неї; воно гарно кучерявиться, і вона заколює його шиньйоном. Бабусині очі схожі на блакитні хмаринки. Вона вже дев’ять років сліпа, але добре адаптувалася, і чудово орієнтується в будинку. Вона намагається навчити мене мистецтву розгадування кросвордів, але я не можу змусити себе сісти і розгадати хоча б один. Бабуся розгадувала їх ручкою. Генрі теж любить розгадувати кросворди.

– Прекрасний день, правда? – каже бабуся, відкинувшись у кріслі й потираючи кісточки пальців.

Киваю, а потім кажу:

– Так, але трохи вітряно. Мама там порається в саду, й вітер несе на неї усе.

– Це так схоже на Люсіль, – каже її мати. – Знаєш, дитино, я би хотіла прогулятися.

– Я щойно думала про це ж саме, – кажу. Вона всміхається, протягує мені руки, і я обережно допомагаю їй встати з крісла. Приношу наші пальта і пов’язую шарф навколо бабусиного волосся, щоби вітер не скуйовдив його. Потім ми повільно спускаємось сходами й виходимо через парадні двері. Ми стоїмо на доріжці. Повертаюся до бабусі:

– Куди ти хочеш піти?

– Ходімо в сад, – відказує вона.

– То досить далеко. О, мама махає нам рукою, давай помахаємо їй у відповідь. – Ми махаємо рукою мамі, яка зараз унизу біля фонтана. З нею Пітер, наш садівник. Він лишає розмову з нею й дивиться на нас, чекає, щоб ми йшли; відтак вони з мамою зможуть продовжити свою суперечку, що виникла, ймовірно, через нарциси чи півонії. Пітер любить сперечатися з мамою, але зрештою вона завжди домагається свого.

– Бабусю, до саду майже миля шляху.

– Клер, з моїми ногами все добре.

– Добре, тоді ходімо в сад. – Беру її за руку, і ми йдемо. Коли ми доходимо до краю лугу, питаю: – Йдемо під сонцем чи у тіні?

– Під сонцем, звичайно, – відповідає вона.

Ми йдемо стежиною, що простягається якраз через середину лугу, на галявину. Поки ми йдемо, я описую все це.

– Проходимо повз згасле багаття. Там повно птахів – он, он вони!

– Ворони. Шпаки. І голуби, – каже вона.

– Так… ми зараз біля воріт. Обережно, тут трохи заболочено. Бачу собачі сліди, це досить велика собака, можливо Джої з Аллінгемса. Навколо все зеленіє. Ось дика троянда.

– Наскільки висока трава в лузі? – запитує бабуся.

– Близько фута. Вона блідо-зелена. Тут є маленькі дубки.

Вона повертається до мене, всміхаючись.

– Ходімо привітаємось.

Веду її до дубків, що ростуть лише за кілька футів від стежки. Дідусь посадив ці три дубки в сорокових роках, як пам’ять про мого двоюрідного дідуся Тедді, бабусиного брата, що загинув у Другій світовій війні. Дубки ще не дуже високі, всього близько п’ятнадцяти футів заввишки. Бабуся кладе руку на стовбур середнього дерева й каже: «Привіт». Не знаю, до дерева вона звертається чи до свого брата.

Йдемо далі. Коли трохи піднімаємось, перед нами видніється весь луг і на галявині стоїть Генрі. Зупиняюся.

– Що там? – питає бабуся.

– Нічого, – відповідаю.

Веду її стежиною.

– Що ти бачиш? – запитує вона мене.

– Над лісом кружляє яструб, – відповідаю.

– Котра година?

Дивлюся на годинник.

– Майже полудень.

Ми входимо на галявину. Генрі не рухається. Він усміхається мені. Видається втомленим. Його волосся починає сивіти. Він одягнений у чорне пальто і виділяється на тлі яскравого лугу.

– Де камінь? – питає бабуся. – Я хочу сісти.

Веду її до каменя, допомагаю їй сісти. Вона повертає обличчя в бік Генрі й заклякає.

– Хто це там? – твердим голосом запитує вона мене.

– Нікого, – брешу.

– Там чоловік, – каже вона, киваючи в бік Генрі.

Він дивиться на мене з виразом, який, мабуть, означає: «Ну ж бо, сміливіше!» У лісі гавкає собака. Все ж не наважуюся.

– Клер, – каже бабуся. Здається, вона налякана.

– Познайом нас, – тихо говорить Генрі.

Бабуся завмирає і чекає. Обіймаю її за плечі.

– Усе добре, бабуню, – кажу. – Це мій друг Генрі. Той самий, про якого я розповідала.

Генрі підходить до нас і простягає руку. Подаю йому бабусину руку.

– Елізабет Міґрем, – кажу я Генрі.

– Отже, це ти, – каже бабуся.

– Так, – відповідає Генрі, і це «так» звучить як бальзам для моїх вух. Так.

– Можна мені?

Вона махає рукою в бік Генрі.

– Сісти біля вас?

Генрі сідає на камінь. Торкаюся його обличчя бабусиною рукою. Вона обмацує його, а він дивиться на мене.

– Лоскітно, – каже Генрі бабусі.

– Наждачний папір, – говорить вона, коли пальцями обмацує його неголене підборіддя. – Ти не хлопчик, – зауважує вона.

– Ні.

– Скільки тобі років?

– Я на вісім років старший за Клер.

Вона здивована.

– Двадцять п’ять?

Дивлюсь на сивіюче волосся Генрі, на зморшки навколо очей. На вигляд йому років сорок, може, й більше.

– Двадцять п’ять, – твердо каже він. Десь у іншому часі так воно і є.

– Клер сказала мені, що збирається за тебе заміж, – каже бабуся Генрі.

Він усміхається мені.

– Так, ми збираємося побратися. Через кілька років, коли вона закінчить школу.

– У мій час джентльмени приходили на вечерю і знайомилися з сім’єю.

– Наша ситуація… незвична. Це не видається можливим.

– Не бачу причин не зробити цього. Якщо ти можеш розгулювати лугом із моєю онучкою, то, звичайно, можеш увійти до будинку, щоби тебе побачили її батьки.

– Я був би радий, – каже Генрі і встає, – але, боюся, зараз не маю часу, в мене поїзд.

– Хвилиночку, молодий чоловіче, – починає бабуся, а Генрі каже:

– До побачення, місіс Міґрем. Було дуже приємно нарешті зустрітися з вами. Клер, вибач, що не можу залишитися.

Тягнуся до Генрі, чую шум, наче щось висмоктує його з цього світу, і він зникає. Повертаюсь до бабусі. Вона сидить на камені, простягнувши руки, і з виразом цілковитого подиву на обличчі.

– Що сталося? – запитує вона мене, і я починаю пояснювати. Коли закінчую, вона сидить з похиленою головою, переплітаючи в химерні фігури покручені подагрою пальці. Нарешті вона піднімає обличчя до мене.

– Але, Клер, – каже бабуся, – він, мабуть, демон.

Вона говорить це, як щось буденне, ніби каже мені, що моє пальто було неправильно застібнуте, чи що час обідати. Що я можу сказати?

– Я думала про це, – кажу їй. Беру її за руки, щоб вона перестала затирати їх до червоного. – Але Генрі добрий. Він точно не демон.

Бабуся всміхається.

– Ти так говориш, ніби зустріла сотню демонів.

– Ти не думаєш, що справжній демон був би, е-е-е – більш демонічний?

– Думаю, якби він захотів, то зміг би бути лагідним, як кошеня.

Я ретельно добираю слова.

– Генрі якось сказав мені, що його лікар думає, наче він – новий вид людини. Знаєш, це наступний крок еволюції.

Бабуся хитає головою.

– Це так само погано, як бути демоном. Заради всього святого, Клер, чому ти хочеш заміж за такого чоловіка? Подумай про ваших дітей. Перед сніданком вони стрибатимуть у наступний тиждень, а потім повертатимуться назад!

Сміюся.

– Але це буде цікаво! Як Мері Поппінс чи Пітер Пен.

Вона стискає мої руки.

– Люба, задумайся на хвилинку: це в казках із дітьми трапляються цікаві пригоди. А матері залишаються вдома й чекають, поки їхні діти залетять назад у вікно.

Дивлюся на купу зім’ятого одягу, що валяється на землі, там, де Генрі його залишив.

Піднімаю його і складаю.

– Хвилинку, – знаходжу коробку і складаю туди одяг Генрі. – Повернімося в будинок. Уже майже обід.

Допомагаю їй встати з каменя. У траві шумить вітер, ми схиляємося і йдемо до будинку. Коли підходимо до підйому, озираюся на галявину. Там порожньо.

Кілька ночей по тому сиджу на бабусиному ліжку і читаю їй «Місіс Делловей». Вечір. Бачу, що бабуся, здається, вже спить. Лишаю читання й відкладаю книгу. Помічаю її розплющені очі.

– Привіт.

– Ти сумуєш за ним? – запитує вона мене.

– Щодня. Щохвилини.

– Щохвилини, – повторює вона. – Так. Це той шлях, так? – Вона повертається на бік і заривається в подушку.

– Добраніч, – кажу, повертаючи лампу. Коли стою в темряві й дивлюся на бабусю, мене переповнює туга, мовби хтось ущент наповнив мене нею. Це той шлях, так? Чи ж ні?

З’їж ти, або з’їдять тебе

Субота, 30 листопада 1991 року (Генрі двадцять вісім, Клер двадцять)

Генрі: Клер запросила мене до себе на вечерю. З нами вечерятимуть Шаріс – сусідка по квартирі, – та Гомес, її хлопець. Рівно за хвилину до сьомої за центральним стандартним часом стою у передпокої Клер, убраний у свій найкращий одяг; палець тисне ґудзик дзвінка, в іншій руці – пляшка австралійського «Каберне» та пахучі жовті фрезії. Серце аж вистрибує з грудей. Я ще не був у Клер удома, тим паче не зустрічав жодного з її друзів. Навіть не уявляю, чого очікувати.

Дзвінок видає жахливий звук, затим двері відчиняються.

– Піднімайся нагору! – голосно лунає глибокий чоловічий голос.

Чотири марші сходів далися мені нелегко, та я піднявся ними нагору. Власником голосу виявився високий блондин із бездоганною зачіскою в стилі «помпадур», з цигаркою в зубах та футболкою з написом «Солідарність». Він видається мені знайомим, та ніяк не можу пригадати, звідки можу його знати. Для людини з іменем Гомес він якийсь занадто … поляк. Пізніше я дізнався, що його справжнє ім’я – Ян Ґомолінський.

– Ласкаво просимо, Бібліотекарю! – викрикує Гомес.

– Товаришу! – кидаю у відповідь і передаю йому квіти та вино.

Пильно дивимося один одному у вічі, досягаємо «мирової», й Гомес урочисто супроводжує мене у квартиру.

Це одна з тих чудових безкінечно довжелезних, наче трамвай, квартир двадцятих років – довгий коридор, до якого, складається враження, що пізніше додумалися прилаштувати багато кімнат. У квартирі панує дві естетики – традиційна та вікторіанська. Вони являють хитре сплетіння старовинних вишитих дрібною гладдю крісел з масивними вирізьбленими ніжками, а біля них – картини з «оксамитовим Елвісом». Гомес проводить мене у кінець коридору, де чутно «До мене погано ставляться, і це погано» Дюка Еллінґтона.

Клер із Шаріс на кухні.

– Кицюні, я привів вам нову іграшку, – речитативом наспівує Гомес. – Відгукується на ім’я Генрі, але можете називати його Бібліотекарем.

Піймаю погляд Клер. Вона знизує плечима й наставляє щоку для поцілунку. Цнотливо цілую та відвертаюся, щоб потиснути руку Шаріс – невисокій дівчині з приємними пухкими формами та чорним довгим кучерявим волоссям. У неї такий тип зовнішності, що відразу хочеться їй довіритися, розповісти геть усе. Лише для того, щоб побачити, як вона відреагує. Така собі маленька філіппінська Мадонна.

Милим голоском, у якому відчувається нотка «Не жартуй зі мною!», вона промовляє:

– Гомесе, заткнися. Привіт, Генрі. Я – Шаріс Бонавант. Можеш не зважати на Гомеса. Він мені потрібен лише для того, щоби підносити важкі предмети.

– І для сексу. Не забувай про секс, – нагадує він, затим дивиться на мене. – Пива?

– Звичайно.

Копирсається у холодильнику і протягує мені «Блатц». Відкорковую й відпиваю. Кухня має такий вигляд, наче тут вибухнув Пілзберський млин. Клер стежить за моїм поглядом. Раптом згадую, що вона не вміє куховарити.

– Виробничий процес, – виправдовується.

– Така собі інсталяція, – додає Шаріс.

– І ми це їстимемо? – запитує Гомес.

Проходжу поглядом по кожному з них, відтак усі разом вибухаємо сміхом.

– Хоч хтось із вас уміє готувати?

– Ні.

– Гомес уміє варити рис.

– Лише той, який не потрібно готувати, а просто ошпарити окропом.

– Клер знає, як замовити піцу.

– Можу ще замовити тайську їжу.

– А Шаріс знає, як їсти.

– Заткнися, Гомесе, – в унісон кричать Шаріс та Клер.

– Ну, гм-м… а що то мало бути? – цікавлюся, киваючи на ту катастрофу, що бачу на столі.

Клер протягує мені вирізку з журналу з рецептом курячого різотто з грибами шіїтаке, приправлене гарбузом та кедровими горішками. Рецепт від «Гурмана», в якому близько двадцяти інгредієнтів.

– А у вас є всі ці інгредієнти?

Клер ствердно киває головою.

– Купити я можу. А от поєднати це – непосильна для мене задача.

Більш детально оглядаю увесь цей хаос.

– Думаю, що міг би з цього щось зробити.

– Ти вмієш готувати?

Ствердно киваю.

– А воно навіть готує! Вечеря врятована! Ще пива! – кричить Гомес.

Шаріс полегшено зітхає і тепло до мене всміхається. Клер, яка вже налякано задкувала, підбирається тихенько до мене та шепоче:

– Ти не божевільний?

Цілую її, лишень трішки довше, аніж належить те робити на людях. Виструнчуюсь, скидаю піджак та закочую рукави.

– Дайте фартух, – вимагаю. – А ти, Гомесе, відкоркуй вино. Клер, прибери все, що тут пролилося, воно вже як цемент. Шаріс, накриєш на стіл?

Уже за годину й сорок три хвилини ми сидимо за столом і смакуємо тушкованим курячим різотто та гарбузовим пюре. У всьому дуже багато масла. А ми всі п’яні, мов скунси.

Клер: Поки Генрі готує вечерю, Гомес вештається кухнею, жартує, курить та потягує пиво. Коли ніхто не бачить, корчить мені гримаси, аж поки цього не помічає Шаріс та не показує жестом перерізане горло. Тоді він припиняє. Ми розмовляємо про найбанальніші речі: роботу, навчання, про те, де ми виросли, про все те, про що люди розмовляють при першій зустрічі. Гомес розповідає Генрі про свою роботу юриста, про те, як він представляє інтереси безпритульних дітей та дітей, які зазнали насилля і перебувають під опікою держави. Шаріс щедро частує нас розповідями про свої подвиги в «Іграх природи» – маленькій компанії, що розробляє програмне забезпечення, яке би змушувало комп’ютери розуміти, коли до них звертаються люди. Вона розповідає про свою роботу, що полягає у створенні малюнків, які бачимо на комп’ютерному екрані. Генрі розповідає про бібліотеку Ньюбері та дивних людей, які приходять вивчати книжки.

– А в Ньюбері справді є книжка, створена з людської шкіри? – запитує Шаріс у Генрі.

– Так. «Хроніки Навата Вузіра Гідерабеда». Її знайшли у 1857 році в палаці короля Делі. Прийдіть якось, я покажу її вам.

Шаріс знизує плечима та посміхається. Генрі перемішує тушкування. Коли він заявляє, що час їсти, ми всі летимо до столу. Протягом усього цього часу Гомес та Генрі попивають пиво, а ми з Шаріс потягуємо вино. Гомес постійно доливає у склянки, тому ми навіть не їмо. Я й не усвідомлювала, наскільки ми всі сп’яніли, поки ледь не промахнулася з кріслом, яке Генрі мені встиг підставити, а в Гомеса мало не загорілося волосся, коли він підпалював свічки.

– За Революцію! – підносить він склянку.

Ми з Шаріс теж піднімаємо свої, і Генрі також.

– За Революцію!

Починаємо завзято їсти. Різотто в’язке та ніжне, гарбуз солодкий, а курка аж плаває в маслі. Мені настільки добре, аж хочеться кричати.

Генрі починає їсти, а потім штрикає виделкою в бік Гомеса.

– Яку Революцію?

– Перепрошую?

– За яку ми п’ємо Революцію?

Ми з Шаріс тривожно переглядаємося, але вже запізно.

Гомес усміхається, а моє серце аж опустилося.

– За наступну.

– Ту, за якої підіймається пролетаріат, а багатіїв з’їдають? Ту, де долають капіталізм заради безкласового суспільства?

– Ту саму.

Генрі підморгує мені.

– Думаю, Клер буде ой як нелегко. А що ти збираєшся робити з інтелігенцією?

– Скоріш за все, ми їх також з’їмо. Ти будеш у нас кухарем. Хавчик розкішний.

– Насправді, ми нікого не збираємося їсти, – тихенько говорить Шаріс, торкаючись руки Генрі. – Ми лише перерозподілимо їхні активи.

– Мені аж відлягло! – відказує Генрі у відповідь. – Щось я не горю бажанням тушкувати Клер.

– А шкода, – каже Гомес, – переконаний, що Клер була би дуже смачною.

– А цікаво, яка в канібалів кухня? – запитую. – А чи існує їхня канібальська книга з рецептами?

– «Сирі та приготовлені», – вставляє Шаріс.

Генрі заперечує:

– Насправді це не довідник. Не думаю, що Леві-Строс[34] надає хоч якісь рецепти.

– Ми могли би адаптувати якийсь рецепт, – каже Гомес, докидаючи собі ще курки. – Знаєш, як от: «Клер під білими грибами та паста під соусом „Марінара“». Або «Грудка Клер а-ля Орандж». Або…

– Гей, – перебиваю. – А що, коли я не хочу, щоб мене з’їли?

– Вибач, Клер, – серйозним тоном каже Гомес, – боюсь, заради суспільного блага, тебе потрібно з’їсти.

– Не хвилюйся, Клер. – Генрі піймає мій погляд та всміхається. – Коли прийде революція, я тебе сховаю у себе в Ньюбері. Ти зможеш жити у книгосховищі, а я годуватиму тебе снікерсами та чипсами з нашої їдальні. Тебе ніколи не знайдуть.

– А може, спочатку вб’ємо всіх юристів? – хитаю головою.

– Ні, – заперечує Гомес. – Без юристів узагалі нічого неможливо. Революція здується за десять хвилин, якщо там не буде юристів, які би поставили всіх по струнці.

– А мій тато – юрист, – кажу я. – Тож нас не можна їсти.

– Він неправильний юрист, – впирається Гомес. – Він заробляє багатіям капітал. А я, на противагу йому, представляю бідних знедолених дітей, я…

– Ой, заткнися, Гомесе, – нетерпляче перебиває Шаріс. – Ти раниш почуття Клер!

– Ні, в жодному разі! Клер хоче, щоб її з’їли на благо Революції, правда ж, Клер?

– Ні.

– Та ну?

– А як щодо категоричного імперативу? – запитує Генрі.

– Щодо чого?

– Ну, знаєш, золоте правило. Не їж інших людей, якщо не бажаєш, щоб з’їли тебе.

– А чи не думаєш ти, що світом насправді править закон: «З’їж ти, або з’їдять тебе»? – запитує Гомес, чистячи нігті зубчиками виделки.

– Переважно так. А хіба ти не є тим прикладом альтруїста? – продовжує Генрі.

– Звичайно, проте я дуже небезпечний псих. Принаймні, так вважають, – відповідає Гомес, удаючи байдужість. Проте очевидно, що Генрі спантеличив його. – Клер, – звертається до мене, – а як щодо десерту?

– Ой, Божечко! Майже забула. – Рвучко підіймаюся та, щоб не впасти, хапаюся за стіл. – Зараз принесу.

– Я тобі допоможу. – Гомес прямує за мною до кухні. Я на підборах; заходжу в кухню, перечіплююсь за поріг і вже майже падаю, проте Гомес устигає мене підхопити. Якусь хвильку ми стоїмо, притиснуті одне до одного, відчуваю його руки на своїй талії. Зрештою він мене відпускає. – Ти п’яна, Клер, – зауважує він.

– Знаю. Ти теж. – Натискаю кнопку на кавоварці, кава починає капати у чайничок.

Притуляюсь до столу й обережно знімаю з тістечок брауні целофан. Гомес стає позаду, дуже близько до мене, так близько, що його подих лоскоче мені вухо, й починає говорити, дуже тихо і спокійно:

– Це той хлопець.

– Що ти маєш на увазі?

– Той хлопець, про якого я застерігав. Генрі – хлопець, який…

До кухні заходить Шаріс. Гомес сахається від мене та відчиняє холодильник.

– Гей, – каже Шаріс, – чимось допомогти?

– Ага, візьми горнята для кави.

Ми швиденько витягуємо горнята, блюдця, тарілки та брауні і розставляємо їх на стіл. Генрі сидить з якимсь переляканим виглядом, наче очікує прийому в стоматолога. Сміюся. У нього саме такий вигляд, як був тоді, коли я принесла йому їжу в долину… проте він цього не пам’ятає, бо ще не був там.

– Розслабся, – кажу йому, – це лише брауні. Навіть я вмію готувати брауні.

Усі сміються і всідаються. Брауні виявляються трохи недопеченими.

– Брауні тартар, – кидає Шаріс.

– Харч для тих, хто бажає підхопити сальмонелу, – зауважує Гомес.

– А я завжди любив сире тісто, – заспокоює Генрі й облизує пальці.

Гомес скручує цигарку, підкурює і глибоко затягується.

Генрі: Гомес підкурює цигарку й відкидається на спинку крісла. Щось мене в цьому хлопцеві непокоїть. Можливо, його ставлення до Клер: ніби він її господар, а вона – його річ. Або ж його простакувате розуміння марксизму. Впевнений, що десь уже його бачив. У минулому? Чи майбутньому? Треба з’ясувати.

– Десь я тебе вже бачив, – кажу йому.

– Гм-м? Так, думаю, ми десь пересікалися.

І раптом я розумію де.

– Іґґі Поп у нічному клубі «Театр Рів’єра»?

Він ціпеніє.

– Так. З тобою була та блондинка, Інґрід Кармайкл. Я часто вас бачив разом.

Ми з Гомесом дивимося на Клер; вона ж пильно дивиться на Гомеса, який всміхається їй у відповідь. Вона відвертає погляд, не дивиться на мене.

– Ти ходив на Іґґі без мене? – рятує напруження, що дедалі наростало, Шаріс.

– Тебе не було у місті, – відказує їй Гомес.

– Я завжди все пропускаю! – Шаріс ображено надуває губки. – Пропустила Паті Сміт, а тепер вона вже не співає. Пропустила останнє турне «Talking Heads».

– Паті Сміт знову виступатиме у турне, – заспокоюю її.

– Справді? Звідки ти знаєш? – дивується Шаріс.

Ми з Клер обмінюємося поглядами.

– Просто так вважаю, – відповідаю.

Ми починаємо досліджувати музичні смаки одне одного і з подивом визнаємо, що обоє захоплюємося панком. Гомес вихваляється тим, що бачив «New York Dolls» у Флориді якраз перед тим, як Джоні Сандерс залишив групу. Я ж описую концерт Лени Лович, який мені пощастило побачити під час однієї з моїх подорожей у часі. Клер із Шаріс дуже збуджені тим, що за кілька тижнів «Violent Femmes» гратимуть у «Араґоні»; навіть устигли запастися безкоштовними квитками. Вечір поволі завершується, подальших планів уже не намічається. Клер проводжає мене вниз. Ми стоїмо у передпокої між зовнішніми та внутрішніми дверима.

– Вибач, – промовляє вона.

– О, та що ти! Було весело. Я зовсім не проти покуховарити.

– Ні, – продовжує Клер, оглядаючи своє взуття, – я про Гомеса.

У передпокої холодно. Обіймаю Клер, і вона горнеться до мене.

– А що Гомес? – запитую її. Якась думка застрягла у її голові.

– Все буде добре, – знизує плечима вона. І я піймаю її на слові.

Цілуємося. Відчиняю вхідні двері, Клер відчиняє внутрішні. Ступаю на тротуар та озираюсь. Клер усе ще стоїть там, у напіввідчинених дверях, і проводжає мене поглядом. А я стою з непереборним бажанням повернутися та обійняти її, підійнятися тими сходами разом із нею. Вона обертається й починає підніматися нагору; спостерігаю за нею, аж доки вона не зникає з поля зору.

Субота, 14 грудня 1991 року/ вівторок, 9 травня 2000 року (Генрі тридцять шість)

Генрі: Вибиваю ті всі дурощі зі здоровенного п’яного фраєра, який мав нахабство обізвати мене гомиком та ще й, аби довести свою правоту, спробував мене побити. Ми на алеї біля театру «Вік». З бокових дверей театру лунають баси «The Smoking Popes», а я методично луплю цього ідіота по носу й уже переходжу до його ребер. Вечір у мене зіпсутий, і на цього придурка вилився весь апогей мого незадоволення.

– Гей, Бібліотекарю! – чую. Залишаю свого гомофобського молодика, що аж стогне, та бачу Гомеса, який обіперся на сміттєвий бак. Вигляд у нього дуже похмурий.

– Товаришу, – відступаю від хлопця, якого лупцював, а він вдячно бухається на тротуар, скорчившись у три погибелі.

– Як справи? – мені аж легше, навіть радісно від того, що зустрів Гомеса. Але він, здається, не поділяє моєї радості.

– Власне, не хочу тобі заважати, але ти зараз розчленовуєш мого друга.

Ага, так я й повірив!

– Ну, він сам напросився. Підійшов до мене та сказав: сер, мені терміново потрібно, щоб хтось мене замочив.

– Ну, що ж, чудова робота. До біса художня.

– Спасибі.

– Не заперечуєш, якщо я відколупаю звідси Ніка та відвезу його до лікарні?

– Для тебе нічого не шкода.

Чорт, а я збирався привласнити Ніковий одяг, особливо туфлі, – абсолютно нові «Док Мартени», темно-червоні, майже не ношені.

– Гомесе.

– Так? – зупиняється, щоб підняти друга, який випльовує зуб на своє коліно.

– Яке сьогодні число?

– Чотирнадцяте грудня.

– А рік?

Він дивиться на мене з виглядом людини, у якої є важливіші справи, аніж забавляти лунатиків; відтак намагається підняти Ніка, що, мабуть, надзвичайно виснажливо. Нік починає скиглити.

– 1991-й. Ти, мабуть, ще більше врізаний, аніж видаєшся, – з цими словами він іде вгору алеєю та зникає у напрямку входу до театру. Швидко підраховую. Не так давно від сьогоднішнього дня ми з Клер почали зустрічатися, тому з Гомесом ми ще ледве знаємо один одного. Не дивно, що він так грубо на мене витріщався. Він з’являється знов, уже без ноші.

– Трент розбереться з ним. Він брат Ніка. Не можу сказати, що він дуже задоволений, – йдемо на схід, спускаємося алеєю вниз. – Пробач, що запитую, любий Бібліотекарю, але чому, на бога, ти так убраний?

На мені голубі джинси, дитячий голубий светр з жовтими качечками, неоново-червона безрукавка й рожеві тенісні туфлі. А й дійсно, не дивно, що комусь закортіло віддухопелити мене.

– Це найкраще з того, що я міг знайти.

Сподіваюся, що пацан, з якого я все це зняв, був уже близько до свого дому. Тут десь градусів двадцять морозу.

– А чому ти так братаєшся з різними синками?

– Та ми разом навчалися на юридичному факультеті.

Ми вже проходимо повз задній вхід у воєнторг, і в мене виникає пекуче бажання надягнути щось пристойне. Ризикую шокувати Гомеса, та впевнений, що він переживе. Зупиняюся.

– Товаришу, це займе всього лиш хвилинку. Мені про дещо треба подбати. Почекаєш у кінці алеї?

– Що ти збираєшся робити?

– Нічого такого. Проникнення зі зломом. Не звертай уваги на чоловіка за шторами.

– Не проти, якщо піду з тобою?

– Ні.

– Добре, – говорить зажурено, – роби, що задумав.

Заходжу в нішу перед заднім входом. Це вже втретє пробираюсь у це місце, хоча наступних два випадки лише в майбутньому. У таких справах я вже мастак. Спершу відчиняю нескладний кодовий замок до решітки, відсовую її, стрижнем старої ручки та англійською шпилькою, яку перед тим знайшов на Белмонт-авеню, відчиняю американський циліндричний замок, а затим, щоб підважити внутрішню засувку між подвійними дверима, використовую шматок алюмінію. Voilá. Усе це займає десь хвилини зо три. Гомес спостерігає за мною з майже релігійним благоговінням.

– Де ти цьому всьому навчився?

– Просто спритність, – скромно відповідаю.

Заходимо всередину. Бачимо панель з мигаючими червоними блимавками, імітація сигналізації. Та мене не ошукаєш. Усередині дуже темно. Подумки згадую розташування секторів та поличок з товаром.

– Нічого не доторкайся, Гомесе, – намагаюсь говорити м’яко та спокійно.

Обережно проходжу поміж рядів, очі звикають до темряви. Починаю зі штанів: чорні Левіси. Також вибираю темно-синю фланелеву сорочку, тепле чорне вовняне пальто з подвійною підкладкою, вовняні шкарпетки, спіднє, грубі альпіністські рукавиці та шапку-вушанку. На своє задоволення, у взуттєвому відділі знаходжу Доки, точнісінько такі ж, як у мого дружбана Ніка. От тепер я готовий. Гомес тим часом десь там собі нишпорить за прилавком.

– Не напружуйся, – заспокоюю, – у цьому магазині не залишають готівку на ніч. Ходімо.

Вибираємось тим самим способом, що й зайшли. Легенько зачиняю двері та присовую решітку. У моєму пакеті попередній одяг. Пізніше спробую знайти благодійний кошик для Армії Порятунку. Гомес дивиться на мене так, ніби чогось чекає, ніби велика собака, яка хоче ще шмат м’яса. Це наштовхує мене на думку.

– Я дуже голодний. Ходімо до «Ен Сейзер».

– «Ен Сейзер»? Думав, ти запропонуєш пограбувати банк чи хоча б убити когось. Чувак, ти ж в ударі, не спиняйся!

– Мені треба підзарядитись. Ходімо.

Виходимо з алеї на парковку біля шведського ресторану «Ен Сейзер». Паркувальник мовчки вітає нас, коли ми проходимо його царством. Швидко перетинаємо Белмонт-авеню. Зараз лише дев’ята година, на вулиці повно людей, що вештаються без діла, безхатьків, любителів клубної тусівки та приміських шукачів пригод. Ресторан «Ен Сейзер» на вигляд наче острів нормальності поміж тату салонів та секс-шопів. Заходимо всередину та чекаємо біля солодощів, поки нам знайдуть місце присісти. У животі бурчить. Шведський декор дуже заспокоює, всі ці дерев’яні панелі та блискучий червоний мармур. Нас посадили у сектор для курців, якраз перед каміном. Усе ніби налагоджується. Знімаємо верхній одяг, вмощуємося, вивчаємо меню, хоча, будучи уродженцями Чикаґо, змогли би гармонійним дуетом проспівати його напам’ять. Гомес викладає усі свої причандали для паління поруч зі столовими приборами.

– Не заперечуєш?

– Валяй.

За те, щоб бути у компанії Гомеса, доводиться платити своїм маринуванням у постійному цигарковому диму, що клубками виходить з його ніздрів. Його пальці коричнювато-жовтого кольору; коли він скручує тютюн «Драм» у товстезний циліндр, вони легенько пурхають над тонким папером. Гомес облизує краї, скручує їх, засовує між зубів та прикурює.

– А-а-а.

Для Гомеса півгодини без куріння – аномалія. Завжди люблю спостерігати за людьми, коли вони задовольняють свої апетити, навіть якщо мені не до вподоби їхні захоплення.

– Не куриш? Зовсім?

– Я бігаю.

– А, так. Чорт, ти ж у прекрасній формі. Думав, що приб’єш Ніка, а ти навіть не задихався.

– Він занадто сп’янілий, щоб битися. Просто груша для биття.

– За що ти його так?

– Через дурість.

Приходить офіціант, повідомляє, що його звати Ленсом і що сьогоднішня фірмова страва – лосось та горох під білим соусом. Бере наше замовлення на напої та швидко вимітається. Бавлюся з соусницею.

– Він побачив, у що я убраний, і подумав, що я – легка здобич, набрався злості та захотів мене побити. Мої заперечення не приймалися. От йому й сюрприз. Я собі займався своїми справами і справді нікого не займав.

– Якими ж це? – задумливо запитує Гомес.

– Перепрошую?

– Генрі, може, на вигляд я і лох, та твій старий дядько Гомес іще не цілковитий дурень. Уже якийсь час я спостерігаю за тобою, ще до того, як наша крихітка Клер привела тебе. Не знаю, чи тобі відомо, але у певних колах про тебе дуже погано відгукуються. Знаю багатьох, хто тебе знає. Людей, переважно жінок. Жінок, які тебе знають, – скоса глянув на мене крізь цигарковий дим. – Вони розповідають досить дивні речі.

Приходить Ленс із моєю кавою та молоком для Гомеса. Ми замовляємо чізбурґер та картоплю фрі для Гомеса, гороховий суп-пюре, лосося, батат і фруктовий салат для мене. Маю відчуття, що коли негайно не отримаю багато калорій, то зіграю в ящик. Ленс швидко лишає нас. Мені не хочеться аналізувати свої попередні грішки, а ще менше – давати їх на розсуд Гомесу. В будь-якому разі, це не його собача справа. Та він продовжує чекати на мою відповідь. Наливаю вершки у каву, спостерігаю, як вони розчиняються, утворюючи кола тонесенької пінки. Забуваю про будь-яку обережність. Та й, зрештою, байдуже.

– Що би ти хотів знати, товаришу?

– Усе. Хочу знати, чому скромний на вигляд бібліотекар через якусь дурницю лупцює хлопця майже до стану коми. А сам тим часом убраний в одяг вихователя. Хочу знати, чому Інґрід Кармайкл намагалася себе вбити вісім днів тому. Хочу знати, чому ти здаєшся на десять років старішим, аніж при нашій попередній зустрічі. Твоє волосся сивіє. Хочу знати, де ти навчився відчиняти американський циліндричний замок. Хочу знати, чому в Клер стояла твоя фотографія ще до того, як вона, власне, з тобою познайомилася.

У Клер була моя фотографія ще до 1991 року? Не знав цього. Ой.

– А який я на ній?

– Більш схожий на себе зараз, не такий, яким ти був кілька тижнів тому, коли вперше прийшов на вечерю, – відповів він, пильно мене розглядаючи.

Минуло лише два тижні? О Боже! Та це ж лишень наша друга з Гомесом зустріч!

– Знято на вулиці. Ти усміхаєшся. На звороті дата: червень 1988 року.

Приносять їжу. Мовчки розкладають її на нашому маленькому столику. Їм так, наче востаннє. Гомес спостерігає, до їжі не береться. Я вже бачив Гомеса в суді: його ставлення до свідків іншої сторони – точно таке ж, як зараз до мене. Він просто спонукає їх до зливу інформації. Я не проти все йому розповісти, проте спочатку – поїсти! Я хочу, щоб він знав правду, бо у майбутньому постійно рятуватиме мій зад. Я вже з’їв половину лосося, а він усе ще сидить.

– Їж, їж, – кажу, імітуючи манеру місіс Кім.

Він занурює свою картоплю фрі у кетчуп та починає жувати.

– Не турбуйся. Я зізнаюсь у всьому. Лише дай мені востаннє спокійно поїсти.

Він капітулює та починає їсти свій бурґер. Жоден із нас не промовив ані слова до тих пір, поки я не впорався зі своїми фруктами. Ленс приносить мені ще кави. Підсолоджую та помішую її. Гомес дивиться на мене так, наче хоче добряче мене трусонути. Зрештою перестаю потішатися над ним.

– Добре. Ось правда: подорож у часі.

Гомес закочує очі та починає кривлятися, втім, нічого не говорить.

– Я подорожую крізь час. Зараз мені тридцять шість. Сьогодні зранку було дев’яте травня 2000 року. Вівторок. Я був на роботі, щойно завершив екскурсію для членів Кекстонського клубу. Пішов до стелажів, щоб розставити книги, коли раптом опинився на Скул-стрит у 1991 році. У мене є постійна проблема: у що вбратися. Отож цього разу я заховався під чиїмось ґанком. Я замерз, а поруч нікого не було. Аж тут – цей молодик, убраний, – ти ж бачив, що на мені було. Я напав на нього, відібрав готівку та весь його одяг, окрім трусів. Налякав дурника, він, певне, подумав, що я збираюся його ґвалтувати. Та головне – у мене з’явився одяг. Добре. Але в цій місцині не можна так одягатися, можуть виникнути деякі непорозуміння. І в мене вони виникали, з багатьма людьми, а твій друг просто виявився останньою краплею. Шкода, що він так постраждав. Мені просто дуже потрібен був його одяг, особливо взуття.

Гомес заглядає під стіл та оглядає моє взуття.

– У мене постійно виникають такі ситуації. Без жартів. Зі мною щось не те. Без вагомої причини я переміщуюсь у часі. Це неможливо контролювати. Ніколи не знаю, коли це трапиться знову, де і коли я опинюся. І для того, щоб вижити, зриваю замки, грабую магазини, обчищаю чиїсь кишені, б’ю людей, прошу милостиню, вдираюсь у чужі помешкання, цуплю автівки, брешу, щезаю, тікаю та калічу. Усього й не перелічиш.

– А вбивство?

– Ну, наскільки знаю, до цього ще не дійшло. І ніколи нікого не ґвалтував.

Увесь час спостерігаю за ним. Проте на його лиці неможливо нічого прочитати.

– Інґрід. Ти насправді її знаєш?

– Знаю Селію Етлі.

– Ну, любий. У тебе насправді дивні знайомі. Як Інґрід хотіла себе вбити?

– Передозування валіумом.

– У 1991-му? Так, добре. Це вже її четверта спроба самогубства.

– Що?

– Ти не знав? Селія не все знає. Інґрід усе-таки домоглася свого та покінчила зі своїм життям другого січня 1994 року. Вистрелила собі в груди.

– Генрі…

– Знаєш, уже шість років, як це сталося, а я все ще злюсь на неї. Даремна смерть! Але впродовж тривалого часу вона мала важку депресію, яка просто поглинула її. Нічого неможливо було вдіяти. Це одна з причин, через яку ми постійно сварилися.

– Невдалий жарт, Бібліотекарю.

– Хочеш доказів.

Він усміхається.

– А як тобі це фото? Оте, що в Клер?

Усмішка щезає.

– Добре, визнаю, воно мене дещо збило з пантелику.

– Вперше я зустрів Клер у жовтні 1991 року. А вона мене – у вересні 1977-го. Їй було шість років, а мені тоді буде тридцять вісім. Вона знає мене все своє життя. А в 1991-му я з нею познайомився. До речі, запитай про все це у Клер. Вона розповість.

– Вже. Вона розповіла.

– Ну, чорт, Гомесе, тоді ти відбираєш у мене такий цінний час, змушуючи знову все це розповідати. Ти їй не повірив?

– Ні. А ти би повірив?

– Звичайно. Їй можна вірити. У неї таке виховання, в дусі католицизму.

Підходить Ленс і приносить іще кави. Мені вже достатньо кофеїну, але ще трішки не завадить.

– Ну? Яких ти шукаєш доказів?

– Клер каже, що ти зникаєш.

– Так, це один із моїх видатних дешевих фокусів. Приліпи мене клеєм, та рано чи пізно я щезну. Можу зникнути на кілька хвилин, годин чи днів, це однаково станеться.

– Ми ще знайомі в 2000 році?

– Так, – усміхаюсь йому. – Ми хороші друзі.

– Розкажи про моє майбутнє.

О, в жодному разі. Погана ідея.

– Ні.

– Чому ні?

– Гомесе. Будь-що може трапитися. Якщо знати все завчасно, щось може піти не так. Однаково нічого не зможеш змінити.

– Чому?

– Причинно-наслідковий зв’язок спрацьовує лише для майбутнього. Щось може трапитися тільки раз, один-єдиний раз. Якщо знаєш заздалегідь… Я постійно почуваюся, наче у пастці. Якщо ти у своєму часі, нічого не знаючи наперед… ти вільний. Повір мені.

Він розчарований.

– Ти будеш дружбою на нашому весіллі. А я на твоєму. У тебе чудове життя, Гомесе. Але деталі я тобі не розповім.

– А як щодо гри на біржі?

А дійсно, чому б і ні? У 2000 році біржовий ринок – божевільний, але можна нажити скажені статки, і Гомес стане одним із цих щасливчиків.

– Чув щось про Інтернет?

– Ні.

– Пов’язано з комп’ютерами. Величезна світова мережа, люди постійно підключені до неї, за допомогою комп’ютерів спілкуються по телефону. Купи акції компаній, що спеціалізуються на сучасних технологіях. «Нетскейп», «Америка Онлайн», «Сан Майкросистем», «Яху!», «Майкрософт», «Амазон. ком».

Він записує.

– Дотком?

– Хай тебе це не обходить. Просто купи їх на первинному розміщенні акцій, – посміхаюсь. – Сплесни в долоні, якщо віриш у фей.

– Думав, що ти зарубаєш сьогодні будь-кого, хто натякне щось про фей.

– Це з «Пітера Пена», ти, неуку.

Раптом мене починає нудити. Не хочу виблювати просто тут, тому зриваюся з місця.

– Іди за мною, – встигаю йому сказати, біжучи до чоловічої вбиральні.

Гомес біжить за мною. Вриваюся у дивом вільну кабінку. Піт стікає з мого лиця. Блюю в унітаз.

– Ісусе Христе! – зойкає Гомес. – Чорт би тебе забрав, Бібліо…

Втім, уже не чую всього, що він збирається сказати, позаяк лежу голяка на холодній підлозі, встеленій лінолеумом, у повній темряві. У голові паморочиться, тож якийсь час продовжую лежати. Протягую руку й торкаюсь корінців книжок. Я у книгосховищі, в Ньюбері. Підводжусь і, хитаючись, пробираюсь у кінець ряду, клацаю вимикачем; світло заливає ряд, у якому стою, тому нічого не бачу. Мій одяг та візочок з книгами, які я розставляв на полиці, у наступному проході. Одягаюся, знову розставляю книжки та боязко відчиняю захисні двері до книгосховища. Не знаю, котра година; сигналізація може бути вже увімкнена. Але ні, усе, як і було. Ізабель інструктує нового читача, як ходити поміж стелажів у читальному залі; Мет проходить повз мене та привітно махає мені рукою. Сонце б’є у вікна, а стрілки годинника у читальному залі показують чверть на сімнадцяту. Мене не було менше п’ятнадцяти хвилин. Амелія помічає мене та вказує на двері.

– Я йду в «Старбакс». Купити кави?

– Е-е, ні, не думаю. Але дякую.

Страшенно болить голова. Просовую голову до кабінету Роберто та скаржуся, що зле почуваюсь. Він співчутливо киває головою, показуючи жестом на телефон, який дуже швидкою італійською щось випльовує йому у вухо. Хапаю свої манатки та вшиваюсь. Ще один типовий для Бібліотекаря день на роботі.

Неділя, 15 грудня 1991 року (Клер двадцять)

Клер: Чудовий сонячний недільний ранок, повертаюся додому від Генрі. Вулиці вкриті льодом, поверх якого припорошено свіжим снігом. Усе настільки біле та чисте! Підспівую Ареті Франклін «П – О – В – А – Г – А!», звертаю авто з Едісон на Гойн, і раптом – о диво! – просто переді мною вільне паркувальне місце. Однозначно, нині мій щасливий день. Припарковую автівку, обережно ступаю ковзким тротуаром, усе ще мугикаючи собі під ніс і заходжу до передпокою. У мене приємне відчуття «мурашок поза спиною», з яким асоціюю секс, пробудження у ліжку Генрі, вранішнє добирання додому. Злітаю сходами нагору. Шаріс буде в церкві. Аж згораю від бажання поніжитися у ванній та почитати «Нью-Йорк Таймс». Відчинивши двері, розумію, що не сама. Так і є: у вітальні, з опущеними ролетами на вікнах, увесь в цигарковому диму, примостився Гомес. Усі ці червоні шпалери з ворсистою поверхнею та червоні оксамитові меблі надають йому подоби польського світловолосого сатани Елвіса. Він просто сидить. Тож мовчки проходжу до своєї кімнати. Все ще серджусь на нього.

– Клер.

– Що? – повертаюсь у його бік.

– Вибач. Я помилявся, – промовляє хриплим голосом.

Ще ніколи не чула, щоб Гомес визнав хоч щось, хіба праведність Папи Римського. Заходжу до вітальні й піднімаю ролети. Не так і легко сонцю пробитися крізь цей цигарковий дим, тож відчиняю вікно.

– Не розумію, як можна так багато курити. І пожежний індикатор диму не спрацював!

Гомес протягує мені дев’ятивольтну батарейку.

– Йтиму – вставлю назад.

Сідаю на диван. Чекаю, поки Гомес пояснить, чому він змінив свою думку. Він скручує ще одну цигарку. Нарешті прикурює і дивиться на мене.

– Цю ніч я провів у компанії з твоїм другом Генрі.

– І я.

– Ага. Що ви робили?

– Ходили у «Фейсетс», дивились фільм Пітера Ґріневея, їли марокканську їжу, були у нього.

– І потім ти пішла.

– Саме так.

– Гаразд. Ну, а я мав вечір не такий культурний, зате дуже насичений і набагато активніший. Напоровся на твого прекрасного хлопця на алеї біля театру «Вік». Він мотлошив Ніка до живого м’яса. Сьогодні зранку Трент сказав мені, що у Ніка зламаний ніс, три ребра, п’ять кісток у зап’ясті, пошкодження м’яких тканин і накладено сорок шість швів. А ще йому треба вставити передній зуб.

Сиджу непорушно. Нік – здоровий бик.

– Тобі це треба було бачити, Клер. Твій хлоп поводився з Ніком так, наче він – не жива людина, а якась річ, наче Нік – скульптура, яку він ліпить. Дуже по-науковому. Просто обдумував, куди її покласти для максимального ефекту, шандарах! Знаєш, я би від того отримав шалену насолоду, якби лише то не був Нік.

– Чому Генрі лупцював Ніка?

Гомесу незручно.

– Судячи з його пояснень, Нік сам винен. Він любить чіплятися до… геїв, а Генрі був одягнений, як маленька міс Мафет.

Можу собі уявити. Бідний Генрі!

– А потім?

– Потім ми пограбували воєнторг.

Чим далі, тим краще.

– Що далі?

– Повечеряли в «Ен Сейзер».

Регочу. Гомес усміхається.

– Він розповів мені таку ж самісіньку безглузду історію, що й ти.

– Чому ти йому повірив?

– Та він такий безпристрасний! Міг би навіть сказати, що бачить мене наскрізь, цілковито, усього. Він чудово знав мої слабинки, та йому було байдуже. А потім він щез! Я стояв там і просто… мусив. Мусив повірити.

Співчутливо киваю.

– Зникнення дуже вражає. Пригадую це ще з першого разу, коли його побачила, тоді я була ще зовсім маленькою дівчинкою. Він стискав мою руку, і раптом – бац! – зник. А з якого часу він прибув цього разу?

– З 2000 року. На вигляд був якийсь старший.

– Йому доводиться багато через що проходити.

Так мило – сидіти тут і розмовляти про Генрі з тим, хто його знає. На мене накочується хвиля вдячності до Гомеса, але вона випаровується, тільки-но він нахиляється до мене та дуже серйозно промовляє:

– Не виходь за нього, Клер.

– Він мене ще не просив.

– Ти знаєш, про що я.

Сиджу нерухомо, дивлюсь на свої переплетені руки, складені на колінах. Мені холодно, і я нервую. Піднімаю очі на Гомеса, він стривожено дивиться на мене.

– Я кохаю його. Він – моє життя. Усе своє життя я чекала на нього, і ось він тут, – не можу дібрати слова, не знаю, як пояснити. – Із Генрі в мене все розкладено на полицях, усе чітко, як на карті: минуле і майбутнє, все разом, наче ангел… – хитаю головою. Не можу підібрати слів. – Я можу влізти у його голову й доторкнутися до часу… він мене кохає. Ми одружені, тому що… ми – частинки одного цілого, – запинаюсь, – це вже сталося. Усе й одразу.

Уважно стежу за реакцією Гомеса, щоби зрозуміти, чи вплинули на нього мої слова.

– Клер, він мені подобається, дуже. Він надзвичайний. Але й небезпечний. У всіх жінок, з якими він був, розбите серце. Я просто не хочу, щоб ти блаженно вальсувала в руках цього чарівного соціопата.

– Хіба ти не розумієш, що вже запізно? Ти говориш про людину, яку я знаю з шести років. Я дійсно знаю його. Ти бачив його лише двічі, а вже намагаєшся вдовбати мені в голову, що пора зістрибувати з потягу. А я не можу. Я вже бачила своє майбутнє і не можу його змінити. І навіть якби могла, то не змінювала би.

– А мені він не захотів розповісти, що мене чекає, – задумливо промовив Гомес.

– Генрі дбає про тебе, він би так не вчинив з тобою.

– Але з тобою вчинив.

– Цьому не можна було зарадити; наші життя уже переплетені. Через нього все моє дитинство минало по-іншому, і Генрі вже нічого не міг змінити. Він зробив усе, що міг.

Чую, як Шаріс повертає ключ у замку.

– Клер, не сердься, я лише хочу тобі допомогти.

– Ти нам допоможеш. Побачиш, – усміхаюся до нього.

Заходить Шаріс. Кашляє.

– О, любий, ти вже так довго чекаєш!

– Та я теревенив із Клер. Про Генрі.

– Упевнена, ти їй розповідав, як безмежно його обожнюєш. – У голосі Шаріс звучить застережлива нотка.

– Я радив їй тікати у зворотному напрямку так швидко, наскільки це можливо.

– О, Гомесе! Клер, не слухай його. У нього жахливий смак на чоловіків, – каже Шаріс, чинно всідаючись на відстані менш ніж у півметра від нього, проте Гомес дотягується до неї й всаджує собі на коліна. Вона дивиться на нього.

– Вона завжди така після церкви.

– Хочу снідати.

– Авжеш, голубко, – вони підіймаються та біжать до кухні.

Шаріс верескливо хихикає, а Гомес намагається ляснути її журналом «Таймз». Зітхаю та йду до своєї кімнати. Усе ще сяє сонце. У ванній кімнаті напускаю дуже гарячу воду у велетенську стару ванну та роздягаюся. Забираючись до ванни, ловлю своє відображення у дзеркалі. Якась я повнувата. Не надто втішившись, занурююсь у воду, відчуваючи себе одаліскою Інґрес з комп’ютерної гри. Генрі кохає мене. Генрі тут, нарешті, тепер, нарешті. А я його кохаю. Проводжу руками по грудях, виділяється та зникає тонка цівка бульбашок. Чому все мусить бути таким заплутаним? Хіба ми вже не пережили усі складнощі? Занурюю голову у воду, дивлюсь, як погойдується на воді моє волосся, темне, мов сітка. Я ніколи не обирала Генрі, а він ніколи не обирав мене. То хіба це може бути помилкою? І знову наштовхуюсь на те, чого ми не можемо знати. Лежу у ванні, розглядаю плитку на стіні; лежу довго, аж вода стає холодною. У двері стукає Шаріс, цікавиться, чи я, бува, не вмерла. Украй терміново їй потрібно зайти й почистити зуби. Закручуючи волосся у рушник, бачу себе у дзеркалі. Через гарячу пару відображення нечітке; здається, час трансформується, накладаючись один на одного, і ось уже бачу себе в багатошаровому розрізі, бачу всі свої попередні дні та роки, й усі наступні. Раптом здається, що стаю невидимою. Втім, це відчуття зникає так само швидко, як і з’явилося. Стою нерухомо ще якусь хвилинку, відтак надягаю банний халат, відчиняю двері та йду.

Субота, 22 грудня 1991 року (Генрі двадцять вісім і тридцять три)

Генрі: О 5:25 ранку дзвінок у двері. Поганий знак. Спросоння плентаюсь до домофону й натискаю кнопку.

– Так?

– Гей, впусти мене.

Знову натискаю кнопку, й по лінії передається той жахливий зумерний сигнал, що засвідчує: «Ласкаво просимо до нашого сімейного вогнища». Сорок п’ять секунд по тому чути глухий металічний звук ліфта, що важко підіймається нагору. Натягую халат, виходжу в загальний коридор; крізь маленьке віконечко в шахті ліфта спостерігаю за його тросами. Кабіна зупиняється на поверсі, а в ній – подумати лишень! – я.

Він відчиняє двері ліфта й заходить у коридор, голий, небритий, дуже коротко підстрижений. Швидко пересікаємо порожній коридор і зашмигуємо до квартири. Зачиняю двері. Якусь мить просто стоїмо, оглядаючи одне одного.

– Що ж, – кажу лише для того, аби щось сказати. – Як справи?

– Не дуже. Яке сьогодні число?

– Двадцять друге грудня 1991 року. Субота.

– Аа, «Violent Femmes» сьогодні в «Араґоні»?

– Угу.

– Лайно, – сміється, – який то скажений був вечір.

Підходить до ліжка – мого ліжка – та заскакує, накривається геть аж з головою. Плюхаюсь біля нього.

– Гей! – Він не видає ані звуку. – Який у тебе вже рік?

– Тринадцяте грудня 1996 року. Я саме збирався спати. Дай мені трохи поспати, інакше через п’ять років дуже пожалкуєш.

Резонно. Знімаю халат і забираюсь назад у ліжко. Зараз я вже з іншого боку, – там, де завжди спить Клер (зараз я це сприймаю саме так), бо мій двійник привласнив собі мою половину ліжка. На цій частині трохи інакше. Наче заплющуєш одне око й дуже зблизька дивишся на щось, а потім дивишся не це ж саме іншим оком – бачене відрізняється. От я так лежу і саме це й роблю. Дивлюсь на м’яке крісло з розкиданим на ньому одягом, кісточку від персика на дні келиха з-під вина, що стоїть на підвіконні, лицьовий бік правої долоні. Нігті варто би підстригти, а квартира взагалі могла би претендувати на кошти з федерального фонду допомоги постраждалим від катастроф. Можливо, інший я захоче узятись за цю роботу, трохи прибрати в квартирі, відпрацювати своє проживання. Подумки розглядаю вміст холодильника та комірчину з продуктами й висную, що запасів вистарчить. Сьогодні планую привести до себе Клер, але й гадки не маю, що робити зі своїм додатковим тілом. Та раптом мене лякає думка про те, що, можливо, Клер захоче бути з цією моєю пізнішою іпостассю, адже вони вже краще знають одне одного. Це чомусь змушує мене панікувати. Намагаюсь заспокоїти себе тим, що якщо зараз щось віднімається, то пізніше воно додасться. Але я все ще роздратований і хочу, щоби хтось із нас просто забрався геть.

Уважно розглядаю свого двійника. Він згорнувся клубочком, як їжак, лицем від мене. Скоріш за все, спить. Заздрю йому. Він – це я, але я – ще не він. Він уже прожив цих п’ять років, які для мене поки що лишаються таємницею, щільно загорнутою. Вона очікує, щоб вистрелити, мов пружина, і несподівано вжалити. Звісно, всі ті радощі, які мали бути, – він уже їх мав; у мене ж вони ще попереду, наче нерозкрита коробка шоколадних цукерок.

Намагаюсь подивитися на нього очима Клер. Чому в нього таке коротке волосся? Мені завжди дуже подобалося моє чорне хвилясте волосся до плечей, таке воно в мене ще зі старших класів. Але рано чи пізно я його підстрижу. В мене зринає думка, що волосся – це саме те, що допоможе Клер зрозуміти, що я – не той чоловік, якого вона знала ще з раннього дитинства. Вона ліпить з мене подобу того, хто існує лише в її голові. Ким би я був без неї?

Не тим, хто розмірено й глибоко дихає в моєму ліжку. Його шия та спина то підіймаються, то опускаються, разом з хребтом та ребрами. Шкіра гладенька, на ній мало волосся, щільно обтягує м’язи та кістки. Він виснажений, але все ж спить так, наче у будь-який момент може зірватися й побігти. Чи від мене насправді йде така напруга? Думаю, так. Клер скаржиться, що я не можу розслабитися, доки не виснажу себе до смерті. Але поруч із нею я часто розслабляюся. Цей старший я дещо худіший та більш виснажений, проте міцніший та спокійніший. Але зі мною може й не викаблучуватися; він настільки чітко обізнаний у всіх моїх слабких місцях, що я можу лише підкоритися йому, причому, заради своїх же власних інтересів.

Зараз 7:14. Стає очевидним, що вже не засну. Встаю з ліжка та вмикаю кавоварку. Натягую спіднє та спортивні штани, трохи розминаюсь. Нещодавно мене боліли коліна, тому обмотую їх еластичним бинтом. Надягаю шкарпетки та зашнуровую пошарпані кеди. Скоріш за все, вони й слугували причиною моїх хворих колін. Укотре клянуся собі купити завтра нове взуття. Треба було запитати свого гостя, яка там у нього погода. А, так, грудень у Чикаґо – це мерзенна погода, de rigueur[35], сказали би французи. Надягаю свою старезну футболку з надписом «Чиказький кінофестиваль», чорну спортивку та теплу помаранчеву толстовку з капюшоном та великими літерами Х спереду та ззаду, зі світло-відбиваючої стрічки. Хапаю рукавиці, ключі та йду до людей, у світ. Не можна сказати, що це поганий день, як буває ранньої зими. На землі зовсім мало снігу, вітер грається ним, підкидаючи туди-сюди. На Дірборн-стрит затор, свій концерт улаштовують заведені двигуни. Небо сіре, потроху світає. Прив’язую ключі до взуття та вирішую пробігтися уздовж озера. Повільно біжу уздовж Делавер-стрит на схід до Мічиґан-авеню, пересікаю місток та продовжую свою пробіжку вздовж велосипедної доріжки далі на північ Оук-стрит Біч. На вулиці лише найзатятіші бігуни та велосипедисти. Озеро Мічиґан густого синювато-сірого кольору; зараз відплив, видніється темно-коричнева смуга піску. Над моєю головою кружляють чайки, шугають угору понад водою. Мої рухи скуті; холод для моїх суглобів – досить неприємний супровід. Поступово усвідомлюю, що біля озера досить навіть холодно, можливо мінус двадцять. Тому біжу дещо повільніше, ніж зазвичай, розігріваюсь, нагадуючи своїм бідним колінам та кісточкам, що завдання усього їхнього життя – носити мене далеко і швидко, коли це мені буде потрібно. Відчуваю в легенях холодне сухе повітря, серце б’ється безтурботно, а коли добігаю до Норт-авеню, то вже взагалі почуваюся добре і починаю пришвидшуватися. Біг для мене означає багато: виживання, спокій, ейфорія, усамітнення. Він свідчить доказом мого фізичного існування, моєї здатності контролювати рухи якщо не в часі, то у просторі, а також підкорення мого тіла моєму духові, хай навіть і тимчасове. Прорізаю повітря під час бігу, навколо мене все почергово змінюється, приходить і йде, і доріжка, наче кіноплівка, рухається під моїми ногами. Пригадую, як дитиною, задовго до появи відеоігор та Інтернету, вкладав кіноплівки у невеличкий проектор у шкільній бібліотеці та жадібно дивився їх, обертаючи ручку, яка з пискливим звуком прокручувала рамку. Зараз навіть не можу пригадати, які вони були, та що там показувалось, проте дуже чітко пам’ятаю запах бібліотеки та те, як щоразу підстрибував під час того пискливого звуку. А зараз я лечу – оте золоте відчуття, наче можу полетіти прямісінько до неба, і я невразливий, ніщо не може мене зупинити, ніщо не може зупинити мене, ніщо, ніщо, ніщо, ніщо…

Вечір того ж дня (Генрі двадцять вісім і тридцять три, Клер двадцять)

Клер: Йдемо на концерт «Violent Femmes», що в концертній залі «Араґон». Генрі не дуже палав бажанням іти, хоча не розумію цього: йому подобається цей гурт. Отож, ми все-таки курсуємо у автівці приміськими вуличками у пошуках місця для паркування. Авто петляє довкола, повз Ґрін Міл, бари, житлові будинки з тьмяним освітленням, подібні до якихось декорацій пральні автомати. Зрештою припарковую авто на Арґайл, і ми йдемо слизьким розбитим тротуаром, тремтячи від холоду. Генрі ходить швидко, тому я завжди трішки задихаюся, коли йдемо разом. Завжди помічаю, що він робить зусилля, щоб іти зі мною в ногу. Знімаю рукавичку і вкладаю руку в кишеню його пальта. Він обіймає мене за плечі. Хвилююся, бо ми ще ніколи не ходили на танці удвох, а я люблю «Араґон», у всій його загниваючій псевдоіспанській розкоші. Колись моя бабуся Міґрем розповідала, як у тридцяті тут танцювали під великі оркестри, все було ще новим та гарним, на балконах ніхто не бився, а чоловічі вбиральні не були обмочені уздовж і впоперек. Утім, c’est la vie[36], часи змінюються, маємо те, що маємо.

Кілька хвилин стоїмо в черзі. Генрі якийсь напружений, наче насторожі. Він тримає мене за руку, але дивиться кудись поверх натовпу. В мене чудова нагода роздивитися його. Він прекрасний: волосся на плечах, зачесане назад, чорне та гладеньке. Він подібний до кота: худий, випромінює непосидючість та фізичну силу; вигляд має такий, наче збирається покусати. Одягнений у чорне пальто та білу бавовняну сорочку із запонками, які звисають незастебнутими з-під рукавів пальта, мила кислотно-зелена шовкова краватка, послаблена рівно настільки, щоб було видно мускули на його шиї, чорні джинси та високі чорні кросівки. Генрі збирає моє волосся в пучок та намотує довкруг зап’ястя. На якусь мить я – його в’язень. Відтак черга починає просуватися, і він мене відпускає.

Отримуємо квитки і пливемо з цією масою людей у будівлю. Навколо головної зали численні довгі коридори, ніші та балкони. Тут – ідеальне місце, щоб загубитися та щоб пошукати когось. Ми з Генрі підіймаємося на балкон, розташований поблизу сцени, й сідаємо за крихітний столик. Знімаємо верхній одяг. Генрі оглядає мене.

– Маєш чудовий вигляд. Гарна сукня, проте не можу повірити, що ти зможеш у ній танцювати.

Моя сукня з обтислого бузково-блакитного шовку, але достатньо добре розтягується, щоб у ній рухатися. Сьогодні зранку я пробувала робити це перед дзеркалом, і в мене добре виходило. Єдине, що мене турбує, – волосся: через сухе зимове повітря його стало вдвічі більше. Починаю заплітати косу, та Генрі спиняє мене.

– Будь ласка, не треба. Нехай буде розплетене.

Вийшли артисти на розігрів. Терпляче слухаємо. Поруч вештаються люди, спілкуються, курять. У партері – жодного вільного місця. Галас – надзвичайний. Генрі перехиляється через столик та кричить у моє вухо:

– Щось вип’єш?

– Колу.

Іде до бару. Кладу руки на поручні балкону та спостерігаю за натовпом. Дівчата у класичних сукнях та сукнях мілітарі, хлопці з ірокезами та у фланелевих сорочках, люди обох статей у футболках та джинсах, студенти та молодь віком трішки за двадцять, де-не-де трохи старший люд.

Генрі тривалий час немає. Гурт, що на розігріві, завершує свій виступ, лунають уривчасті аплодисменти. Технічні адміністратори починають збирати музичне устаткування та виносити на сцену якесь схоже. Я вже стомилася чекати. Отож лишаю наш столик та верхній одяг і пробиваюся крізь натовп народу на балконі до сходів, а далі – довгим, тьмяно освітленим коридором до бару. Генрі там немає. Повільно просуваюся коридорами та нішами, очима шукаючи Генрі, але вдаю, ніби нікого не шукаю, а просто собі йду.

Помічаю його у кінці коридору. Поряд із ним якась жінка, так близько, що на перший погляд здається, ніби вони обіймаються. Вона стоїть спиною до стіни, а Генрі схилений над нею, рука спирається об стіну трохи вище її плеча. Через цю їхню інтимність у мене аж забиває подих. Вона – блондинка, красива якоюсь німецькою вродою, висока й дуже ефектна. Підходжу ближче й бачу, що вони не цілуються, а б’ються. Генрі використовує свою вільну руку, щоб досягнути ще більшого ефекту від своїх слів. Раптом на її кам’яному лиці скупчується гнів, вона готова заплакати. Жінка щось кричить йому у відповідь. Генрі відступає та піднімає руки. Чую лише завершення їхньої сварки, аж коли він уже йде геть:

– Не можу, Інґрід, не можу. Вибач…

– Генрі! – Вона біжить услід за ним, і раптом обоє помічають мене, застиглу посеред коридору.

Генрі похмуро бере мене за руку й ми швидко йдемо у бік сходів. Переступивши три сходинки, озираюся і бачу, що вона й досі стоїть та дивиться нам услід, руки попід боки, безпомічна та напружена. Генрі озирається, і ми обоє продовжуємо підніматися сходами.

Якимось дивовижним чином наш столик усе ще вільний і все ще може похвалитися наявністю нашого верхнього одягу. Вимикають світло.

– Вибач. Ішов до бару та наштовхнувся на Інґрід… – намагається перекричати галас публіки Генрі.

Хто така Інґрід? Згадую, як стояла у ванній кімнаті Генрі з губною помадою у руці. Я мушу знати. Та нас огортає густа пітьма, і «Violent Femmes» виходять на сцену.

Ґордон Ґано стає до мікрофону, оглядає нас усіх, відтак лунають перші грізні акорди. Він нахиляється вперед та співає речитативом перші рядки пісні «Бульбашка на сонці»; починається тусня. Ми з Генрі сидимо та слухаємо, потім він перехиляється до мене через стіл та кричить:

– Хочеш піти звідси?

Танцмайданчик – кипляча маса народу.

– Хочу танцювати!

– Класно! Так! Ходімо! – полегшено промовляє Генрі. Стягує з себе краватку та засовує в кишеню пальта.

Проштовхуємося сходами униз і виходимо на танцмайданчик. Бачу Шаріс і Гомеса, які танцюють чи то разом, чи то порізно. Шаріс нікого не бачить і перебуває у стані крайнього збудження. Гомес ледве рухається, між зубів затиснена цигарка. Помічає мене та махає рукою. Пробиратися крізь натовп – наче переходити вбрід озеро Мічиґан; нас заносить усередину та затискує між людьми, ми підбираємося ближче до сцени. Натовп реве «Ще! Ще!», і «Femmes» своєю божевільною грою піддає жару у відповідь.

Генрі рухається під звук бас-гітари. Ми якраз позаду основного натовпу, з одного боку танцівники зі скаженою швидкістю лупляться один об одного, а з іншого – трясуть стегнами та молотять руками у такт музиці.

Танцюємо. Крізь мене прокочується музика, хвилі звуків хапають мене за хребет, рухають моїми ногами, стегнами, плечима, не питаючи дозволу в мозку. («Красива дівчинко, мені подобається твоя сукня, шкільна посмішка, о, так, де вона зараз, можу лише здогадуватися».) Розплющую очі й бачу, що Генрі, танцюючи, стежить за мною. Підіймаю руки, він обхоплює мене навколо талії, і я підстрибую. Мені відкривається панорамний вигляд на танцмайданчик, здається, на цілу вічність. Хтось мені махає, але до того, як я можу розгледіти, хто це, Генрі вже опускає мене додолу. Танцюємо впритул одне до одного, танцюємо окремо. («Як можна пояснити особистий біль?») Піт скочується градом. Генрі трусить головою, його волосся створює чорний вихор, на мені його піт. Музика підштовхує, глумиться наді мною («Немає заради чого жити, немає заради чого жити, немає заради чого жити».) Ми занурюємося в неї. Моє тіло гнучке, ноги заціпеніли, відчуття несамовитості охоплює від паху до маківки. Волосся повисло вологими шворками, прилипло до рук, шиї, обличчя та спини. Музика розбивається об стіну та затихає. Серце калатає. Кладу руку на груди Генрі, дивуюся від того, що у нього лише ледь пришвидшене серцебиття.

Згодом проходжу до жіночої вбиральні та бачу Інґрід, яка сидить на раковині й плаче. Перед нею стоїть маленька темношкіра жіночка з красивими довгими дредами, лагідно їй щось говорить та куйовдить волосся на голові. Від вологої жовтої плитки відлунює звук схлипувань Інґрід. Хочу звідси вийти, однак мої рухи приваблюють їхню увагу. Вони дивляться на мене. Інґрід має жахливий вигляд. Уся її німецька велич щезла, її обличчя набрякло та почервоніло, макіяж потік. Дивиться на мене порожніми холодними очима. Темношкіра жінка підходить до мене. Вона гарненька, тендітна, чорна та сумна. Стає близько біля мене та спокійно промовляє:

– Сестро, як тебе звати?

– Клер, – трішки вагаючись, зрештою відповідаю.

Вона знову дивиться на Інґрід.

– Клер, мудра людина з півслова втямить. Ти влазиш туди, куди не слід. Від Генрі не варто очікувати нічого хорошого. Проте очікувати не варто Інґрід. А ти будеш дурепою, якщо зв’яжешся з ним. Чуєш, що я кажу?

Не хочу далі слухати, проте нічого не можу з собою вдіяти.

– Про що ти говориш?

– Вони збиралися одружитися. А потім Генрі лишає її, каже, що йому дуже шкода і щоб вона не переймалась та просто забула. Я пояснюю, що без нього їй буде краще, та вона не слухає. Він погано до неї ставиться, п’є так, наче більше ніколи не буде бачити алкоголю, спить з усім, що рухається. От такий Генрі! Коли будеш ридати через нього, навіть не кажи, що тебе не попереджали. – Різко повертається та йде до Інґрід, яка з невимовним розпачем усе ще дивиться на мене.

Мабуть, я надто витріщаюся на них.

– Пробачте, – кажу й утікаю.

Блукаю коридорами та врешті знаходжу нішу, порожню, якщо не брати до уваги молоденьку дівчину-гота з запаленою цигаркою в руці, що відключилась на вініловому диванчику. Забираю в неї недопалок та гашу об загиджену плитку. Сідаю на бильце диванчика й відчуваю, як спиною від самого куприка вібрує музика. Відчуваю її навіть у зубах. Все ще хочу до вбиральні. Дуже болить голова. Хочу плакати. Не розумію, що, власне, сталося щойно. Тобто розумію, але не знаю, що мені з усім цим робити. Чи просто забути, чи засмутитися, чи вимагати від Генрі пояснень, чи що? А що, власне, я очікувала? О, як би я хотіла відправити листівку в минуле, тому сучому сину, Генрі, якого ще не знаю, де би було написано: «Нічого не роби. Чекай на мене. Шкода, що тебе тут нема!»

З-за рогу просовує голову Генрі.

– Ось ти де! А я вже думав, що загубив тебе.

Волосся коротке. Або за останні півгодини Генрі підстригся, або переді мною мій улюблений загублений у часі чоловік. Зіскакую з місця й кидаюсь до нього.

– Ого, гей, я теж радий тебе бачити…

– Сумувала за тобою. – Я вже плачу.

– Ти ж безперервно була зі мною кілька тижнів!

– Знаю, але ти – не ти, поки що – ну, маю на увазі, що ти інший. Чорт.

Спираюсь до стіни, Генрі притискає мене. Цілуємося, потім Генрі починає лизати моє лице, мовби кішка, яка щойно народила. Намагаюся мурчати та сміюся.

– Ну ти й козел! Намагаєшся відволікти мене від своєї огидної поведінки.

– Якої поведінки? Навіть не знав, що ти існуєш. Я був нещасний, зустрічаючись з Інґрід. Потім зустрів тебе. Я порвав з нею менш ніж за добу після того. Невірність же не стосується минулого, правда?

– Вона сказала…

– Хто сказав?

– Темношкіра жінка, – показую на собі її зачіску, – невисока, великі очі, дреди…

– О, Боже! Це ж Селія Етлі. Вона мене ненавидить. Вона закохана в Інґрід.

– Вона сказала, що ти збирався одружитися з Інґрід. Що ти весь час бухаєш, трахаєш усіх підряд, і взагалі – препаскудна людина, і мені треба тікати від тебе. Саме це вона сказала.

Генрі розривається між радістю та скептицизмом.

– Що ж, дещо з цього дійсно правда. Я справді трахав усіх підряд, багатьох, і мене дійсно знають як віртуозного пияка. Але ми не були заручені. Ніколи я не був настільки божевільним, щоб одружуватися з Інґрід. Разом ми були надзвичайно нещасними.

– Але чому тоді…?

– Клер, украй мало людей зустрічають свою другу половинку у віці шести років. Тобі потрібно якось пройти цей період. Інґрід була дуже терпеливою. Аж занадто. Постійно мирилася з моєю дивною поведінкою, мала надію, що колись я приведу себе у форму та одружуся з цією мученицею. А коли хтось настільки терпеливий, ти повинен бути вдячним, а потім мусиш зробити йому боляче. Розумієш?

– Думаю, ні, це не для мене. Я про таке не думаю.

– Дуже мило з твого боку не замислюватися про сплутану логіку більшості стосунків. Повір мені. Коли ми зустрілися, я був вичавлений, як лимон, знищений та проклятий. А зараз намагаюсь зібратися, бо бачу, що ти – справжня людина, і я хочу бути таким самим. Я намагаюся стати таким; так, щоб ти навіть не помічала моїх зусиль, тому що поки не зрозумів, що між нами не повинно бути жодних умовностей. Від того, з ким ти спілкуєшся в 1991 році, до того, хто розмовляє з тобою зараз, у 1996-му – довгий шлях. Ти мусиш попрацювати наді мною, самому мені не впоратися.

– Так, але це важко. Я не звикла бути наставником.

– Коли тобі бракуватиме сил, подумай про всі ті години, які я провів та проводжу з маленькою тобою. Математика та ботаніка, письмо та історія Америки. Можеш обзивати мене французькою мовою, бо це я був там з тобою та тренував тебе цьому.

– Це також правда. Il a les défauts de ses qualités[37]. Та можу посперечатися, набагато легше навчити всьому цьому, аніж навчити, як бути щасливим.

– Ти робиш мене щасливим. А от бути гідним цього щастя – ось, що найскладніше. – Генрі грається моїм волоссям, закручуючи його у маленькі вузлики. – Слухай, Клер, збираюся віддати тебе тому бідному imbécile[38], з яким ти прийшла. Сиджу там наверху, сумую та дивуюся: де ж то ти є.

Раптом усвідомлюю, що у своїй радості бачити мого майбутнього Генрі, зовсім забула про свого теперішнього. Мені стає соромно. У мене майже материнське бажання втішити того дивного хлопця, який на моїх очах перетворюється на чоловіка. Того, хто цілує мене та лишає зі вказівками гарно поводитися. Піднімаюся сходами та бачу свого майбутнього Генрі, який брикає у самій гущі панків. Рухаюся, наче у мареві, у пошуках Генрі, який був моїм саме тут і саме тепер.

Святвечір, 3

Вівторок, середа, четвер, 24 грудня, 25 грудня, 26 грудня 1991 року (Клер двадцять, Генрі двадцять вісім)

Клер: Двадцять четверте грудня, 8.32 ранку. Ми з Генрі їдемо до Медовларк-гаусу на Різдво. Чудовий ясний день, в Чикаґо немає снігу, але в Саут-Гейвені випав аж п’ятнадцять сантиметрів. Перед від’їздом Генрі витратив багато часу, щоб перескладати речі у машині, перевірити шини, глянути під капот. Не думаю, щоб він хоч трішки розумів, на що він там дивиться. Моя автівка – мила біла «Хонда Сівік» 1990 року випуску, і я її люблю. Проте Генрі ненавидить їздити в машині, особливо в маленькій. Як пасажир – він просто жахливий, тримається за поручні крісла та весь час, поки ми їдемо, просить пригальмовувати. Якби він був водієм, можливо, він би не так боявся, але з деяких очевидних причин водійських прав у нього немає. Отож цього гарного зимового дня наше авто рухається уздовж Індіана-Тол-Роуд. Почуваюся спокійно, не можу дочекатися зустрічі зі своєю сім’єю, а Генрі вже близький до божевілля. Не розряджає атмосфери й той факт, що сьогодні він не бігав. Я вже давно помітила, що Генрі, щоб почуватися щасливим, потрібно неймовірно багато фізичної діяльності. Це ніби тусуватися з хортом. У реальному часі Генрі геть інший. Ще в моєму дитинстві, коли Генрі з’являвся та зникав, наші зустрічі були насиченими, драматичними та нервовими. Генрі мав багато чого мені розповісти, та не збирався цього робити. Більшість часу він не дозволяв мені бути біля себе, тому мене ніколи не полишало відчуття сильного невдоволення. Коли я нарешті знайшла його у своєму теперішньому часі, то думала, що те відчуття буде завжди. Та насправді так навіть краще, набагато. Найважливішим є те, що замість повної відмови доторкатися до мене, він постійно торкається, цілує, кохається зі мною. Відчуваю, мовби стала кимось іншим, кимось, хто купається у теплому затоні насолоди. І він мені все розповідає! Що би я не запитала про нього, його життя, сім’ю – все, з іменами, місцями, датами. Все, що в дитинстві було для мене повною таємницею, відкривається зараз у своїй ідеальній логіці. Та найкращим є те, що можу бачити його впродовж довших проміжків часу – годин, днів. Знаю, де його знайти. Він іде на роботу, повертається додому. Інколи розгортаю свій записник, щоби просто знайти його дані: Генрі Детембл, Дірборн-стрит, 714, квартира 11е, Чикаґо, штат Ілінойс, індекс 60610, 312-431-8313. Прізвище, адреса, телефонний номер. Я можу зателефонувати йому! Це дивовижно! Почуваюся Дороті, коли її будиночок приземлився в країні Оз, а світ із чорно-білого обернувся на кольоровий. Ми більше не в Канзасі.

Насправді ми майже доїжджаємо до Мічиґану, тут можна зупинитися та перепочити. Повертаю авто на паркованку; виходимо та розминаємо ноги. Відтак заходимо в будівлю, а там – мапи та брошури для туристів, величезна кількість автоматів з продуктами.

– Вау! – вигукує Генрі. Підходить та оглядає асортимент їжі в автоматах, а потім починає листати брошури. – Гей, їдьмо у Франкенмус! «Різдво 365 днів на рік!» О Боже, я би вже через годину такої забави зробив собі харакірі. У тебе є дрібні гроші?

На дні гаманця знаходжу пригорщу монет, і ми з превеликою радістю витрачаємо їх на дві коли, коробку «Ґуд-енд-Пленті» та плитку «Герші». Тримаючись за руки, виходимо назад на сухе морозне повітря. В автівці відкорковуємо колу та їмо солодощі. Генрі дивиться на мій годинник.

– Так сумно. Лише чверть по дев’ятій.

– Ну, але за пару хвилин буде вже чверть по десятій.

– О, так. Час у Мічиґані йде на годину вперед. Фантастично.

– Усе в нашому житті фантастично, – кажу, дивлячись на нього. – Повірити не можу, що ти справді зустрінешся з моєю сім’єю. Я так довго ховала тебе від них.

– Йду на це лише тому, що обожнюю тебе до нестями. Я так довго уникав цих автомобільних подорожей, зустрічей з сім’ями моїх подруг та Різдва. Те, що я терплю це все одним махом, – лише тому, що кохаю.

– Генрі… – Повертаюсь до нього; цілуємося.

Поцілунок уже переростає у щось більше, коли за кілька кроків від нас краєм ока бачу трьох підлітків з великим псом, що з цікавістю спостерігають за нами. Генрі обертається, щоб подивитися, на що ж це я так дивлюся, а хлопці шкіряться й підіймають великого пальця, показуючи знак «Класно!». Неспішною ходою ідуть до батьківського фургона.

– До речі, а як ми спатимемо у тебе вдома?

– Любий, якраз учора Ета мені щодо цього телефонувала. Я буду в своїй кімнаті, а ти – в блакитній. Між нами буде коридор, а також спальня батьків та Алісії.

– Як суворо ми мусимо дотримуватися цих правил?

– Не знаю, – відповідаю та заводжу двигун; авто виїжджає на шосе. – Ніколи ще цього не робила. Марк просто приводить своїх дівок до вітальні на першому поверсі, під ранок перепихається з ними на канапі, а ми всі вдаємо, що нічого не помічаємо. Якщо буде важко, ми завжди можемо спуститися до читальні; я ж колись тебе там ховала.

– Гм. Ну, добре, – погоджується Генрі, деякий час дивиться у вікно. – Знаєш, не так це вже й погано.

– Що саме?

– Їздити. Автівкою. Шосе.

– Очманіти! Наступного разу летітимеш літаком.

– Ніколи.

– Париж. Каїр. Лондон. Кіото.

– Нізащо! Переконаний, що тоді подорожуватиму в часі, і лише Бог знає, чи зможу повернутися на те, що летить зі швидкістю під триста п’ятдесят миль за годину. Для мене все завершиться падінням а-ля Ікар.

– Ти серйозно?

– Не збираюся навіть пробувати, щоб переконатися.

– А міг би ти, подорожуючи в часі, туди дістатися?

– Ну… Це лише моя теорія. Суб’єктивна теорія подорожей у часі, досліджена Генрі Детемблом, не Загальна теорія подорожей у часі.

– Добре.

– По-перше, думаю, що тут уся справа в мозку. Щось на кшталт епілепсії. Зі мною це трапляється у стані стресу, і є певні фізичні сигнали, наприклад спалахи світла, що можуть слугувати причиною. А таке, як секс, біг та медитація допомагають мені залишитися у теперішньому. По-друге, свідомо я не можу контролювати те, коли чи куди йду, як довго там залишаюся чи ж коли мені повертатися. Тому подорожі до Рів’єри маловірогідні. Моя підсвідомість, напевне, витримує неймовірний тиск, я ж проводжу купу часу в своєму власному минулому, відвідуючи цікаві чи важливі для мене події, і, скоріш за все, більшу частину свого часу проводитиму з тобою, а цього я чекаю з великим нетерпінням. Збираюся відвідати ті місця, в яких я вже бував у реальному часі, хоча насправді опиняюся в іншому, зовсім іншому місці та часі. Я би краще їздив у минуле, аніж у майбутнє.

– Ти був у майбутньому? Не знала, що ти вмієш таке робити.

– Поки що мій часовий діапазон – п’ятдесят років у обох напрямках, – не без задоволення констатує Генрі. – Але в майбутнє я потрапляю рідко. Не думаю, що бачив там щось корисне для себе. Зазвичай, перебуваю там дуже мало часу. Можливо, я просто не знаю, на що звертати увагу. Минуле притягує магнітом. У ньому я більш монолітний. Може, майбутнє саме по собі не таке матеріальне? Не знаю. Мене завжди долає відчуття, наче дихаю розрідженим повітрям, там, у майбутньому. Це і є одним із розпізнавальних сигналів майбутнього: інші відчуття. Там важче бігти, – задумливо мовить Генрі, і я раптом починаю розуміти весь цей жах, коли ти опиняєшся не в своєму часі та просторі, без одягу, без друзів…

– Ось чому твої ступні…

– Тверді, як ремінь.

Підошви його ніг завжди у грубезних мозолях, наче намагаються перетворитися у підошву взуття.

– Я – копитна тварина. Якщо колись хоч щось станеться з моїми підошвами, застрель мене.

Якийсь час їдемо мовчки. Дорога то простягається угору, то пролягає вниз, за вікном мигтять мертві кукурудзяні поля. Освітлені зимовим сонцем, стоять ферми, на довгих під’їзних дорогах до кожної з них вишикувані фургони, причепи та американські машини. Зітхаю. Подорож додому – суперечливе відчуття. Аж вмираю, так хочу побачити Алісію та Ету, хвилююсь за маму і не надто прагну побачити тата та Марка. Але мені кортить побачити, як вони ладитимуть з Генрі, а він з ними. Пишаюся тим, що тримала Генрі в секреті так довго. Чотирнадцять років. Для дитини чотирнадцять років – вічність.

Проїжджаємо «Вол-Март», «Дейрі Квін», Мак-Доналдс. Кукурудзяні поля. Фруктові сади. Полуничні та чорничні плантації, на яких покупці самі збирають ягоди, котрі їм більше до вподоби. Влітку ця дорога – це довгий коридор фруктів, зерна та концентрації капіталу. Але зараз поля мертві та сухі, а транспорт мчить холодним сонячним шосе, ігноруючи заманливі стоянки.

Поки не переїхала до Чикаґо, про Саут-Гейвен навіть не замислювалась. Наш дім завжди видавався мені якимось островом, що розташований на юридично не оформленій території, оточений лугом, фруктовими садами, лісами, фермами. Саут-Гейвен був просто Містом, як у «Ходімо до Міста та купимо морозива». Місто – це продуктові крамниці, прилавки з виробами із заліза, пекарня «МакКензі» та крамниця «Музичний центр» з партитурами та платівками, – улюблене місце Алісії. Колись ми стояли перед фотостудією «Епл’ярд», вигадуючи історії про наречених, немовлят та різні родини, що хизувалися своїми гидкими усмішками у вітрині. Тоді бібліотека нам не видавалася кумедною зі всією своєю штучною грецькою величчю, та й їжа не здавалась однотипною та прісною чи фільми в театрі «Мічиґан» – нещадно американськими та тупими. Таких висновків я дійшла пізніше, коли стала мешканкою великого міста, емігрантом, яка палко бажала дистанціюватися від своєї неотесаної юності. Мене поглинає раптова ностальгія за маленькою дівчинкою, якою я колись була, яка любила ці поля та вірила у Бога, яка проводила численні зимові дні на домашньому карантині, читаючи про пригоди Ненсі Дрю та висмоктуючи ментолові льодяники проти кашлю, яка вміла зберігати секрети. Кидаю оком на Генрі, а він уже заснув.

Саут-Гейвен, п’ятдесят миль.

Двадцять шість, дванадцять, три, одна.

Фенікс Роуд.

Шосе «Блу Стар».

А потім – провулок Міґрем. Тягнуся рукою, щоб розбудити Генрі, та він уже прокинувся. Нервово посміхається і дивиться крізь вікно на безкінечні тунелі голих зимових дерев, а ми зі свистом минаємо їх. Коли починає виднітися брама, нишпорю в бардачку, шукаючи ключ від неї. Ворота розлітаються урізнобіч, і ми проїжджаємо.

Наче в книжці-розкладачці, виринає перед нами будинок. Генрі роззявляє рота від подиву й сміється.

– Що? – пробую захищатися.

– Навіть не думав, що він такий величезний. Скільки у цьому монстрові кімнат?

– Двадцять чотири, – відповідаю.

Автівка під’їжджає до будинку; зупиняю її біля вхідних дверей. Ета махає нам з вікна у коридорі. Від нашої останньої зустрічі волосся у неї ще більше посивіло, але обличчя – аж рожеве від задоволення. Коли ми вибираємося з машини, вона обережно спускається слизькими сходами, без пальта, у гарненькій темно-синій сукні з мереживним комірцем, взута у зручне взуття, акуратно несучи своє огрядне тіло. Підбігаю, щоб подати їй руку, та Ета відмахується від мене, сходить до самого низу, аж потім обіймає та цілує (мені так радісно знову вдихнути аромат її пудри та крему «Нокзіма»!). Потім виходить Генрі, стає біля нас, чекає.

– А що тут у нас? – питає вона, наче Генрі – якийсь малюк, якого я привела, нікого не повідомивши.

– Ета Мілбауер, Генрі Детембл, – представляю їх одне одному.

Бачу незначне здивування на його лиці, й мене стає цікаво, за кого він її прийняв. Поки підіймаємося сходами, Ета привітно йому всміхається. Відчиняє вхідні двері.

– А як наші речі? – тихо запитує мене Генрі.

Відповідаю, що це справа Пітера.

– А де всі?

Ета пояснює, що обід за чверть години, тим часом ми можемо скинути верхній одяг, помити руки, а тоді сідати за стіл. Вона нас лишає в коридорі та поспішає на кухню. Відвертаюся, знімаю пальто та вішаю в шафу в прихожій. Коли повертаюся до Генрі, то бачу, що він махає комусь рукою. Дивлюся, хто б то міг бути, й бачу Нел, яка висунула з дверей їдальні своє широке кирпате лице та шкіриться на всі тридцять два. Біжу до неї та міцно цілую, а вона пирскає та каже:

– Гарний хлопець, мавпеня, – і йде собі до кімнати, перш ніж Генрі встигає до нас підійти.

– Нел? – здогадується він, і я ствердно йому киваю.

– Вона не сором’язлива, просто зайнята, – пояснюю.

Веду його службовими сходами на другий поверх.

– Тут ти будеш спати, – відчиняю двері блакитної кімнати. Він заглядає всередину та йде зі мною коридором.

– А це моя кімната, – з острахом промовляю.

Генрі вже прослизнув усередину, став посередині килима й оглядає кімнату. Коли повертається до мене, розумію, що він нічого не впізнає; жодна річ ні про що йому не говорить, і цей ніж усвідомлення застрягає ще глибше: усі ці невеличкі символи та сувеніри у цьому музеї нашого минулого – наче любовні листи для неписьменного. Генрі бере гніздо кропив’янки (це саме те перше гніздо, яке він мені подарував, а їх було багато за ті всі роки) і каже:

– Гарне.

Киваю, а коли розтуляю рота, щоби це сказати, він кладе його назад на поличку й запитує:

– А ті двері зачиняються?

Клацаю замком: ми спізнюємося на обід.

Генрі: Я уже майже спокійний. Разом із Клер спускаюся сходами, проходимо темним холодним коридором до їдальні. Всі вже їдять. У кімнаті низька стеля, проте вона затишна, у стилі Вільяма Морріса. Від вогню, що потріскує у маленькому каміні, йде тепло. Вікна так замерзли, що крізь них нічого не видно. Клер підходить до худої жінки зі світло-рудим волоссям, – це, напевно, її матір, – нахиляється до неї та цілує. Потім жінка привстає та тисне мою руку. Клер представляє її як «моя мама», я ж називаю її «місіс Ебшир», на що вона відразу ж заперечує:

– О, можете називати мене Люсіль, мене усі так називають, – усміхається виснаженою, проте теплю усмішкою, наче вона – яскраве сонце з якоїсь іншої галактики.

Сідаємо за стіл, навпроти одне одного. Клер сідає між Марком та старенькою жінкою, яка, як виявляється, її двоюрідна бабуся Дульсі. Я сиджу між Алісією та повненькою, з дуже світлим волоссям дівчиною, яку представляють як Шерон, і яка, скоріш за все, прийшла з Марком. Батько Клер сидить у центрі столу. Перше моє враження – я його дратую. Симпатичний, проте запальний Марк видається нервовим. Вони вже бачили мене. Дивно, що ж я таке робив, що вони мене запримітили та запам’ятали. Коли Клер представляє мене, вони якось гидливо відсахуються. Однак Філіп Ебшир – юрист та майстер своєї справи, і вже за хвилину він приязний та усміхнений господар, батько моєї дівчини, лисіючий чоловік середнього віку в окулярах «крапельках». Його атлетична статура стала пухкою, живіт випирає, у нього міцні руки, руки, які грають у теніс, та сірі очі, які вороже мене споглядають, незважаючи на довірливу усмішку. Марку складніше приховати напруження. Щоразу, коли дивлюся на нього, він колупається у своїй тарілці. Алісія – не те, що я очікував. Вона прозаїчна та добра, проте дещо дивна та розгублена. У неї таке ж, як у Філіпа, темне волосся, власне, як і у Марка; риси обличчя – як у Люсіль. Алісія виглядає так, наче хтось вирішив скомбінувати Клер та Марка, проте передумав і, щоб заповнити прогалини, додав ще дещо від Елеонори Рузвельт. Філіп щось каже, Алісія сміється, встає з-за столу, і, на моє здивування, видається гарненькою.

– Мені треба йти до церкви Святого Василія, – повідомляє, – у мене репетиція. Прийдете до церкви?

Кидаю погляд на Клер, вона легенько киває, і я відповідаю Алісії:

– Авжеж.

Коли всі зітхають – з чим? полегшенням? – згадую, що це ж, зрештою, Різдво, християнське свято, – не лише мій персональний день спокути. Алісія йде. Уявляю, як би моя мама сміялася наді мною, високо піднімала свої добре общипані брови при вигляді її напівєврейського сина, закинутого на саме Різдво у край гоїв, і подумки погрожую їй пальцем. «Хто б казав, – кажу їй. – Ти вийшла заміж за віруючого англіканської протестантської церкви». Дивлюся на свою тарілку з шинкою, горохом та нікчемною гіркою салату. Не їм свинини та ненавиджу горох.

– Клер каже, що ви – бібліотекар, – намагається завести розмову Філіп.

Погоджуюся, що це насправді так. У нас починається жвава дискусія про Ньюбері та членів правління, які також є клієнтами фірми Філіпа, що, як я зрозумів, розташована у Чикаґо; але незрозуміло, чому тоді сім’я Клер живе тут, у Мічиґані.

– Літні будиночки, – каже Філіп.

Пригадую, як Клер розповідала, що її батько спеціалізується на заповітах та довіреностях. Уявляю собі багатих літніх людей, що відпочивають на своїх приватних пляжах, намащуються кремом від сонця та роздумують, чи виписувати Джуніора з заповіту, дістаючи свої мобільні телефони, щоб зателефонувати Філіпу. Пригадую, що Аві, який сидить одразу ж біля мого батька в Чиказькому симфонічному оркестрі, має десь тут будинок. Говорю про це, і всі чомусь нашорошують вуха.

– Ви його знаєте? – запитує Люсіль.

– Звичайно. Вони з моїм татом поруч сидять.

– Поруч сидять?

– Ну, розумієте, перша та друга скрипки.

– Ваш батько – скрипаль?

– Ага. – Дивлюсь на Клер, яка всім своїм виглядом показує мамі: «Не ганьби мене».

– І він грає в Чиказькому симфонічному оркестрі?

– Так.

Лице Люсіль залилося рум’янцем; тепер я знаю, в кого Клер вдалася, коли червоніє.

– Думаєте, він послухає гру Алісії? Якщо ми передамо касету?

Маю мляву надію, що записи Алісії виявляться дуже, дуже хорошими. Тата постійно вшановують касетами. Раптом у мене з’являється краща ідея:

– Алісія віолончелістка, адже так?

– Так.

– Вона шукає вчителя?

– Вона навчається у Френка Вейнрайта в Каламазу, – зауважує Філіп.

– Бо я би міг передати касету Йоші Акава. Один із його студентів щойно отримав роботу в Парижі.

Йоші – непоганий хлопець і перший віолончеліст. Упевнений, що він хоча би послухає касету; мій тато, до речі, не викладає, тому він її просто викине. Люсіль несамовито тішиться, навіть Філіп має задоволений вигляд. Клер відлягло. Марк їсть. Двоюрідна бабуся Дульсі, крихітна та з рожевим волоссям, узагалі не звертає уваги на всі ці розмови. Може, вона глуха? Дивлюся на Шерон, яка сидить ліворуч від мене і яка не промовила жодного слова. У неї нещасний вигляд. Філіп з Люсіль обговорюють, яку мені дати касету, чи, може, Алісії краще записати нову? Питаю в Шерон, чи вона тут уперше, та ствердно киває. Коли я вже готовий запитати ще щось, Філіп цікавиться, чим займається моя мама. Я моргаю до Клер, даю їй зрозуміти: «Хіба ти їм не сказала?»

– Моя мама була співачкою. Вона померла.

– Мати Генрі – Анет Лін Робінсон, – тихо промовляє Клер.

З таким самим успіхом вона могла би сказати, що моєю матір’ю була Діва Марія. Обличчя Філіпа оживає. Люсіль збуджено махає руками.

– Неймовірно… фантастично! У нас є всі її записи…

Und so weiter.

– У молодості я її зустрічала, – продовжує Люсіль. – Мій батько водив мене послухати «Мадам Батерфляй». У нього був знайомий, який потім провів нас за лаштунки. Ми ходили до її гримерної, застали її там, і, Боже, всі ці квіти! І там був маленький хлопчик – Господи, та це ж були ви!

Киваю, намагаюсь опанувати себе.

– А яка вона була? – запитує Клер.

– Ми сьогодні будемо кататися на лижах? – втручається Марк.

Філіп киває. Люсіль усміхається, щось собі згадує.

– Вона була такою красивою! На ній була театральна перука – таке довге чорне волосся, і вона лоскотала ним того маленького хлопчика, а він танцював у кімнаті. Вона мала такі гарні руки, була десь мого зросту, дуже тендітна, і вона була єврейкою, ну, розумієш. Та мені здавалося, що вона більше походила на італійку.

Люсіль раптово замовкає, затуляє рукою рота, втуплюється в мою тарілку, на якій уже нічого немає, окрім кількох горошин.

– Ви єврей? – не без задоволення запитує Марк.

– Думаю, міг би ним бути, якби захотів, але на цьому ніхто ніколи не зациклювався. Вона померла, коли мені було шість років, а тато прихильник англіканської церкви.

– Ви – точна її копія, – рятує Люсіль.

Я вдячний їй за це. Ета забирає наші тарілки, питає, чи Шерон та я не бажаємо кави. Одночасно відповідаємо: «так», ще й так виразно, що уся сім’я Клер сміється. Ета нагороджує нас материнською усмішкою і кілька хвилин по тому ставить перед нами горнята з паруючою кавою. Подумки відзначаю, що все це було не так і страшно. Всі починають обговорювати катання на лижах і погоду. Відтак піднімаємося; Філіп з Марком виходять у коридор. Запитую Клер, чи вона піде кататися на лижах, вона знизує плечима та питає, чи я хотів би. Пояснюю, що не катаюся та й жодного бажання не маю навчитися. Після того як Люсіль просить, щоби хтось їй допоміг розібратися з клубками ниток, вона вирішує йти на лижі. Піднімаючись сходами, чую, як Марк зауважує: «Неймовірна подібність»; сам собі всміхаюсь.

Пізніше, коли всі пішли, й у будинку стало зовсім тихо, відважуюсь вийти зі своєї прохолодної кімнати у пошуках тепла та ще кави. Проходжу їдальнею до кухні й наштовхуюсь на величезну масу склянок, столового срібла, пирогів, почищених овочів та дек. Кухня має вигляд, наче в чотиризірковому ресторані. Посеред усього цього, спиною до мене, стоїть Нел, наспівуючи «Рудольф, червононосий олень» та похитуючи товстими стегнами. Вона махає кухонною спринцівкою в бік чорношкірої дівчини, яка мовчки вказує у мій бік. Нел обертається та всміхається своєю широкою беззубою усмішкою.

– А що ви робите в моїй кухні, містере Бойфренде? – запитує мене.

– Шукав, може ще десь залишилося трохи кави.

– Залишилось? Ти що, думаєш, що я весь день триматиму каву, поки вона не стане гидкою? Киш, синку, забирайся звідси та йди собі до вітальні, подзвони у дзвіночок, і я заварю тобі свіжої кави. Хіба тобі мама нічого не розповідала про каву?

– Власне, моя мама була не надто видатним кулінаром, – кажу їй, підбираючись ближче до плити. Щось так смачно пахне! – А що ви готуєте?

– Цей запах, який ти чуєш, – це індичка Томпсона, – відповідає Нел, відкриваючи духову піч, щоби показати мені цього монстра, що більше схожий на щасливця, котрий пережив Велику Чиказьку пожежу. Індичка абсолютно чорна. – Не дивися так підозріливо, хлопче. Під скоринкою – найкраща на планеті Земля їстівна індичка.

Хочеться їй вірити: аромат розкішний.

– А що то таке: індичка Томпсона? – запитую.

Нел починає оповідь про дивовижні властивості індички Томпсона, які ще в тридцятих роках відкрив Мортон Томпсон, газетяр. Приготування цієї дивовижної птиці вимагає великої спритності у начинянні, зшиванні та перевертанні. Нел дозволяє мені залишитись на кухні, поки вона готуватиме мені каву. Вона витягує індичку з печі, не без зусиль перевертає її на спинку, відтак, перед тим як відправити її назад у піч, вправно поливає яблучним соусом. Біля мийника, у великій пластиковій таці лазять дванадцять омарів.

– Домашні тваринки? – жартую над нею.

– Це твоя різдвяна вечеря, синку. Хочеш якогось собі вибрати? Ти ж не вегетаріанець, еге ж?

Запевняю, що ні, адже я – хороший хлопчик, який їсть усе, що перед ним кладуть.

– Навіть не сказала би, ти такий худий, – зауважує Нел. – Ну нічого, я тебе відгодую.

– Саме тому Клер і привезла мене сюди.

– Гм, – тішиться Нел, – тоді все правильно. А зараз – киш звідси, мені треба працювати.

Беру своє велике горня запашної кави та рушаю до вітальні, де величезна ялинка та вогонь. Увесь її вигляд – наче реклама магазину меблів. Вмощуюся у велике помаранчеве крісло, поближче до каміна, та копирсаюсь у купі газет. Аж тут хтось каже:

– А де ви взяли каву?

Піднімаю голову та бачу Шерон, яка сидить навпроти мене у блакитному кріслі, що ідеально пасує до її светра.

– Привіт. Вибачте… – кажу.

– Та нічого, – заспокоює Шерон.

– Я пішов на кухню, але, наскільки зрозумів, ми повинні дзвонити у дзвоник, де б він не був.

Обнишпорюємо кімнату і, дійсно, знаходимо у кутку мотузку з дзвінком.

– Так дивно, – каже Шерон, – ми тут ще відучора, і я ходжу будинком, якось, розумієш… боюся взяти не ту виделку чи ще щось…

– А звідки ти?

– Із Флориди, – сміється. – У мене ніколи не було сніжного Різдва, аж поки не перебралася до Гарварду. У Джексонвіллі в мого тата є заправка. Думала, що після навчання повернуся додому, бо, розумієш, мені не подобається, коли холодно. Та зараз, гадаю, я застрягла.

– Чому?

Шерон дивиться на мене здивовано.

– А вони тобі не сказали? Ми з Марком одружуємося.

Цікаво, чи Клер знає про це, інакше вона би мені про це розповіла. Відтак помічаю діамант на пальці Шерон.

– Вітаю.

– Так, думаю, ми одружимося, – продовжує вона. – О, так, дякую.

– А ти що, ще не впевнена? Про заміжжя?

У Шерон такий вигляд, наче вона впродовж тривалого часу плакала, очі її підпухлі.

– Ну, я вагітна. Отож…

– Це не означає, що…

– Означає. Якщо ти католик, – зітхає Шерон та розвалюється у кріслі.

Власне, у мене є кілька знайомих католичок, які зробили аборт, та яких за це не спопелило блискавкою. Вірогідно, віра Шерон менш гнучка.

– Ну, тоді вітання. І коли…?

– Одинадцятого січня, – не зважаючи на моє здивування, продовжує вона. – А, ти про дитину? У квітні, – корчить гримасу. – Сподіваюсь, що після весняних канікул, бо інакше навіть не знаю, як упораюсь. Ну, не так, щоб то мало таке велике значення, проте…

– Яка твоя спеціальність?

– Підготовчі курси в медичний. Мої батьки розлючені. Тиснуть на мене, щоб віддати дитину на всиновлення.

– Їм не подобається Марк?

– Вони його ще навіть не бачили. Тут інше. Вони бояться, що я не вступлю до медичного і все це намарно.

Відчиняються вхідні двері, й заходять лижники. Разом із ними до кімнати вривається холодне повітря, що миттю огортає нас. Хороше відчуття. Усвідомлюю, що смажуся тут біля каміну, наче та індичка, яку готує Нел.

– О котрій годині вечеря? – запитую Шерон.

– О сьомій. Та вчора ми тут випивали до вечері. Марк розповів про все батькам, не можу сказати, що вони кинулись у мої обійми. Ну, вони, звісно, були милі, наскільки одночасно можна бути милими та невдоволеними. Гадаєш, я собі сама завагітніла, а Марк тут ні до чого?

Радію, що заходить Клер. На ній кумедна зелена кепка з великим звисаючим помпоном та огидний жовтий лижний светр поверх блакитних джинсів. Вона вся розчервонілася від морозу. Усміхається. Волосся мокре. Бачу, як вона у своїх гетрах енергійно прямує до мене, ступаючи по величезному персидському килимі. Розумію, що вона належить цьому світові, вона – не відхилення, а просто обрала інший спосіб життя. І я радий цьому. Встаю, вона обіймає мене й швидко повертається до Шерон:

– Щойно дізналась! Вітаю! – обіймає її.

Шерон дивиться з-за плечей Клер на мене, збентежена, проте усміхнена. Пізніше вона мені скаже:

– Думаю, тобі дісталася єдина мила людина з цієї сімейки.

Хитаю головою, але розумію, що вона має на увазі.

Клер: До вечері ще година. Ніхто не помітить, якщо нас не буде.

– Ходімо, – кажу Генрі. – Пішли на вулицю.

– А треба? – стогне.

– Хочу показати дещо.

Натягуємо пальта, чоботи та рукавиці і тупаємо через весь будинок на задній двір. Небо – чистий синій ультрамарин, а сніг, яким устелені поля, відбиває ще світліший колір, ці два кольори синього зустрічаються у темній лінії дерев, з яких починається ліс. Для зірок ще зарано, але у височині видно мигання літака, що кудись собі прямує. З нього, напевне, наш будинок має вигляд крихітної цятки, наче зірочки.

– Сюди.

Стежка до галявини вкрита п’ятнадцятисантиметровим шаром снігу. Згадую, як затоптував свої сліди, щоби ніхто не помітив, що вони ведуть до будинку. Тепер тут сліди оленів та великої собаки.

Залишки мертвих рослин під снігом, вітер, звук ніг. Галявина – мовби гладенька чаша з голубим снігом, а камінь – як той острів з грибною шапочкою.

– Отут.

Генрі стоїть, руки в кишенях. Оглядається навкруги.

– Отож, це тут.

Шукаю на його лиці хоч натяк на те, що він хоч щось впізнав. Нічого.

– У тебе колись буває déja vu? – запитую його.

– Моє життя – суцільне déja vu, – зітхає.

Повертаємо назад та йдемо своїми ж слідами до будинку.

Пізніше

Я попереджала Генрі, що на Святвечір ми всі гарно вбираємося. Зустрічаємося в коридорі. У чорному костюмі, білій сорочці та брунатній краватці з перламутровим затискачем для краваток він має приголомшливий вигляд.

– Боже! Та ти начистив своє взуття!

– Так, начистив, – визнає. – Жалюгідно, правда?

– Ти маєш ідеальний вигляд. Милий молодий чоловік.

– Але я, фактично, найкращий взірець бібліотекаря-панка. Батьки, будьте насторожі!

– Вони полюблять тебе.

– Я тебе обожнюю. Ходи до мене.

Стоїмо перед високим дзеркалом, милуємося собою. На мені світло-зелена шовкова сукня без бретельок, колись її носила моя бабуся. У мене навіть є світлина, де бабуся у ній на святкуванні Нового 1941 року. Там вона всміхається. Її губи нафарбовані темною помадою, в руках цигарка. Чоловік на світлині – її брат Тедді, якого вбили у Франції півроку по тому. Він також сміється. Генрі кладе руку мені на талію. Його дивує, що під шовком він намацує корсет. Розповідаю йому про бабусю.

– Вона була худішою від мене. Трохи тисне, коли сідаю: кінці оцих сталевих штучок врізаються в таз.

Генрі цілує мені шию. Хтось кашляє, і ми сахаємося в різні боки. Марк та Шерон стоять у дверях Маркової кімнати. Мама з татом, скрегочучи зубами, погодилися, що їм не має сенсу спати окремо.

– Зараз не треба, – роздратованим наставницьким тоном говорить Марк. – Ти що, не зробила ніяких висновків з невдалих прикладів твоїх старших братів та сестер?

– Так, – каже Генрі, – готуйся.

З усмішкою плескає себе по кишені штанів (власне, порожній), і ми спускаємося сходами. Шерон хихоче.

Коли ми увійшли до вітальні, всі вже перехилили пару склянок. Алісія показує нам секретний знак: «Обережно з мамою, вона не в дусі». Мама сідає на канапу, на вигляд спокійна, волосся зібране в шиньйон, на шиї – ниточка перлів; одягнена в оксамитову сукню з мереживними рукавами. Коли Марк проходить та сідає поруч із нею, вона радіє. Сміється, коли він відпускає якісь жарти. Мені навіть здається, що Алісія помиляється стосовно неї. Однак стежу за поглядом тата й розумію, що вона, скоріш за все, сказала щось страшне перед тим, як прийшли ми. Тато стоїть перед підносом із випивкою, повертається до мене, явно з полегшенням, наливає мені колу, а Марку передає пиво та склянку. Питає Шерон та Генрі, що вони будуть. Шерон просить «Ля Круа». Генрі, подумавши, просить шотландське віскі з водою. Батько впевнено змішує напої. Коли Генрі, наче граючись, випиває залпом своє віскі, батько відводить погляд.

– Ще?

– Ні, дякую.

Знаю, що Генрі хотілося би просто взяти склянку разом із пляшкою та чкурнути в ліжко, прихопивши книжку; що він відмовляється від другої склянки, бо знає, що потім, без будь-яких докорів сумління, буде і третя, і четверта. Шерон висить на лікті Генрі, і я їх залишаю. Прямую через усю кімнату й сідаю на маленький диванчик без спинки біля бабці Дульсі.

– О, дитинко, як мило – не бачила цієї сукні, ще відколи Елізабет надягала її на вечірку, яку Ліхти влаштовували у «Планетарії».

До нас приєднується Алісія. На ній гольф темно-синього кольору, на шві рукава маленька дірочка, стара шотландська спідниця із забрудненим подолом, вовняні носки, обкручені над щиколоткою, як у старенької бабусі. Знаю, що вона це робить на зло татові, але ж усьому є межа!

– Що з мамою? – питаю в неї.

– Розлючена через Шерон, – знизує Алісія плечима.

– А що не так з Шерон? – цікавиться Дульсі, читаючи по наших губах. – Досить хороша дівчина. Якщо цікавить моя думка, то вона краща за Марка.

– Вона вагітна, – кажу їй. – І вони одружуються. Мама вважає її нижчою кастою, бо вона – перша зі своєї сім’ї, хто навчається в коледжі.

Дульсі кидає на мене різкий погляд та розуміє, що я знаю те, що знає вона.

– От хто-хто, а Люсіль мала би її хоч трохи зрозуміти.

Алісія вже хоче запитати Дульсі, що та має на увазі, коли лунає дзвінок на вечерю. Ми підіймаємося, як за рефлексом Павлова, та прямуємо до їдальні.

– Вона п’яна? – шепочу Алісії.

– Думаю, перед вечерею вона трохи випила у себе в кімнаті, – також пошепки відповідає вона.

Стискаю руку Алісії. Генрі йде позаду. Заходимо до їдальні та розсідаємося кожен на своє місце. Тато з мамою навпроти одне одного на чолі столу, Дульсі, Шерон та Марк з одного боку, Марк біля мами, Алісія, Генрі та я – з іншого, Алісія біля тата. У кімнаті багато свічок та маленьких квітів, розміщених у кришталевих чашах. Ета розклала усі срібні прибори та порцеляновий посуд на бабусину вишиту скатертину, яку їй колись дали монашки в Провансі. Загалом, це – Святвечір, як і будь-який інший Святвечір, що я пам’ятаю. Єдина відмінність лиш у тому, що біля мене сидить Генрі, який сором’язливо похилив голову, поки тато читає молитву.

– Небесний Отче, у цей Святий Вечір дякуємо за твою ласку і доброту, за ще один рік у здоров’ї та щасті, за сімейний спокій та нових друзів. Дякуємо за те, що послав нам свого Сина у вигляді безпомічного немовляти, який веде нас до спокутування наших гріхів, дякуємо за те немовля, яке Марк та Шерон народять нам. Просимо любові та терпіння одне до одного. Амінь.

О-о, гадаю, він це зробив. Дивлюся крадькома на маму, а вона аж клекоче зсередини. Втім, якби ви її не знали, то ніколи б не здогадалися: сидить нерухомо та дивиться у свою тарілку. З кухні відчиняються двері, і Ета вносить суп та перед кожним з нас кладе маленькі миски. Ловлю погляд Марка, він легенько нахиляє голову до мами, підіймає брови, і я непомітно киваю. Запитує її про цьогорічний врожай яблук, вона щось відповідає. Ми з Алісією трохи розслабляємося. Шерон дивиться на мене, підморгую їй. Суп з каштанів та пастернаку може й погана ідея, та лише не тоді, коли його приготувала Нел.

– Оце так! – вигукує Генрі.

Ми сміємося та з’їдаємо все, що у тарілках. Ета прибирає тарілки, а Нел приносить індичку. Вона величезна, має золотавий колір та все ще парує. Енергійно аплодуємо, втім, ми робимо це щороку. Нел аж сяє від задоволення.

– Ну, ось і вона, – як і щороку, промовляє Нел.

– О, Нел, індичка ідеальна! – каже мама зі сльозами на очах.

Нел суворо дивиться на неї, потім на тата й промовляє:

– Спасибі, міс Люсіль.

Ета подає начинку, глазуровану моркву, картопляне пюре та лимонний мармелад. Передаємо тарілки татові, він накладає нам усім індичку. Дивлюсь, як Генрі відкушує перший шматок індички: подив, а відтак блаженство.

– Я бачив своє майбутнє, – виголошує він, і я заклякаю. – Я залишу свою роботу в бібліотеці, приїду до вас та оселюся в кухні, поклонятимуся до ніг Нел. Або, краще, я з нею одружуся.

– Запізно, – підхоплює Марк. – Вона вже заміжня.

– Тоді гаразд. Просто лишусь в її ногах. Чому ви всі не важите по сто п’ятдесят кілограмів?

– Я над цим працюю, – жартує тато, плескаючи себе по животу.

– Коли я зістарюсь і мені не доведеться волочити свою віолончель, то важитиму сто п’ятдесят кілограмів, – каже Алісія Генрі. – Житиму в Парижі, нічого не їстиму, окрім шоколаду, куритиму сигари та ширятимуся героїном, слухатиму лише Джимі Гендрікса та «Doors». Правда, мам?

– Я до тебе приєднаюся, – урочисто підтримує її мама. – Але я би краще слухала Джонні Матіса.

– Якщо ти ширятимешся героїном, то взагалі нічого не захочеш їсти, – інформує Алісію Генрі, й вона якось абстрактно дивиться на нього. – Спробуй краще марихуану.

Тато похмурніє, і Марк змінює тему:

– Чув по радіо, що сьогодні випаде майже двадцять сантиметрів снігу.

– Двадцять! – хором вигукуємо.

– Мрію про біле Різдво… – якось невпевнено насмілюється сказати Шерон.

– Сподіваюся, він нас не завалить, поки будемо в церкві, – роздратовано вставляє Алісія. – Після меси я завжди хочу спати.

Теревенимо про різні снігові бурі, які колись траплялися. Дульсі розповідає, як у Чикаґо, ще у 1967 році, вона потрапила у велику бурю.

– Мені довелося залишити машину на Лейк-Шор-Драйв та йти від Адамс до Белмонт-авеню.

– А я в такій застряг, – і собі додає Генрі. – Майже замерз. Опинився в будинку пастора Четвертої Пресвітеріанської церкви на Мічиґан-авеню.

– А скільки тобі було років? – запитує тато.

– Три, – вагаючись, відповідає Генрі.

Дивиться на мене, а я розумію, що він говорить про той період, коли він подорожував у часі.

– Я був з батьком, – додає він.

Мені абсолютно чітко видно, що він бреше. Та цього ніхто не помічає. Заходить Ета, прибирає наші тарілки та розставляє десертні тарілочки. З незначним зволіканням заходить Нел зі сливовим пудингом, з якого вихоплюється полум’я.

– Опа! – вигукує Генрі.

Вона кладе пудинг перед мамою, у світлі полум’я мамине світле волосся на якийсь час набуває мідно-рудого кольору, а затим воно гасне. Тато відкорковує шампанське (під кухонним рушничком, щоб корок нікому не влучив у око). Передаємо йому свої бокали, він наповнює, і ми знову передаємо їх назад. Мама нарізає тонкі шматочки сливового пудингу, а Ета їх роздає. На столі два зайві келихи, для Ети та Нел. Підіймаємося для тосту.

– За родину, – починає тато.

– За Нел та Ету, що, наче члени нашої родини; які так тяжко працюють, створюють нам затишок і володіють стількома талантами, – неживим та слабким голосом промовляє мама.

– За мир та справедливість, – каже Дульсі.

– За родину, – черга Ети.

– За нові починання, – і собі каже Марк, чаркуючись із Шерон.

– За можливості, – її слова.

Тепер надійшла моя черга. Дивлюсь на Генрі.

– За щастя. За тут і зараз.

– За достатню кількість простору та часу, – серйозно промовляє він.

Серце бухає. Звідки він знає? А потім згадую, що Марвел – один із його улюблених поетів, і в нього на гадці не було нічого іншого, лише майбутнє.

– За сніг, Ісуса, маму і тата, струнні інструменти, цукор та мої нові високі червоні кеди, – тараторить Алісія, і ми всі сміємося.

– За любов, – каже Нел, дивлячись просто на мене, всміхаючись своєю широкою усмішкою.

– І за Мортона Томпсона, розробника найкращого на всій планеті рецепта індички.

Генрі: Увесь вечір Люсіль то сумувала, то надто раділа, то поринала у відчай. Уся сім’я дбайливо підлаштовувалася під її настрій, підкидаючи їй нейтральні теми, стираючи гострі кути та захищаючи її. Але тільки-но ми сідаємо за десерт, вона зривається та починає тихенько схлипувати, плечі трясуться, голова відвернута, наче вона хоче підіткнути її собі під крило, мов пташка, яка збирається на нічліг. Спершу ніхто цього не помічає, окрім мене. Сиджу наляканий, не знаю, що робити. Потім це бачить Філіп, а тоді вже й стихає уся родина. Він зривається до неї.

– Люсі? – шепоче. – Люсі, що сталося?

– Ну ж бо, мамо, все добре, мамо… – підбігає до неї Клер.

– Ні, ні, ні… – хитає головою Люсіль та заламує руки.

Філіп відходить.

– Тихо, – каже Клер.

Люсіль щось говорить, але не надто чітко. Чути якесь бурмотіння, відтак: «Усе погано», і ще: «…зруйнувати його майбутнє», й насамкінець: «…моя думка тут нікому не важлива» та: «…лицемірство», і знову схлипує. На моє здивування саме бабуся Дульсі порушує цю приголомшливу тишу.

– Дитинко, якщо серед нас і є лицеміри, то це – ти. У тебе була точнісінько така сама ситуація, та це ж не зруйнувало Філіпове життя. А якщо тебе цікавить моя думка, то скажу, що навіть зробило його кращим.

Люсіль перестає плакати та приголомшено дивиться на свою тітку. У повітрі зависає цілковита тиша. Марк дивиться на батька, – той киває йому, – потім на Шерон, – та усміхається, наче виграла в бінґо. Я дивлюся на Клер, вона начебто і не здивована. Дивно, звідки вона знала, а Марк – ні. Що іще вона знає, про що не говорить? А потім раптом розумію, що Клер знає все: наше майбутнє, минуле – геть усе. У теплій кімнаті мені стає холодно. Ета приносить каву, та ми не засиджуємося довго.

Клер: Ми з Етою поклали маму в ліжко. Вона постійно вибачалася, як вона це завжди робить, намагалася нас переконати, що в змозі піти на месу. Та ми змусили її лягти, і вона відразу ж заснула. Ета каже, що їй краще залишитися вдома, на випадок якщо мама прокинеться. А я прошу її поводитися мудріше, краще залишуся я. Та Ета впирається, і я йду, залишаючи її біля ліжка за читанням святого Матвія. Спускаюся до коридору та заглядаю в кімнату Генрі, однак там темно. Коли заходжу до своєї кімнати, то бачу Генрі, який лежить на моєму ліжку та читає «Путівець у часі». Зачиняю двері та лягаю до нього.

– Що з твоєю мамою? – запитує, а я вмощуюся біля нього, намагаючись не поранитися сукнею (у мене ж корсет!).

– У неї маніакальна депресія.

– Завжди?

– Коли я була маленькою, їй було краще. У неї померла дитина, мені тоді було сім років. Це було дуже важко. Вона хотіла себе вбити. Я її знайшла.

Пам’ятаю кров, усюди: ванну з кривавою водою, рушники, усі в крові. Кричала про допомогу, та нікого не було вдома.

Генрі мовчить, витягую шию, щоб краще його бачити, а він дивиться у стелю.

– Клер, – нарешті озивається.

– Що?

– А чому ти мені не розповідала? Ну, у твоїй сім’ї відбувається багато чого, було би добре знати про це все завчасно.

– Але ж ти знав… – завмираю. Він не знав. Звідки він міг знати? – Вибач. Просто, я розповіла тобі, коли це все сталося. Я забуваю, що зараз – це ще перед минулим, мені завжди здається, що ти все про це знаєш…

– Добре, – після короткої паузи говорить Генрі, – я виклав усе начистоту, все, що стосується моєї сім’ї, всі сімейні скелети витягнуті назовні, можеш їх оцінити. Мені просто дивно… я не знаю.

– Але ж ти мене йому ще не представив.

Страшенно хочу познайомитися з татом Генрі, але боюся це показувати.

– Ні, не представив.

– Збираєшся?

– З часом – так.

– Коли?

Чекаю, що Генрі скаже, що я забагато хочу, як він завжди говорить, коли задаю занадто багато запитань. Але замість цього він сідає в ліжку та опускає з нього ноги. Сорочка на спині вся зім’ята.

– Не знаю, Клер. Думаю, тоді, коли зможу це витримати.

Чути кроки у коридорі, вони спиняються, ручка дверей крутиться туди-сюди.

– Клер? – лунає батьків голос. – Чому двері зачинені?

Підіймаюся та відчиняю двері. Тато розтуляє рота, щоби щось сказати, та потім бачить Генрі. Киває мені, щоб я вийшла у коридор.

– Клер, ти ж знаєш: ми з мамою не підтримуємо того, щоб ти приводила свого друга до себе у спальню, – тихо говорить він. – У цьому будинку є багато кімнат…

– Ми просто розмовляємо.

– Можете поговорити у вітальні.

– Я розповідала йому про маму. Не хотілося про це говорити у вітальні.

– Люба, насправді, я вважаю, що немає потреби розповідати йому про маму…

– Після того всього, що вона витворила? І що, вважаєш, мені було робити? Генрі й сам бачить, що вона з привітом, він же не дурний, – її голос починає лунати голосніше, аж Алісія відчиняє свої двері та прикладає палець до губ.

– Твоя мама не з привітом, – суворо заперечує батько.

– Ні, вона таки з привітом, – підтримує мене Алісія, приєднуючись до нашої суперечки.

– А ти не лізь сюди!

– А дідька!

– Алісіє! – татове лице багряніє, очі аж випинаються з орбіт, голос стає дуже гучним.

З дверей маминої спальні виходить Ета та гнівно дивиться на нас трьох.

– Спустіться вниз, якщо хочете верещати, – гнівно шипить та зачиняє двері.

Присоромлено переглядаємося.

– Пізніше, – кажу татові, – потім роздаси мені на горіхи.

Увесь цей час Генрі сидить на ліжку, вдаючи, ніби його немає.

– Ходімо, Генрі. Посидьмо в іншій кімнаті.

Генрі слухняний, мовби маленький хлопчик, який завинив, устає та йде за мною сходами вниз. Алісія, підскакуючи, прямує за нами. Внизу задираю голову й дивлюся угору. Тато якось безпомічно дивиться на нас зверху. Відвертається, підходить до маминої спальні та стукає у двері.

– Гей, а подивімося «Це дивовижне життя», – пропонує Алісія, дивлячись на свій годинник. – Уже за п’ять хвилин на шістдесятому каналі.

– Знову? Та ти вже його двісті разів дивилася!

Алісія просто розум втрачає від Джиммі Стюарта.

– А я його ніколи не бачив, – зізнається Генрі.

– Ніколи? Як це? – Алісія вражена.

– У мене немає телевізора.

От тепер Алісія насправді збентежена.

– Зламався, чи щось інше?

– Ні, просто ненавиджу телевізори. Від них у мене болить голова, – сміється Генрі.

Насправді, це через телевізор він змушений подорожувати у часі. Через швидке миготіння кадрів.

– То ти не хочеш дивитися? – розчаровано перепитує Алісія.

Генрі дивиться на мене, а я не проти.

– Звичайно, подивимося, – заспокоюю її. – Але трішки. Не до кінця, бо потрібно буде збиратися до церкви.

Усі разом ідемо до кімнати з телевізором, яка неподалік від вітальні. Алісія вмикає канал. Там співає хор «Несподівано спустилася тиха ніч».

– Фу! – презирливо посміхається. – Ви тільки гляньте на ті страшні жовті пластикові накидки. Вони ж, як дощовики!

Вона плюхається на підлогу, Генрі сідає на диван, я біля нього. Відколи ми приїхали, я постійно думаю над тим, як мені поводитися з Генрі перед своєю родиною. Наскільки близько можна сидіти біля нього? Якби тут не було Алісії, я би лягла на диван та поклала голову йому на коліна. Генрі вирішує мою проблему, підсовуючись ближче та обіймаючи мене. Ці обійми якісь дуже незграбні: у будь-якій іншій ситуації ми б отак не сиділи. Звісно, ми ніколи разом не дивимося телевізор. Може би й сиділи, якби хоч колись дивилися. Хор зникає, з’являється блок реклами. «Мак-Дональдз», місцевий дистриб’ютор «Б’юїк», «Пілсбері», «Ред Лобстер»: усі вітають нас із Різдвом. Дивлюсь на Генрі, на його лиці німий подив.

– Що? – м’яко запитую.

– Швидкість. Кадри змінюються що кілька секунд, мені буде погано, – Генрі потирає очі. – Думаю, піду щось трохи почитаю.

Встає та виходить з кімнати, а за хвилину мені вже чути його кроки сходами. Читаю коротку молитву: Будь ласка, Боже, нехай Генрі не подорожує у часі, особливо тоді, коли ми будемо в церкві, бо я не зможу нічого пояснити. Коли починаються титри до фільму, Алісія видряпується на диван.

– Недовго він витримав, – спостережливо зауважує.

– У нього дуже болить голова. Уяви собі, наче повинна лежати в темряві і не рухатися, а коли хтось скаже хоч слово, то голова вибухає. От такий у нього біль.

– Ой, – співчуває Алісія. Але тут Джеймс Стюарт роздає туристичні брошури, його поява дуже коротка, бо потрібно поспішати на танці. – Він класний.

– Джиммі Стюарт?

– І він теж. Я про твого хлопця, Генрі.

Усміхаюся. Мене охоплює така гордість, ніби Генрі – мій власний витвір.

– Так.

Через усю переповнену людьми кімнату Донна Рід осяює Джиммі Стюарта усмішкою. Вони танцюють, а суперник Джиммі Стюарта повертає важіль, і підлога танцювального майданчика розходиться, а під нею – басейн.

– Як він сподобався мамі!

– Алілуя.

Донна та Джиммі скочуються у басейн. Люди у вечірньому вбранні пірнають туди за ними; оркестр грає.

– І Нел з Етою також схвалюють твій вибір.

– Чудово. А тепер нам просто потрібно прожити якось наступні тридцять шість годин, аби не зіпсувати такого хорошого першого враження.

– Можуть бути якісь проблеми з цим? Хіба що – ні, ні, ти не будеш такою дурепою… – підозріливо дивиться на мене. – Авжеж?

– Звісно.

– Звісно, – повторює за мною. – Боже, не можу повірити Марку. Який дебіл!

Гуляючи вулицями Бедфорд Фолз, розкішні у своїй футбольній формі та банному халаті Джиммі з Донною співають «Дівчата з Баффало, виходьте погуляти».

– Треба було тобі тут учора бути. Думала, що в тата буде інфаркт просто перед ялинкою. Вже уявляла собі, як він гепається на неї, а вона на нього, і як лікарі «швидкої» змітають з нього всі ялинкові прикраси та подарунки перед тим, як його реанімувати.

Джиммі пропонує подарувати Донні місяць, Донна погоджується.

– Тебе хіба в школі не вчили надавати першу допомогу?

– Та я була дуже зайнята поверненням до тями мами. Було погано, Клер. Дуже багато вереску.

– Шерон там була?

– Жартуєш? – зловісно сміється Алісія. – Ми з нею сиділи тут, намагалися вести культурну бесіду, ну, розумієш, а Марк з предками верещали одне на одного у вітальні. Згодом ми просто сиділи тут та слухали.

Ми з Алісією обмінюємося поглядами, мовляв: «А що тут незвичайного?» Усе наше життя минало під їхні чвари та крики, вони кричали одне на одного, на нас. Деколи мені здається, що якщо мама ще хоч раз закричить на мене – піду звідси назавжди й ніколи не повернуся. А зараз мені хочеться забрати Генрі та повернутися до Чикаґо, там, де ніхто не буде верещати, ніхто не вдаватиме, що все нормально, і нічого не сталося. Розгніваний череватий чоловік у майці кричить Джеймсу Стюарту, щоби він перестав забалакувати Донну Рід до смерті та скоріше поцілував її. Не можу з ним не погодитися, проте він так і не цілує її. Навпаки, наступає їй на халат, той спадає з неї, і вона, вже оголена, ховається за великим кущем гортензії.

Починається реклама «Піци Хат», і Алісія вимикає звук.

– То як, Клер?

– Що?

– Генрі вже тут був?

О-о.

– Ні, не думаю. А що?

Вона якось незграбно вовтузиться та на мить відводить погляд.

– Ти, напевне, подумаєш, що я божевільна.

– Чому?

– Розумієш, щось таке дивне сталося. Уже давно… Мені було десь дванадцять, і я мала займатися, але потім пригадала, що не маю чистої сорочки для прослуховування, чи щось таке. Ети не було вдома, взагалі нікого не було. Марк мав дивитися за мною, але він був у своїй кімнаті, курив марихуану чи щось таке… не важливо. Отож я спустилася у пральню в пошуках сорочки та почула шум, знаєш, коли відчиняються двері в південній частині підвалу, ті, що ведуть до кімнати з велосипедами, такий свистячий звук. Я подумала, що то Пітер. Стою у дверях пральні, дослухаюся, і тут відчиняються двері тієї кімнати з велосипедами і, Клер, ти не повіриш, то був абсолютно голий хлопець – викапаний Генрі.

Сміюся, але мій сміх звучить неприродно.

– Та ну тебе.

– Бачиш, а я знала, що ти подумаєш, що це – божевілля, – посміхається Алісія. – Клянуся, так було насправді. Цей хлопець здивовано дивиться на мене, ну, ти розумієш, я ж стою там із відвислою щелепою й думаю, чи цей голий хлопець буде ґвалтувати мене, ну, чи просто вб’є. А він тільки глянув на мене та пішов. Каже: «Привіт, Алісіє!» і йде собі до бібліотеки та зачиняє за собою двері.

– Що?

– Я біжу сходами нагору, тарабаню у двері Маркової кімнати, а він мені каже відвалити. Зрештою відчиняє двері, але такий обкурений, що йому довелося дуже довго в’їжджати в те, що я намагалася йому сказати. Ну і, звичайно, він мені не повірив. Але я змусила його спуститися до бібліотеки та постукати у двері. Нам обом страшно, ніби дивимося «Ненсі Дрю», знаєш, коли думаєш: «Ті дівчата якісь тупі, їм слід викликати поліцію». Та нічого не відбувається. Марк відчиняє двері, а там нікого немає. Він дуже злий на мене, каже, що я усе це вигадала. Потім ми припускаємо, що той чоловік пішов нагору. Тож ми йдемо в кухню та сідаємо біля столу, поруч з телефоном, поклавши неподалік великий ніж Нел для розділки м’яса.

– То чому ж ти мені ніколи про це не розповідала?

– Ну, до того як ви всі повернулися, я вже почувалася дурепою. Знала, що тато напевне роздує з цього казна-що, а насправді нічого ж не сталося… Але, знаєш, мені було не до сміху й говорити про це не хотілося.

Алісія сміється та продовжує:

– Колись я запитала у бабусі, чи в нашому будинку водяться привиди. Вона сказала, що ще про них не чула.

– І цей хлопець, чи привид, як ти гадаєш, мав вигляд точнісінько як Генрі?

– Ага! Клянуся, Клер, я ледь не вмерла, коли побачила вас удвох, особливо його. Він – саме той хлопець! Навіть голос той самий. Але той, кого я бачила у підвалі, мав дещо коротше волосся, та й був якийсь старший, мав десь близько сорока…

– Але якщо тому хлопцеві було сорок років і це було п’ять років тому – а Генрі зараз лише двадцять вісім, тобто тоді йому було двадцять три, Алісіє.

– О. Гм. Але Клер, погодься, це так дивно. А він не має брата?

– Ні. І тато до нього зовсім не подібний.

– Може, це було, ну, розумієш, якась астральна проекція чи щось таке.

– Подорож у часі, – усміхаючись, пропоную їй свою гіпотезу.

– О, так, справді. Боже, як неймовірно!

На якусь мить екран телевізора темніє, відтак знову бачимо Донну в кущі гортензії, а Джиммі Стюарт ходить навколо нього, тримаючи її халат. Дражнить її, обіцяючи почати продавати квитки на це видовище. «Наволоч», – думаю я, але червонію, згадуючи ще гірші речі, які я говорила та робила Генрі vis á vis[39] його одягу/оголеності. Та потім підкочує автівка, і Джиммі Стюарт кидає Донні халат. «У твого батька стався сердечний напад», – каже хтось у автівці, і він іде, навіть не озирнувшись. А Донна стоїть нещасна посеред листяного орнаменту. Мої очі на мокрому місці.

– Ісусе, Клер, та все нормально, він повернеться, – заспокоює Алісія.

Усміхаюся, і ми вмощуємося зручніше, щоб подивитися, як містер Поттер підбурює бідного Джиммі Стюарта, щоби той покинув коледж та зайнявся заощадженнями та позиками, на яких накладений арешт.

– Скотина, – резюмує Алісія.

– Скотина, – погоджуюся з нею.

Генрі: Коли заходимо з холодного нічного повітря у тепло та світло церкви, в мені все стискається. Ніколи ще не відвідував католицького богослужіння. Востаннє, коли був на якомусь церковному обряді, – на похороні моєї мами. Клер веде нас центральним проходом, а я притискаюсь до її руки, наче сліпець. Всідаємось на вільну лавку. Клер та її рідні стають на коліна, на оті спеціальні м’які підставки, а я сідаю. Так мені сказала робити Клер. Ми прийшли рано. Алісія десь зникла, за нами сидить Нел з чоловіком та сином, якого відпустили на свята зі служби на морському флоті. Дульсі сидить зі своєю приятелькою. Клер, Марк, Шерон та Філіп стоять на колінах пліч-о-пліч, у всіх різні настрої: Клер – скромна та задумлива, Марк – просто заради формальності, Шерон – спокійна та заглиблена у молитву, Філіп – виснажений. У церкві повно пуансетій. Пахне воском та мокрими пальтами. Праворуч від вівтаря – шопка з Марією, Йосипом та їхнім оточенням. Люди вмощуються, вибираючи місця та вітаючись один з одним. Клер підводиться з колін та сідає біля мене, Марк з Філіпом наслідують її приклад. Шерон ще кілька хвилин залишається стояти на колінах. Відтак усі ми тихенько сидимо у своєму ряду в очікуванні служби. Чоловік у костюмі виходить на сцену – вівтар, чи щось таке, – та перевіряє мікрофони, прикріплені до пюпітрів, а потім знову йде. У церкві зараз набагато більше людей, вона переповнена. Алісія з двома жінками та чоловіком з’являються ліворуч від сцени, несуть свої інструменти. Білявка – скрипалька, а непоказна жінка з каштановим волоссям – грає на альті. Чоловік, який настільки старий, що йде зігнутий та шаркає ногами, – ще один скрипаль. Усі одягнені в чорне. Сідають на свої розкладні крісла, вмикають лампочки над своїми пюпітрами, шелестять нотами, бренькають струнами та переглядаються, очевидно, для гармонійного вступу. Люди раптом затихають, і в цю тишу вливається повільна низька музична нота, яка заповнює простір, яка не відноситься до жодного музичного твору, а просто існує, звучить. Алісія проводить по інструменту смичком, та настільки повільно, наскільки взагалі ним можна вести, і звук, який видає її інструмент, здається, виникає нізвідкіля, наче створюється десь між моїми вухами, резонує моїм черепом. Таке відчуття, наче чиїсь пальці торкаються моїх мізків. Потім вона перестає грати. Панує тиша: коротка, проте абсолютна. А затим вступають усі четверо музикантів. Після чистоти тієї єдиної ноти, їхня музика звучить негармонійно, по-сучасному та у дисонансі. «Барток»? – не можу здогадатися я, але потім вслухаюсь у те, що чую, та розумію, що вони грають «Тиху ніч». Не можу зрозуміти, чому вона так дивно звучить, аж поки не помічаю, що білявка копає ногою крісло Алісії, і після цього звучання нормалізується. Клер кидає погляд на мене та всміхається. Усі в церкві розслабляються. «Тиха ніч» поступається гімну, який я не можу розпізнати. Усі встають. Повертаються до входу в церкву: центральним проходом іде священик у супроводі великого кортежу маленьких хлопчиків та кількох чоловіків у костюмах. Вони урочисто проходять до вівтаря та займають свої позиції. Музика переривається. «О, ні! – думаю. – І що тепер?» Клер бере мене за руку, ми встаємо разом із натовпом. Якщо тільки є Бог, будь ласка, Боже, дозволь мені тут постояти, спокійно, не привертаючи нічиєї уваги, тут і зараз, тут і зараз.

Клер: У Генрі такий вигляд, наче він от-от умліє. Дорогий Боже, будь ласка, не дай йому зараз зникнути! Отець Комптон вітає нас своїм дикторським голосом. Лізу в кишеню пальта Генрі, просуваю пальці крізь дірку на дні, намацую його пеніс та стискаю. Він здригається, наче я пропустила крізь нього електрострум.

– Нехай Господь буде з вами, – благословляє отець Комптон.

– І з вами, – спокійно відповідаємо йому.

Те ж саме, усе те ж саме. Але ні, ось ми нарешті тут, щоб всі нас бачили. Відчуваю, що Гелен упивається очима в мою спину. Через п’ять рядів від нас сидить Рут зі своїм братом та батьками. Ненсі, Лаура, Мері Крістіна, Петі, Дейв та Кріс, навіть Джейсон Еверлі – здається, сьогодні в церкві присутні всі, з ким я ходила до школи. Принаймні, таке відчуття. Дивлюсь на Генрі, а він нічого цього не помічає. Він увесь спітнів. Дивиться на мене, підіймає одну брову. Служба триває. Читають «Господи, помилуй! Нехай мир буде з вами. І з вами». Усі встають для читання Євангелії, послання святого Луки, глава друга. Всі мешканці Римської Імперії, які добиралися до своїх рідних домівок, обкладалися податками. Йосип та Марія, яка вже мала народжувати, народження, чудотворне, смирне. Сповивальні одіяння, ясла. Ніколи не розуміла цієї логіки, та краса цього – беззаперечна. Пастухи, які покірно чекають у полі. Ангел: «Не бійтеся, се приношу вам благодатну звістку…» Генрі якось дуже розгублено гойдає ногою. Його очі заплющені, покусує собі губу. Сонм ангелів. Отець Комптон проголошує: «А Марія оці всі слова зберігала, розважаючи, у серці своїм»[40]. «Амінь», – відповідаємо хором та присідаємо слухати проповідь. Генрі нахиляється до мене та пошепки запитує:

– Де тут туалет?

– Через оті двері, – показую на двері, у які заходили Алісія з Френком та інші.

– Як туди дістатися?

– Йди до входу в церкву, а потім попри боковий неф.

– Якщо я не повернуся…

– Ти повинен повернутися.

Тієї миті, коли отець Комптон промовляє: «У цю найрадіснішу зі всіх ночей…», Генрі встає та спішно виходить. Отець стежить очима, як Генрі встає та йде до дверей. Спостерігаю, як він прослизає у двері, й вони зачиняються за ним.

Генрі: Стою, як виявляється, у передпокої початкової школи. Без паніки, постійно собі повторюю. Ніхто тебе не бачить. Сховайся десь. Роззираюсь довкола, відчуваю якийсь безконтрольний страх, бачу двері: «Чоловічий туалет». Відчиняю, опиняюся у мініатюрному хлопчачому туалеті, обкладеному коричневою плиткою, всі приладдя крихітні та низькі, майже до землі, радіатор прорвало, і це підсилює запах казенного мила. Трохи прочиняю вікно та просовую голову в шпарину. Нічого не видно, лише ялинки, що повністю затуляють увесь краєвид. Холодне повітря має хвойний присмак. За кілька хвилин мені стає краще. Лягаю на плитку, скручуюся, підборіддям торкаюся колін. Ось і я. Цілий. Тут. Зараз. На цій коричневій підлозі. Я ж так небагато прошу. Безперервність та цілісність. Звичайно, якщо навіть Бог і існує, то він хоче, щоб ми були добрими; немудро було би очікувати, щоби всі були добрими просто так, без жодної на те причини. А Клер – дуже, дуже добра, вона навіть вірить у Бога. Для чого ставити її у незручне становище перед усіма тими людьми?

Розплющую очі. Все це крихітне фарфорове причандалля розпливається перед моїми очима, мерехтить різними кольорами веселки; небесно-голубий, зелений, пурпуровий. Відмовляюся йти, не хочу зникати, не зараз. Весь тремчу. «Ні!» – але щезаю.

Клер: Отець закінчує проповідь про мир у всьому світі. Тато перехиляється через Шерон та Марка й шепоче:

– Твоєму другу зле?

– Так, – шепочу у відповідь. – У нього дуже болить голова, через це у нього деколи нудота.

– Може, я піду й подивлюся, чи йому потрібна допомога?

– Ні. Все буде добре.

Це тата не переконало, але він усе ж залишається на своєму місці. Отець благословляє Тіло Христове. Намагаюся стриматися, щоб не вибігти й самій почати шукати Генрі. Перші лавки встають до причастя. Алісія грає Сюїту № 2 для віолончелі Баха. Сумну, але милу. Генрі, повернися. Повернися.

Генрі: Я у своїй квартирі в Чикаґо. Темно. Стою на колінах у вітальні. Похитуючись, піднімаюсь, боляче вдаряюся ліктем об книжкові полички.

– Чорт!

У це неможливо повірити. Навіть одного дня не можу провести з сім’єю Клер! Мене всмоктало та виплюнуло у своє власне чортове помешкання, ніби той бісів більярдний м’яч.

– Гей!

Повертаюсь і бачу себе, сонного, який підводиться з дивана.

– Яке сьогодні число? – вимогливо запитую.

– Двадцять восьме грудня 1991 року.

Значить, уже минуло чотири дні.

Сідаю на ліжко.

– Це нестерпно.

– Розслабся. Повернешся за кілька хвилин. Ніхто навіть не помітить. Усе буде добре аж до кінця гостин.

– Справді?

– Справді. Перестань нити, – каже мій інший я, ідеально копіюючи татів голос.

Хочеться його стукнути. А сенс? У фоновому режимі чутно музику.

– Це Бах?

– Га? А, так. У твоїй голові. Це Алісія.

– Дивно.

Біжу до ванної кімнати та майже встигаю.

Клер: Отець причащає останніх кількох прихожан, аж тут з’являється Генрі. Дещо блідий, але на ногах. Іде центральним проходом та протискається до мене.

– Служба завершена. Йдіть у мирі, – промовляє отець Комптон.

– Амінь, – лунає в церкві.

Хлопці-прислужники скупчуються довкола отця, наче зграя риб і самовдоволено йдуть центральним проходом, а ми вишиковуємося услід за ними. Чую, як Шерон запитує Генрі, чи з ним усе нормально, та відповіді його не чую – нас уже перехопили Гелен та Рут, і мені потрібно знайомити їх з Генрі.

– Але ми вже знайомі! – манірно говорить Гелен.

Генрі стривожено дивиться на мене. Заперечливо хитаю головою, але Гелен хитро посміхається:

– Ну, може, й ні.

– Приємно познайомитися… Генрі.

Рут сором’язливо протягує Генрі руку. На мій подив, він якийсь час її притримує, а потім, ще до того, як я представила її, каже:

– Привіт, Рут.

Проте вона, наскільки по ній помітно, не впізнає його. Якраз тоді, коли до нас продирається Алісія, розпихуючи всіх довкола своєю віолончеллю, до нашої компанії приєднується Лаура.

– Приходьте завтра до мене, – запрошує вона. – О четвертій батьки їдуть на Багами.

Усі з радістю погоджуємося. Щороку, відразу після розпаковування різдвяних подарунків, батьки Лори їдуть у якісь тропіки. І щороку, тільки-но їхня автівка щезає за поворотом, усі ми злітаємося до неї. Розходимося з побажаннями «Щасливого Різдва!». Коли виходимо бічними дверима на стоянку, Алісія промовляє:

– Ех! Я так і знала!

Випало багато снігу. Світ, здається, переродився у все біле. Стою як укопана та споглядаю дерева й автівки через дорогу, що веде до озера, замерзлого, невидимого, на березі, який далеко внизу під бескидами. Генрі стоїть біля мене, чекає. Марк кличе:

– Ходімо, Клер.

І я йду.

Генрі: О пів на другу ночі заходимо в Медовларк-гауз. Усю дорогу Філіп вичитував Алісію за її «помилку» на початку «Тихої ночі». Вона покірно сиділа, дивлячись крізь вікно на темні будинки та машини. Ще по разів п’ятдесят бажаємо одне одному «Щасливого Різдва!». Відтак підіймаємося до своїх кімнат. Усі, крім Алісії та Клер, які зникають у кімнатці в кінці коридору на першому поверсі. Не знаю, куди подітися, імпульсивно йду за ними.

– Повний придурок, – заглядаючи за двері, чую слова Алісії.

У кімнаті красується величезний більярдний стіл, купається у яскравому світлі лампи, що висить над ним. Клер збирає більярдні кулі, Алісія ходить туди-сюди в тіні, на межі світла.

– Що ж, якщо ти навмисне його злиш і він злиться, тоді не розумію, чому ти так засмучуєшся, – резонно зауважує Клер.

– Він просто такий самовдоволений, – відповідає Алісія, розсікаючи кулаком повітря.

Кашляю. Вони підстрибують з несподіванки.

– О, Генрі. Дякувати Богу, це ти. Думала, що то тато, – каже Клер.

– Хочеш пограти? – пропонує Алісія.

– Ні, просто подивлюся.

Сідаю на невеличкий стілець, що біля столу.

Клер передає Алісії кий. Та намащує його кінчик крейдою, відтак різко розбиває. Дві смугасті кулі залітають у бокові лузи. Алісія забиває ще дві, а потім промахується. Отож, у неї комбінований дуплет.

– О-о! У мене проблеми, – каже Клер і заганяє першу, потім кулю номер два, яка балансувала на краю лузи. Наступним ударом вона відправляє биток у лузу, відразу за номером три. Алісія виймає обидві кулі та вибудовує свій удар. Без зайвих церемоній заганяє смугасті кулі.

– Куля вісім, бокова луза, – озвучує Алісія.

Гру завершено.

– Ой, – зітхає Клер. – Упевнений, що не хочеш грати? – Пропонує мені свій кий.

– Ну ж бо, Генрі! – закликає Алісія. – Хтось із вас хоче щось випити?

– Ні, – відповідає Клер.

– А що є? – запитую.

Алісія вмикає світло і в глибині кімнати виявляється чудовий старовинний бар. Ми з Алісією прямуємо туди, і – подумати лишень! – тут є все, що тільки можна уявити. Алісія змішує собі ром з колою. Спершу я гублюся перед такою розкішшю, але зрештою наливаю собі чистого віскі. А тут і Клер вирішує щось випити. Вона саме виколупувала з невеличкої формочки кубики льоду для свого «Калуа», коли відчиняються двері; ми всі завмираємо.

Це Марк.

– Де Шерон? – запитує Клер.

– Зачини двері, – командує Алісія.

Він зачиняє двері на ключ і проходить до бару.

– Вона спить, – відповідає, витягуючи «Гайнекен» із крихітного холодильничка. Відкорковує його та неквапливо йде собі до столу. – Хто грає?

– Алісія та Генрі, – поспішає відповідає Клер.

– Гм. А його попередили?

– Заткнися, Марку, – просить Алісія.

– Вона ж – Джекі Ґлісон під прикриттям, – запевняє мене Марк.

Повертаюсь до Алісії.

– Починаємо.

Клер знову розставляє кулі. Алісія розбиває. Віскі оповило усі мої нервові закінчення, усе для мене зараз чітко й зрозуміло. Кулі розходяться, наче феєрверк, відтак складаючись у новий візерунок. На краю лузи хитається номер тринадцять, що потім залітає.

– Знову смугасті, – констатує Алісія й забиває номери п’ятнадцять, дванадцять та дев’ять. Затим погана позиція куль змушує її спробувати забити нереальний дуплет.

Клер стоїть на межі світла. Її обличчя заховане в тіні, але тіло виходить з пітьми, руки перехрещені на грудях. Перемикаю увагу на стіл. Минає трохи часу. Легко забиваю другу, третю та шосту, а потім шукаю, яку ж іще забити. Перший номер якраз перед кутовою лузою з протилежного краю столу, і я відправляю биток на номер сім, утім, він забиває перший номер. Номер чотири йде в бокову лузу дуплетом і вдало рикошетить номер п’ять у задню лузу. Дрібничка, однак Алісія аж присвистує. Номер сім закочується без проблем.

– Вісімка в куток, – вказую своїм києм, і куля закочується.

Навколо столу видихають.

– О, це було прекрасно, – визнає Алісія. – Давай ще.

Клер усміхається у темряві.

– Вийшло не так, як завжди, – звертається Марк до Алісії.

– Занадто втомлена, важко сконцентруватися. І занадто розлючена.

– Через тата?

– Ага.

– Ну, якщо ти його штрикаєш, він штрикає у відповідь.

– Кожен може невільно схибити, – насуплюється Алісія.

– Звучить так, наче тут на якусь хвильку з’явився Тері Райлі, – зауважую.

– Це й був Тері Райлі, – пирхає вона, – це з «Танців Саломеї заради миру».

– А як Саломея пробралася до «Тихої ночі»? – сміється Клер.

– Розумієш, я згадала про Івана Хрестителя і подумала, що це якось пов’язано; і якщо понизити на одну октаву партію першої скрипки, то буде дуже гарне звучання, ну, розумієш, ла-ла-ла-ЛА…

– Але ж ти не можеш його звинувачувати в тому, що він розізлився, – зауважує Марк, – він же знає, що випадково ти би так ніколи не зіграла.

Наливаю собі ще випити.

– А що сказав Френк? – запитує Клер.

– О, він відразу в’їхав. Намагався, як би то з цього всього зробити щось нове, ніби «Тиха ніч» докупи зі Стравінським. Розумієте, Френку вісімдесят сім, і йому байдуже, дурнею я займаюся, чи ні, якщо це доставляє йому задоволення. Хоч Арабелла з Ешлі якось занадто розлютилися.

– Це непрофесійно, – зауважує Марк.

– А кому до цього є діло? Це ж усього лиш наша церква, – глипає на мене Алісія. – Ти як думаєш?

– Мені якось байдуже, – вагаючись, відповідаю я. – Але якби мій тато почув, як ти зіграла, він би розізлився.

– Справді? Чому?

– У нього такі принципи, що до кожного музичного твору потрібно ставитися з повагою, навіть якщо він не надто тобі подобається. Ну, він не любить музику Чайковського чи Штрауса, але до гри він ставиться дуже серйозно. Тому він – великий музикант, усе грає так, ніби закоханий у ці твори.

– О! – Алісія прямує до бару, змішує собі ще один коктейль та продовжує свої роздуми. – Тоді тобі пощастило: в тебе чудовий тато, який любить ще щось, окрім грошей.

Стою позаду Клер, у темряві проводжу пальцями по її спині. Вона кладе руку собі за спину, стискаю її.

– Ти би інакше говорила, якби знала мою сім’ю. Здається, твій батько піклується про тебе.

– Ні, – крутить вона головою. – Він просто хоче, щоби перед його друзями я мала ідеальний вигляд. А насправді йому байдуже, – продовжує Алісія, збираючи кулі та розставляючи їх на позиції. – Хто хоче зіграти?

– Я, – виступає Марк. – Генрі?

– Звичайно.

Ми з Марком намащуємо крейдою наші киї та стаємо біля столу, один навпроти одного.

Розбиваю я. Номери чотири та п’ятнадцять одразу ж потрапляють у лузи.

– Чисто! – вигукую, помічаючи номер два в кутку. Забиваю його, але промах з номером три.

Почуваюся втомленим, через віскі моя координація дещо розмита. Марк грає цілеспрямовано, але без особливого стилю. Він забиває ще номери десять та одинадцять. Ми не відступаємо і невдовзі я забиваю всі цільні кулі. Марковий номер тринадцять зависає на самому краю кутової лузи.

– Номер вісім, – промовляю, вказуючи на цю кулю.

– Якщо ти зачепиш Маркову кулю, то програєш, – нагадує мені Алісія.

– Все норм, – кажу їй у відповідь.

Легенько запускаю биток через увесь стіл, він любовно цілує номер вісім і плавно та легко відправляє його до номера тринадцять. Об’їжджає номер тринадцять, ніби по колії, і, як порядна куля, булькає собі в лузу. Клер сміється, але потім номер тринадцять починає хилитатися й також падає.

– Ну, то й добре, – заспокоюю себе. – Як прийшло, так і пішло.

– Хороша гра, – говорить Марк.

– Боже, де ти так навчився грати? – запитує Алісія.

– Це було в списку того всього, чому я навчився у коледжі.

Окрім пиятики, англійської та німецької поезії і наркотиків. Відкладаємо киї та беремося до келихів та пляшок.

– А що ти вивчав? – запитує Марк, відчиняючи двері.

Всі разом ідемо коридором у напрямку кухні.

– Англійську літературу.

– А чому не музику? – запитує Алісія, намагаючись втримати в одній руці свою та склянку Клер і одночасно штовхаючи двері у їдальню.

– Ви би не повірили, якби дізнались, наскільки я не музичний, – сміюся. – Батьки були впевнені, що в пологовому будинку їм підмінили дитину.

– То, напевне, було важко, – вставляє Марк. – Проте тато хоча би не змушує тебе бути юристом, – звертається до Алісії.

Заходимо до кухні, і Клер вмикає світло.

– Він тебе не змушує, – заперечує вона. – Тобі це подобається.

– Саме це я й маю на увазі. Він нікого з нас не змушує робити те, що ми не хочемо робити.

– Це було важко? – запитує мене Алісія. – Я би жадібно піймала кожне його слово.

– До того, як померла мама, все було чудово. Але опісля все перетворилось на жахіття. Якби я був геніальним скрипалем, тоді, можливо… Не знаю, – дивлюся на Клер та знизую плечима. – У будь-якому разі, ми з татом не спілкуємося. Взагалі.

– А як так сталося?

– Час спати, – перебиває Клер. Насправді вона має на увазі: «Достатньо, вистачить».

Алісія чекає на відповідь.

– Ти бачила колись фотографію моєї мами? – повертаюся лицем до Алісії. Вона ствердно киває. – Я дуже подібний до неї.

– І? – запитує Алісія, миючи склянки під краном. Клер їх протирає.

– І він терпіти не може дивитися на мене. Це лише одна з причин.

– Але…

– Алісіє… – намагається спинити її Клер, втім, Алісію вже понесло.

– Але ж він твій тато!

– Те, що ти робиш, щоб роздратувати свого тата, – це дрібниці в порівнянні з тим, що коїмо один одному ми, – сумно всміхаюся.

– Наприклад?

– Наприклад ті випадки, коли він не впускав мене до квартири, за будь-якої погоди. Наприклад тоді, коли я викинув його ключі від машини у річку. Отак.

– Чому ти так робив?

– Не хотів, щоби він розбив свою машину. Він був збіса п’яний.

Алісія, Марк та Клер дивляться на мене й кивають головами. Вони все правильно розуміють.

– Час спати, – каже Алісія, і ми розходимося з кухні, кожен у свою кімнату, не промовивши більше ані слова, окрім «До побачення!».

Клер: На моєму будильнику нині 3:14. Я щойно зігрілась у своїй холодній постелі, аж тут відчиняються двері й дуже тихо прокрадається Генрі. Відкидаю ковдру, він заскакує. Поки ми влягаємося, ліжко рипить.

– Привіт, – шепочу.

– Привіт, – шепоче у відповідь.

– Не дуже хороша ідея.

– У моїй кімнаті дуже холодно.

– Ой! – приглушено скрикую, коли Генрі торкається мого носа.

Пальці у нього крижані. Розтираю їх долонями. Генрі заривається глибше у ковдри. Притискаюсь до нього, намагаючись зігрітися.

– Ти в шкарпетках? – тихо запитує.

– Так.

Він спускається вниз та стягує їх з мене. За кілька хвилин чутися багато скрипу та наших «ш-ш-ш!»; ми обоє вже голі.

– Куди ти потрапив після того, як вийшов з церкви?

– До своєї квартири. Десь на п’ять хвилин, через чотири дні від сьогодні.

– Чому?

– Втомлений. Напружений. Я так гадаю.

– Ні, чому туди?

– Не знаю. Якась несправність. Керівники повітряних подорожей у часі вирішили, що там я прикрашу собою обстановку. Мабуть, – відповідає Генрі, занурюючи руку в моє волосся.

На вулиці світлішає.

– Щасливого Різдва, – шепочу.

Генрі не відповідає. А я лежу в його обіймах та думаю про сонмище ангелів, слухаю його розмірене дихання та биття власного серця.

Генрі: З самого рання йду в туалет. Стою у ванній кімнаті Клер, сонно відливаю біля нічника з зображенням феї Дінь-Дінь, аж раптом чую дівочий голос:

– Клер?

Ще до того, як уторопав, звідки лунає голос, відчиняються двері, що, як виявилося, не ведуть до комірчини, як я собі раніше думав. Переді мною стоїть Алісія. А я – у чому мати народила.

– Ой, – шепоче вона, а я із запізненням хапаю рушник та намагаюся прикритись.

Вона так само раптово зникає у своїй кімнаті, як і з’явилася.

Клер: Дрімаючи, слухаю, як прокидається будинок. Нел уже на кухні, щось собі наспівує та гримить каструлями. Хтось проходить коридором повз мої двері. Кидаю поглядом на Генрі – він усе ще міцно спить. І раптом розумію, що, поки ніхто не бачить, потрібно швидше позбутися його.

Вивільняюсь від Генрі та ковдри й акуратно вибираюся з ліжка. Підбираю з підлоги нічну сорочку. Просовуючи у неї голову, чую Ету:

– Клер! Прокинься та співай! Різдво! – встромляє голову в кімнату.

Чую, як Алісія кличе Ету. І коли вистромлюю голову зі своєї нічної сорочки, Ета вже розвертається на крик Алісії. Повертаюсь до ліжка, а Генрі вже немає. На килимку лежать його піжамні штани, ногою засовую їх під ліжко. У своєму жовтому банному халаті заходить Ета, її коси лежать на плечах. Лепечу: «З Різдвом!», а вона відказує мені щось про маму. Проте мені важко її слухати: усі думки про те, щоб Генрі не матеріалізувався зараз отут перед Етою.

– Клер? – кромсає мене поглядом Ета.

– Що? О, вибач. Досі сплю, мабуть.

– Кава внизу.

Ета застеляє ліжко. Якась спантеличена.

– Я застелю, Ето. Можеш повертатись на кухню.

Ета стає з іншого краю ліжка. У кімнату зазирає мама. Має чудовий вигляд. Після нічної бурі вона спокійна та безтурботна.

– З Різдвом, люба!

Підходжу до неї та лагідно цілую у щоку.

– З Різдвом, мамо!

Так важко на неї сердитися, коли вона – моя мама, моя рідна, мила мама.

– Ето, спустишся зі мною? – просить мама.

Ета збиває подушки, і подвійний відбиток наших голів зникає. Вона дивиться на мене, здивовано підіймаючи брови, проте не промовляє ані слова.

– Ето?

– Йду… – Ета виходить услід за мамою.

Зачиняю за ними двері, спираюся на них і раптом бачу, як Генрі викочується з-під ліжка. Випрямляється та надягає піжаму. Зачиняю двері на ключ.

– Де ти був? – шепочу.

– Під ліжком, – відповідає пошепки, так, наче це було очевидно.

– Постійно?

– Угу.

Чомусь мені стає збіса смішно, і я регочу. Генрі прикриває мені рукою рота, але тут ми вже обоє лускаємо від сміху, приглушеного сміху.

Генрі: Після вчорашнього неабиякого нервування Різдво на диво спокійне. Збираємося біля ялинки, дещо збентежені, у халатах і капцях. Розгортаємо подарунки та щось радісно вигукуємо. Після взаємних бурхливих виявів подяки, йдемо снідати. Настає тимчасове затишшя, після якого всі частуються різдвяною вечерею. Дуже хвалять Нел та омарів. Усміхнені, з хорошими манерами, у всіх чарівний вигляд. Ми – взірець щасливої родини, наче реклама для типових буржуа. Ми уособлюємо все те, чого я завжди так прагнув, коли разом із татом, містером та місіс Кім сидів на Різдво у ресторані «Щасливий Казанок» і вдавав, що мені все подобається, а дорослі стурбовано спостерігали за мною. Але навіть коли після вечері ми відпочиваємо у вітальні, відкинувшись у кріслі, ситі, нагодовані, дивлячись по телевізору футбол та читаючи книжки, які перед тим подарували одне одному, та намагаючись розібратися у тих подарунках, яким потрібні батарейки чи комплект інструментів, однаково відчувається якась напруга. Наче десь, у якійсь віддаленій кімнаті підписують документ про призупинення бойових дій, і всі сторони конфлікту намагаються слідувати йому, щонайменше до завтра, щонайменше доти, допоки не привезуть нову партію бойових припасів. Усі чимось зайняті, але вдаємо, що розслаблені, видаємо себе за ідеальну матір, батька, сестер, брата, коханого хлопця, наречену. Всі зітхають з полегшенням, коли Клер дивиться на годинник, підривається з канапи та виголошує:

– Ходімо. Час іти до Лаури.

Клер: Коли приїжджаємо до Лаури, вечірка вже триває на повну силу. Генрі напружений та блідий. Тільки-но знімаємо верхній одяг, Генрі рушає за алкоголем. Я все ще якась сонна від вина, що ми пили за вечерею, тому хитаю головою, коли він запитує, що я питиму. Приносить мені колу, а сам тримається за своє пиво, наче за баласт.

– Ніколи, за жодних обставин, ніколи не залишай мене. Я не зможу подбати про себе, – вимагає Генрі, дивлячись через моє плече.

Не встигаю навіть повернути до нього голову, як Гелен уже біля нас. Настає коротке, проте незручне мовчання.

– Отож, Генрі, – починає Гелен, – ми чули, що ти – бібліотекар. Але ти зовсім не схожий на бібліотекаря.

– Власне, я демонструю нижню білизну від Кельвіна Кляйна. Усі ці бібліотекарські штучки – просто прикриття.

Ще ніколи не бачила Гелен такою зніяковілою. Шкода, що не було при собі фотоапарата. Втім, вона швидко опановує себе, поглядом змірює його з голови до п’ят і всміхається:

– Добре, Клер, можеш залишити його собі, – промовляє.

– Яке полегшення, – кажу їй, – бо я десь загубила чек.

На нас налітають Лаура, Рут та Ненсі, на вигляд – рішуче налаштовані, й починають сипати питаннями: як ми з Генрі познайомилися, чим він займається, у якому коледжі навчався, бла-бла-бла. Ніколи не думала, що коли ми з Генрі нарешті опинимося разом на людях, це настільки псуватиме нерви й буде нудно. Знову налаштовуюсь на потрібну хвилю лише тоді, коли чую слова Ненсі:

– Якось дивно, що тебе звати Генрі.

– О, а чому це? – запитує Генрі.

Ненсі починає розповідати йому про нічний дівич-вечір у Мері Крістіни, коли дошка для спіритичних сеансів показала, що я вийду заміж за хлопця на ім’я Генрі. Генрі вражений.

– Це правда? – запитує мене.

– Е-е, так, – раптом дуже захотілося до вбиральні. – Перепрошую, – відриваюся від групи, ігноруючи благальний погляд Генрі.

Коли піднімаюся сходами, Гелен біжить услід за мною. Мені довелося зачинити двері ванної кімнати якраз перед її носом, а то б вона була вже там.

– Клер, відчини, – вимагає вона, крутячи клямку.

Не поспішаю, роблю свою справу, затим мию руки, підмальовую губи.

– Клер! – гугнявить вона. – Спущуся і розповім твоєму хлопцеві про всі ті мерзенні речі, які ти коїла колись у своєму житті. Відчини негайно две… – не встигає договорити вона, бо я відчиняю двері й Гелен мало не падає у кімнату.

– Гаразд, Клер Ебшир, – погрозливо промовляє Гелен.

Зачиняє двері. Сідаю на край ванни, а вона спирається на умивальник, нависаючи наді мною на своїх шпильках.

– Зізнавайся. Що насправді відбувається між тобою та цим Генрі? Ти стояла та вішала нам на вуха велику купу локшини. Ти ж не три місяці тому з ним познайомилася? Ти знаєш його вже багато років! Чому такий секрет?

Насправді, я навіть не знаю, з чого почати. Розповісти Гелен правду? Ні. Чому ні? Наскільки я знаю, Гелен лише раз бачила Генрі, зараз він не надто відрізняється від себе тодішнього. Я люблю Гелен. Вона сильна, вона божевільна, і її важко обдурити. Але я впевнена, що вона би не повірила, якби я їй сказала: Гелен, це – подорож у часі. Щоб у це повірити, потрібно це побачити.

– Добре, – кажу, збираючи докупи думки. – Так, я знайома з ним уже багато років.

– Як багато?

– З шестирічного віку.

Очі в неї викочуються з орбіт, як у героя мультиків. Сміюся.

– Чому… як так… гаразд, а скільки ти вже з ним зустрічаєшся?

– Не знаю. Був такий період, коли все було якось на межі. Але нічого не відбувалося, ну, розумієш. Тобто Генрі – порядна людина з непохитними принципами, він не хотів розбещувати дитину, тому я просто безнадійно божеволіла від нього…

– Але… чому ми ніколи не чули про нього? Не розумію, чому все це було такою таємницею? Ти могла мені розповісти.

– Ти дещо знала, – розумію, що щось не те кажу.

– Це не те саме, що розповісти мені, – у Гелен ображений вираз обличчя.

– Знаю. Вибач.

– Гм.

– То як це було?

– Ну, він на вісім років старший від мене.

– То й що?

– Коли мені було дванадцять, а йому двадцять, це було проблемою.

Не згадуючи вже, коли мені було шість, а йому сорок.

– Однаково не в’їжджаю. Можу зрозуміти, чому ти не хочеш, щоби твої батьки знали, що ти гралася в Лоліту й Гумберта Гумбертовича. Але не розумію, чому ти не могла розповісти нам. Ми би повністю були на твоєму боці! Ми стільки витратили часу, шкодуючи тебе та хвилюючись за тебе, постійно дивувалися, чому ти така монашка… – Гелен мотає головою, – а ти он яка, постійно перепихалася зі своїм бібліотекарем Маріо…

Нічого не можу з собою вдіяти: червонію.

– Я не перепихалася з ним постійно.

– Ой, не треба…

– Справді! Ми чекали, поки мені виповниться вісімнадцять. Ми зробили це на мій день народження.

– Навіть якщо так, Клер… – починає Гелен, але чутно гучний стукіт у двері, і низький чоловічий голос гукає:

– Дівчата, ви вже впоралися?

– Ми ще продовжимо, – шипить до мене Гелен, коли виходимо з ванної кімнати під аплодисменти п’ятьох хлопців, що вишикувались у коридорі.

Генрі знаходжу на кухні. Він терпляче вислуховує, як один із качків, несусвітніх друзів Лаури лепече щось про футбол. Зустрічаюся поглядом з його дівчиною, білявкою, з носом-ґудзиком, і вона відтягує його до випивки.

– Дивися, Клер, – юні панки! – каже Генрі.

Дивлюся туди, куди він показує, й бачу Джоді, чотирнадцятирічну сестру Лаури, та її хлопця, Боббі Гардґроува. У Боббі зелений ірокез і повністю порізана футболка, на якій повно шпильок.

Джоді намагається наслідувати Лідію Ланч, але натомість схожа на єнота з потріпаною зачіскою. Та й загалом, у них такий вигляд, наче замість різдвяної вечірки вони прийшли на вечірку на Геловін. Вигляд у них жалюгідний, але вони готові оборонятися.

Та Генрі не вгамовується.

– Вау, скільки їм? Десь по дванадцять?

– Чотирнадцять.

– Добре, чотирнадцять, від дев’яносто першого, вони десь… о, Боже, вони ж народились у 1977 році! Який я старий! Мені треба ще випити.

Кухнею проходить Лаура, тримаючи тацю зі скляночками з кольоровим алкогольним желе. Генрі бере собі два й один за одним дуже швидко їх спустошує, після чого корчить смішну гримасу.

– Фу, яка гидота.

Сміюся.

– Як думаєш, що вони слухають? – запитує Генрі.

– Не знаю. А чому би тобі не підійти до них і не спитати?

– Ой, не можу. Я їх налякаю, – стривожено кидає він.

– Думаю, що ти сам злякаєшся.

– Може, й правду кажеш. Вони такі ніжні, молоді та зелені, як молодий горох, чи щось таке.

– А ти колись одягався, як вони?

– Та ти що? – саркастично фиркає Генрі. – Звісно, ні. Та дітвора переймає манеру британських панків. А я – американський панк. Ні, колись я більше був подібний до Річарда Гелла.

– Чому би тобі не піти й не побалакати з ними? Вони, здається, нудьгують.

– Ти повинна піти зі мною та представити мене, але тримайся за мою руку.

Обережно йдемо через усю кухню, ніби Леві-Строс наближається до канібалів. У Джоді та Боббі отой бойовий, чи навіть больовий, вигляд, який буває в оленів на каналі «Природа».

– Гей, привіт, Джоді, Боббі.

– Привіт, Клер, – вітається Джоді. Я її знаю усе своє життя, але вона чомусь знітилася. Напевне, цей нео-панківський прикид – ідея Боббі.

– Нам здалося, що вам, е-м-м… нудно. Тому вирішила познайомити вас із Генрі. Йому подобається ваше… м-м-м… вбрання.

– Привіт, – вітається Генрі, неабияк зніяковівши. – Мені цікаво, тобто я хотів би знати, що ви слухаєте.

– Слухаємо? – повторює Боббі.

– Ну, розумієте, – музику. Якою ви цікавитеся музикою?

– Ну, – пожвавлюється Боббі, – «Sex Pistols», – каже і замовкає.

– А, ну так, – киваючи головою, погоджується Генрі. – А «Clash»?

– Так. І… «Nirvana».

– «Nirvana» – класна, – знову погоджується Генрі.

– «Blondie»? – питає Джоді таким тоном, наче її відповідь завідомо невірна.

– Мені подобається «Blondie», – озиваюсь я, – а Генрі подобається Дебора Харрі.

– «Ramones»? – питає Генрі. Вони кивають в унісон. – А як на рахунок Петті Сміт?

Джоді з Боббом не розуміють.

– Іґґі Поп?

Боббі хитає головою.

– «Pearl Jam», – пропонує він.

– У нас тут невеликий вибір радіостанцій, – вступаюся за них. – Їм ніде дізнатися про таку музику.

– А-а-а… – розуміюче промовляє Генрі й замовкає. Відтак: – Слухайте, а хочете, я складу вам список? Що послухати?

Джоді знизує плечима. Боббі ствердно киває головою, вигляд у нього серйозний та схвильований. Шукаю в своїй сумочці папір та ручку. Генрі сідає за кухонний стіл, Боббі – навпроти нього.

– Добре, – каже Генрі. – Треба буде повернутися в шістдесяті, добре? Почнете з «Velvet Underground», з Нью-Йорку. А потім, ось тут, у Детройті, – «МС5», Іґґі Поп та «Stooges». Потім знову в Нью-Йорк, там уже – «New York Dolls» та «Heartbreakers»…

– Том Петті? – вставляє Джоді. – Ми про нього чули.

– М-м, ні, це зовсім інша група, – тлумачить Генрі. – Майже всі вони померли у вісімдесятих.

– Авіакатастрофа? – запитує Боббі.

– Героїн, – виправляє Генрі. – В будь-якому разі, тут і «Television», і Річард Гелл, і «Voidoids».

– Ще «Talking Heads», – додаю я.

– Гм. Не знаю. Ти що, дійсно вважаєш їх панками?

– Майже.

– Добре, – Генрі додає їх до свого списку, – «Talking Heads». Отже, рухаємося до Англії.

– А я думав, що панки виникли у Лондоні, – зауважує Боббі.

– Ні, – починає Генрі, відсовуючись у кріслі. – Звичайно, дехто, в тому числі і я, вважають панків просто сучасним проявом цього… розумієте… цього духу, відчуття; ніби усе неправильно, насправді навіть настільки неправильно, що єдине, що можна сказати: «Та пішло воно!», знову і знову, голосно, так голосно, щоби нас почали заспокоювати.

– Так, – тихо промовляє Боббі, його лице світиться майже релігійним запалом під тією ірокезкою. – Так.

– Ти псуєш неповнолітнього, – кажу Генрі.

– О, та він би й без мене туди пробрався. Правда?

– Та я намагався, але це не так легко.

– Ціную, – каже Генрі та продовжує складати список.

Дивлюсь через його плече. «Sex Pistols», «The Clash», «Gang of Four», «Buzzcocks», «Dead Kennedys», «X», «The Mekons», «The Raincoats», «The Dead Boys», «New Order», «The Smiths», Лора Лоджик, «The Au Pairs», «Big Black», «PIL», «The Pixies», «The Breeders», «Sonic Youth»…

– Генрі, тут із цього списку вони нічого не дістануть.

Він погоджується та швидко записує телефонний номер та адресу «Вінтедж-Вініл» на звороті.

– Ви ж маєте магнітофон?

– Батьки мають, – каже Боббі.

Генрі зморщується.

– А що тобі насправді подобається? – запитую у Джоді. Таке відчуття, наче вона геть чисто випала з розмови, поки Генрі та Боббі зав’язують свою чоловічу дружбу.

– Прінс, – зізнається вона.

– Ого! – в один голос викрикуємо ми з Генрі, і я починаю наспівувати «1999», настільки голосно, наскільки це можливо. Генрі підривається, і ми починаємо танцювати посеред кухні. Нас чує Лаура, швидко біжить, щоб увімкнути цю пісню, відтак починається танцювальна вечірка.

Генрі: Повертаємося з Лауриної вечірки до будинку батьків Клер.

– Ти страшенно спокійний, – зауважує Клер.

– Та думав про тих дітей. Юних панків.

– О, так. А що з ними?

– Та намагався зрозуміти, що таке могло статися, що той малий…

– Боббі.

– …що Боббі навернувся, підсів на музику, яка була створена у рік його народження.

– А мені дуже подобалися «Бітлз», – зауважує Клер. – Вони розійшлися за рік до того, як я народилася.

– Так, і про що це все свідчить? Тобі слід було мліти від «Depeche Mode», чи Стінґа, чи ще від когось. А Боббі та Джоді мали би слухати «Cure», якщо хочуть так одягатися. Але замість цього вони вчепилися в ось це, в панк, про який вони нічого до пуття не знають.

– Упевнена, лише для того, щоби позлити батьків. Лаура якось казала, що їхній тато не дозволяє Джоді вийти з дому в такому вигляді. Тому вона кладе одяг у наплічник і перевдягається у шкільній вбиральні, – розповідає Клер.

– От колись саме так усі й чинили. Тобто, якщо це проголошує твою індивідуальність, я це розумію. Але вони відстоюють індивідуальність 1977 року? Тоді їм слід одягати фланелеві штани в клітинку.

– А тобі що до того? – цікавиться Клер.

– Це мене пригнічує. Це нагадує, що період, до якого я колись належав, помер. Навіть не помер, – про нього просто забули. Жодну з цих композицій більше не крутитимуть на радіо. Не можу зрозуміти, чому. Наче їх ніколи й не було. Ось чому так тішуся, коли бачу дітей, які уявляють себе панками. Не хочу, щоби все це просто зникло.

– Але, – продовжує сперечатися Клер, – ти ж завжди можеш повернутися. Більшість людей приклеєні до теперішнього, а ти маєш змогу повертатися туди знову і знову.

– Це сумно, Клер, – обдумуючи, промовляю. – Навіть коли маю намір зробити щось приємне, як ото піти на концерт, який колись пропустив, чи на виступ гурту, що розпався, чи хтось із його учасників помер, – мені завжди сумно, бо я знаю, що станеться.

– Але наскільки це відрізняється від решти твого життя?

– Ніяк.

Ми вже доїхали до приватної дороги, що веде до будинку Клер. Повертаємо.

– Генрі?

– Що?

– А якби ти міг зупинитися, зараз… якби ти більше не подорожував у часі, і не було ніяких наслідків, ти би спинився?

– Якби я міг це зараз припинити, але й далі зустрічався з тобою?

– Ти вже зі мною познайомився.

– Так. Я би зупинив це, – відповідаю, дивлячись на обриси Клер у темряві салону.

– Було би кумедно, – уявляє вона. – У мене були би всі ті спогади, яких позбавлений ти. Наче живеш із кимось, у кого амнезія. В мене саме таке відчуття, відколи ми сюди приїхали.

– Отож, у майбутньому, – сміюся, – ти спостерігаєш, як я розбиратиму кожен спогад, поки не матиму всю колекцію. Зберу їх усі.

– Думаю, так, – усміхається Клер, повертаючи авто до фасаду будинку. – Дім, рідний дім.

Пізніше, після того як ми прокралися до наших кімнат, і я надягнув піжаму, почистив зуби та прокрався до кімнати Клер, і навіть не забув зачинити двері на ключ, ми гріємося у теплому ліжку, а вона шепоче:

– Я би не хотіла, щоби ти це пропустив.

– Пропустив що?

– Усе, що сталося. Коли я була дитиною. Ну, розумієш, поки що ці спогади були лише наполовину спогадами, бо тебе ще там немає. А коли вони стануть твоїми, тоді це вже насправді.

– Я вже до них наближаюся.

Проводжу рукою по її животику, і нижче, між ногами. Клер пищить.

– Ш-ш-ш.

– Твоя рука холодна.

– Вибач.

Кохаємося обережно, мовчки. Коли закінчую, чомусь так напружуюсь, аж болить голова. Якусь мить непокоюся, що зараз щезну. Але не щезаю. Натомість – лежу в обіймах Клер, від болю аж тисне очі. Клер похропує, тихенько похропує, але почуваюся, наче по моїй голові їде бульдозер. Дім, рідний дім. Немає кращого місця, аніж рідна домівка. Сільські дороги, заведіть мене додому. Дім там, де твоє серце. А моє серце – тут. Мабуть, це і є мій дім. Клер зітхає, повертає голову, така спокійна. Привіт, кохана, я вдома. Я – вдома.

Клер: Ясний холодний ранок. Усі вже поснідали. Речі спаковані в автівці. Марк, Шерон і тато поїхали до аеропорту в Каламазу. Генрі прощається з Алісією у коридорі. Піднімаюся до маминої кімнати.

– О, вже так пізно? – запитує вона, побачивши мене в пальто та черевичках. – Думала, ти залишишся на обід, – продовжує вона, сидячи за столом, який, як завжди, завалений різними аркушами паперу, повністю списаними її екстравагантним почерком.

– Над чим ти зараз працюєш?

Що би то не було, але воно вщент списане якимись викресленими словами та закарлючками.

Мама перегортає листок текстом додолу. Її писанина – завжди секретна.

– Нічого. Вірш про сад, припорошений снігом. Щось він мені не дуже добре йде, – відповідає вона, підводячись та прямуючи до вікна. – Кумедно, чому вірші не такі гарні, як реальний сад. Принаймні, мої вірші.

Нічого не можу на те відповісти: мама ніколи не давала мені почитати свої вірші. Тож просто кажу:

– Сад справді прекрасний.

Вона відмахується від мого компліменту. Для неї похвала нічого не важить, вона ніколи їй не вірить. Лише критика у змозі запалити її щоки та привернути увагу. Якби я мала необережність сказати щось зневажливе, вона би запам’ятала це на все життя. Зависає незграбна пауза. Розумію, що мама чекає, щоб я пішла – хоче продовжити писати.

– До побачення, мамо! – кажу. Цілую її прохолодне лице та втікаю.

Генрі: Ми їдемо вже десь годину. Безліч кілометрів уздовж дороги тягнулися сосни, а тепер ми на рівнинній дорозі, де повно парканів з колючим дротом. Увесь цей час ніхто з нас не промовив ані слова, аж поки не помічаю, що така тиша – дивна. Отож, кажу щось, аби її порушити:

– Було не так уже й погано, – для такої маленької автівки мій голос зазвучав занадто бадьоро та гучно.

Клер не відповідає. Дивлюсь на неї, а вона плаче: щоками стікають сльози, проте вона вдає, наче цього не відбувається. Ніколи ще не бачив, щоби Клер плакала. Щось у цих мовчазних мужніх сльозах бентежить мене.

– Клер, Клер, може… може, пригальмуй на деякий час?

Навіть не глянувши на мене, вона натискає на гальма та звертає авто на узбіччя. Ми десь у Індіані. Небо нависає блакиттю; збоку від дороги, в полі – безліч вороння. Клер схиляє голову на кермо й схлипує.

– Клер? – звертаюсь до її спини. – Клер, вибач. Я щось не те зробив? Що сталось? Я…

– Це не через тебе, – відповідає спідлоба, через густу вуаль з волосся не видно очей. Так і сидимо ще кілька хвилин.

– Що ж тоді не так?

Клер мотає головою, а я сиджу та пильно дивлюсь на неї. Зрештою набираюся мужності й доторкаюся до неї. Куйовджу волосся, крізь густі хвилясті пасма відчуваючи її шию та спину. Вона обертається до мене, і я незграбно, через розділені сидіння, обіймаю її. А Клер уже голосно ридає, тремтячи всім тілом. Відтак заспокоюється й промовляє:

– Та ну її до біса, ту мою маму.

Пізніше стоїмо у заторі на автостраді Ден Раян та слухаємо Ірму Томас.

– Генрі, тобі дуже не сподобалася?

– Не сподобалася – що? – запитую, але сам міркую над тим, чому ж Клер плакала.

– Моя родина. Вона… вона була…

– Вони всі класні, Клер. І дуже мені сподобалися. Особливо Алісія.

– Деколи мені хочеться запхати їх у озеро Мічиґан та спостерігати, як вони тонутимуть.

– Гм, знайоме відчуття. А знаєш, здається, твій тато з братом мене вже бачили. Та й Алісія перед самим нашим від’їздом говорила щось дивне.

– Колись я бачила тебе з татом та Марком. І Алісія однозначно бачила тебе в підвалі, їй тоді було дванадцять років.

– Через це можуть виникнути якісь проблеми?

– Та ні, пояснення занадто чудернацьке, щоб у нього можна було повірити.

Обоє сміємося, і та напруга, що заволоділа нами впродовж усієї дороги до Чикаґо, розвіялась. Потік машин поволі починає рухатись. Невдовзі Клер спиняє авто перед нашим будинком. Забираю сумку з багажника й стежу, як авто Клер від’їжджає та ковзає униз по Дірборн. Відчуваю грудку в горлі. Кілька годин по тому усвідомлюю: те, що відчував, – то є самотність. Цьогорічне Різдво офіційно завершилося.

Дім – там, де можна прихилити голову

Субота, 9 травня 1992 року (Генрі двадцять вісім)

Генрі: Вирішив, що найкраща стратегія – спитати напряму: або він скаже «так», або «ні». Сідаю на лінію метро «Рейвенсвуд» та їду до татової квартири – дому моєї юності. Останнім часом я у ньому не частий гість: тато рідко мене запрошує до себе, а я не приходжу без запрошення, як оце тепер збираюся вчинити. Але якщо він ніколи не піднімає слухавку, то чого ж очікує? Сходжу на станції «Західна» та прямую на захід по Лоуренс-стрит. Його будинок на дві сім’ї розташований на Вірджинія-стрит, із заднього ґанку відкривається вид на річку Чикаґо. Стою у передпокої, намацуючи ключі. Місіс Кім виглядає зі своїх дверей та змовницьки махає мені, щоб я зайшов. Насторожуюсь: Кімі зазвичай дуже сердечна людина, шумна та велелюбна. Хоча вона й знає все, що можна лише знати про нас, утім, ніколи не втручається. Ну, майже ніколи. Власне, вона відіграє не останню роль у нашому житті, і нам це подобається. Відчуваю, що вона дуже засмучена.

– Любиш колу? – запитує, простуючи до кухні.

– Звісно.

Кладу свій наплічник біля вхідних дверей та прямую за нею. На кухні вона розламує металевий важіль старомодної формочки для льоду. Завжди дивуюся силі Кімі. Їй уже близько сімдесяти, проте відколи ще я був дитиною, вона не змінюється. Багато часу я тут провів, допомагаючи їй готувати вечерю для містера Кіма (він помер п’ять років тому), читаючи, виконуючи своє домашнє завдання, дивлячись телевізор. Сідаю за кухонний стіл, а вона ставить переді мною склянку з колою, по вінця наповнену льодом. Сама вона тримає одне з отих горняток з англійської порцеляни, де довкруж обідка намальовані колібрі, розчинна кава у ньому вже наполовину випита. Пригадую, як вона вперше дозволила мені спробувати кави з такого горнятка, мені тоді було тринадцять. Почував себе дорослим.

– Давно не бачилися, друже.

Ех.

– Знаю. Мені прикро… Останнім часом життя минає якось так швидко.

Вона розглядає мене. У Кімі колючі чорні очі, які, здається, бачать самий спід моїх думок. Її пласке корейське лице вдало ховає всі емоції, якщо вона не хоче, щоб їх помітили. Вона – прекрасний гравець у бридж.

– Подорожуєш у часі?

– Ні. Вже кілька місяців ніде не був. І це класно.

– Маєш дівчину?

Шкірю зуби.

– Хо-хо! Добре, хочу знати все. Як її звати? Чому не приводиш сюди?

– Її звати Клер. Уже кілька разів пропонував запросити її сюди, але тато постійно відмовляється.

– Мені ти не пропонував. Приходьте, і Річард також прийде. Приготую качку з мигдалем.

Як завжди, вражений своєю тупістю. Місіс Кім – саме та людина, яка знає, як ідеально розв’язати усі соціальні негаразди. У тата переді мною ніколи не виникає докорів сумління коли він поводиться, як остання наволоч, проте заради місіс Кім він зробить над собою зусилля. Вона ж виховала його дитину і, скоріш за все, не бере з нього повної вартості за оренду житла.

– Ти – геній.

– Так. Як це я досі не отримала стипендію Мак-Артура? Питаю тебе?

– Не знаю. Може, ти не достатньо виходиш у люди? Не думаю, що особи, які видають стипендію Мак-Артура, зависають у ігрових залах.

– Ні, вони мають достатньо грошей. То коли одружуєшся?

Починаю голосно сміятися, і раптом захлинаюсь колою. Кімі різко підіймається та починає плескати мене по спині. Кашель минає; вона сідає на своє місце, розсерджена.

– А що такого смішного? Я лише запитала. Можу я запитати, га?

– Ні, не через це. Це не абсурдне запитання, я не з цього сміюся. А з того, що ти читаєш мої думки. Я прийшов до тата, щоби попросити мамині персні.

– О! Хлопче, навіть не знаю. Ого, ти одружуєшся! Слухай, це ж чудово! А вона погодиться?

– Думаю, так. Впевнений на дев’яносто дев’ять відсотків.

– Ну, тоді добре. Хоча, не певна стосовно перснів твоєї мами. Розумієш, що хочу тобі сказати… – дивиться на стелю, – твій тато, справи у нього не дуже добрі. Він постійно зчиняє лемент, розкидає речі і більше не грає.

– Загалом я не дивуюся. Але це погано. Ти була там останнім часом?

Кімі часто буває в татовій квартирі. Гадаю, вона тишком там прибирає. Бачив, як вона демонстративно прасувала його сорочки під смокінг, очікуючи моєї реакції.

– Він мене не впускає! – мало не плаче вона.

О, це вже погано. У тата однозначно якісь проблеми, але з його боку жорстоко дозволяти, щоб це засмучувало Кімі.

– А коли його немає вдома?

Зазвичай вдаю, ніби не знаю, що Кім заходить до татового помешкання без його відому, а вона вдає, що ніколи цього не робить. Та насправді я їй вдячний, особливо тепер, коли вже тут не мешкаю. Хтось повинен за ним наглядати.

Коли питаю про це, у неї дещо винуватий, лукавий та стривожений вигляд.

– Добре. Так, одного разу я там була, тому що хвилююся за нього. Всюди сміття, скоро у нас заведуться якісь паразити, якщо так триватиме й надалі. У холодильнику, окрім пива та лимонів, нічого немає. На ліжку валяються купи одягу! Мені здається, він там навіть і не спить. Не знаю, чим він займається. Від маминої смерті, таким він ще не був.

– Боже. І що думаєш про це все?

Над нашими головами чути якийсь гуркіт. Тато щось впустив на підлогу. Мабуть, він лише прокинувся.

– Думаю, мені краще піти наверх.

– Так, – сумно промовляє Кімі. – Він такий хороший чоловік, твій тато. Не знаю, чому він опускається до такого.

– Він – алкоголік. Усі алкоголіки такі. Так сказано в їхніх професійних обов’язках: скочуватися на дно, а тоді продовжувати скочуватися на дно.

– До речі, робота… – спрямовує на мене спустошливий погляд.

– Так?

От чорт.

– Не думаю, що він ходить на роботу.

– Ну, сезон закінчився. Він не працює у травні.

– Їхній оркестр поїхав у турне Європою, а він – тут. Останні два місяці він не платить за оренду.

Чорт, чорт, чорт.

– Кімі, чому ж ти мені не подзвонила? Це жахливо. Нічого собі!

Зриваюся та виходжу в коридор, хапаю наплічник та повертаюсь до кухні. Нишпорю в ньому та знаходжу свою чекову книжку.

– Скільки він тобі винен?

– Ні, Генрі… – Кімі дуже незручно. – Не треба, він заплатить.

– Він мені віддасть. Ну ж бо, все нормально. Зізнавайся, скільки?

– Тисячу двісті доларів, – не дивлячись на мене, ледь чутно промовляє вона.

– І це все? Чим ще ти займаєшся, люба, керуєш філантропічною спілкою з підтримки безпутних Детемблів? – виписую чек та кладу його під блюдце. – Краще зніми готівку, бо я не залишу тебе в спокої.

– Тоді я краще не зніматиму, і тобі доведеться знову до мене прийти.

– Я прийду в будь-якому разі, – почуваюся страшенно винним перед нею. – Привезу Клер.

– Сподіваюся, – привітно всміхається Кімі. – Я планую бути свідком на вашому весіллі, гаразд?

– Якщо тато не прийде до тями, тобі доведеться мене одружувати. А що, це класна ідея: вестимеш мене церквою, Клер чекатиме у смокінгу, а орган гратиме «Лоенґрін»…

– Краще я сукню куплю.

– Гей, не купуй ніяких суконь, допоки не скажу, що вона погодилася, – зітхаю. – Думаю, краще мені піднятися до нього та поговорити.

Підводжусь. На кухні місіс Кім раптом почуваюся велетнем, що прийшов до своєї старої початкової школи та розчулився, глянувши на розмір учнівських парт. Вона повільно встає та йде за мною до вхідних дверей. Обіймаю її. На якусь мить вона видається мені крихкою і слабкою. Дивуюся з її способу життя: її дні складаються з прибирання, роботи в саду та гри у бридж. Але мої власні проблеми знову накривають мене. Не можна все життя ховатися у ліжку Клер. Кімі дивиться, як я відчиняю татові двері.

– Тату, ти вдома?

Мовчання, а потім:

– Забирайся!

Підіймаюся сходами. Місіс Кім зачиняє свої двері.

Перше, що вражає, – запах: щось там гниє. Вітальня – пустка. Де всі книжки? У батьків були тонни книг із музики, історії, романи французькою, німецькою, італійською. Де вони? Навіть колекція касет та компакт-дисків якась менша. Всюди по підлозі розкидані якісь папери, макулатура, газети, незрозумілі обчислення. На маминому піаніно шар пилу, на підвіконні – ваза з давно висохлими, майже муміфікованими, гладіолусами. Йду коридором далі, заглядаю у спальні. Повний хаос: одяг, сміття, газети. Під мийником у ванній кімнаті валяється пляшка «Мішлоб», на плитці виблискує шар пролитого пива.

Тато на кухні, сидить за столом спиною до мене, дивлячись крізь вікно на річку. Коли заходжу, він не обертається. Сідаю – навіть не вшановує мене поглядом. Втім, і не забирається геть, тож сприймаю це як знак, що наша розмова може відбутися.

– Привіт, тату.

У відповідь – тиша.

– Бачив місіс Кім. Щойно. Каже, що в тебе не все гаразд.

Продовжує мовчати.

– Чув, не ходиш на роботу.

– Зараз травень.

– А чому ти не в турне?

Нарешті дивиться на мене. Його страх ховається за впертістю.

– Я на лікарняному.

– Відколи?

– Із березня.

– Лікарняний оплачується?

Мовчить.

– Ти захворів? Що з тобою?

Думав, що він проігнорує моє запитання, але згодом відповідає, протягуючи свої руки. Вони тремтять, наче у них якийсь свій власний землетрус. Нарешті він свого домігся. Двадцять три роки цілеспрямованої пиятики зруйнували його здатність грати на скрипці.

– О, тату! О, Боже! А що каже Стен?

– Каже, що гаплик. Нерви не на місці, відновити їх неможливо.

– Ісусе Христе!

Дивимось одне на одного протягом нестерпно довгої хвилини. На його лиці – мученицьке страждання, і я починаю розуміти: у нього нічого немає. Не залишилось нічого, нічого, що би тримало його, підтримувало, було його життям. Спершу мама, потім його музика – пішли, щезли. І почнімо з того, що я для нього ніколи багато не важив, тому мої запізнілі спроби не матимуть жодного сенсу.

– А що зараз?

Мовчить. Зараз – нічого.

– Ти не можеш просто сидіти тут та напиватися наступних двадцять років.

Він дивиться на стіл.

– А як твоя пенсія? Профспілкові виплати? Медичні? Облігації?

Він нічого не домагався, нехай буде, як буде. Де я був?

– Я сплатив твою оренду.

– О, – зніяковіло промовляє. – А я хіба не заплатив?

– Ні. Ти заборгував за два місяці. Місіс Кім почувалася дуже незручно. Вона не хотіла казати мені, і не хотіла брати гроші. Немає сенсу перекидати твої проблеми на неї.

– Бідна місіс Кім, – його щоками котяться сльози.

Він старий. Іншого слова тут годі й дібрати. Йому п’ятдесят сім, і він – старий. Зараз я не серджуся на нього. Мені його шкода, і я боюся за нього.

– Тату. – Він знову дивиться на мене. – Дивись, дозволь мені дещо зробити для тебе, добре? – Відвертає погляд, дивиться десь за вікно, на безмежно цікавіші дерева на іншому березі. – Ти повинен дозволити мені переглянути твої документи для оформлення пенсії, банківські виписки та все таке решту. Ти повинен дозволити мені та місіс Кім прибрати цю квартиру. І ти повинен припинити пити.

– Ні.

– Що – «ні»? Все, чи лише дещо з цього?

Мовчить. Уже втрачаю терпіння, тому вирішую змінити тему.

– Тату, я одружуюся.

А цим я привернув його увагу.

– На кому? Хто хоче за тебе заміж? – питає, як мені здається, без злого умислу.

Йому насправді цікаво. Дістаю гаманець і витягую з пластикової кишеньки фотографію Клер. На ній Клер безтурботно дивиться на Лайтгауз-Біч. Її волосся розвівається, наче стяг на лагідному вітрі, й у вранішньому світлі вона ніби сяє на тлі темних дерев. Тато бере фотографію та ретельно вивчає.

– Її звати Клер Ебшир. Вона – художниця.

– Гарна, – скупо промовляє. Та його слова рівносильні батьківському благословенню.

– Я би хотів… Я би дуже хотів подарувати їй мамин перстень, який ти подарував їй на заручини, та обручку. Гадаю, мама би це схвалила.

– Звідки тобі знати? Ти, мабуть, ледве її пам’ятаєш.

Не хочу цього обговорювати, але мені раптом дуже закортіло висловитися, сказати те, що вже давно хотів.

– Я часто її бачу. Відколи вона померла, я бачив її сотні разів. Бачу, як вона гуляє тут, з тобою, зі мною. Ходить у парк та розучує свою партію, ходить по магазинах, п’є каву з Марою у кафе «У Тіа». Бачу її з дядьком Ішем. Бачу в «Джуліард». Чую, як вона співає! – Тато вражено дивиться на мене. Цим я його вбиваю, але вже не можу спинитися. – Я розмовляв з нею. Одного разу я стояв біля неї у переповненому вагоні поїзда, торкався її. – Тато плаче. – Це ж не тільки прокляття, розумієш? Інколи подорожувати у часі – чудово. Мені потрібно було її побачити, і деколи мені це вдається. Вона би полюбила Клер, вона би хотіла бачити мене щасливим, і вона дуже шкодувала би через те, що ти змарнував своє життя лише тому, що вона померла.

Він сидить за столом та ридає. Плаче, не прикриваючи обличчя, просто опустивши голову, сльози котяться градом. Якийсь час дивлюсь на нього, на ціну, заплачену за мою нестримність. Потім іду до ванної кімнати й повертаюся з рулоном туалетного паперу. Він намацує його, мов сліпий, відриває шмат та видуває носа. Ще кілька хвилин ми просто сидимо.

– Чому ти мені не говорив?

– Що ти маєш на увазі?

– Чому ти не розповідав, що можеш її бачити? Я хотів… знати це.

Чому я йому не розповідав? Тому що будь-який нормальний батько вже би давно зрозумів, що тим незнайомцем, який у перші роки їхнього одруження ходив за ними назирцем, був його аномальний син, який має здатність подорожувати в часі. Тому що боявся йому розповідати: він ненавидів мене за те, що я вижив. Тому що я міг почуватися вищим за нього; і якраз те, що він завжди вважав дефектом, надавало мені це відчуття. Ну і всякі гидкі причини на кшталт цих.

– Тому що думав, тобі болітиме.

– О, ні. Мене це… не болить. Я… Добре знаю, що вона десь існує. Розумієш… найгірше те, що її немає. Отож добре, що вона десь там. Навіть якщо я не бачу її.

– Здається, вона щаслива.

– Вона завжди була щасливою… ми були щасливими.

– Так. Ти був геть іншим. Завжди хотів знати, як це – вирости з тобою, таким, яким ти був тоді, колись.

Він підводиться, повільно. Продовжую сидіти. Хиткою ходою проходить коридором до своєї спальні. Чую, як шарудить десь по закапелках, відтак повертається з маленьким атласним мішечком. Просовує туди руку й витягує темно-синю коробочку для ювелірних прикрас. Відкриває її й дістає два вишуканих персні. На його довгій, тремтливій руці вони лежать, мов насінинки. Тато накриває лівою рукою свою праву руку, яка тримає персні, і якийсь час сидить нерухомо, наче ці персні – світлячки, що потрапили у пастку його рук. Очі заплющені. Потім він їх розплющує та протягує праву руку: я складаю свої докупи, й він опускає ці персні у мої долоні. Перстень, який він подарував мамі на заручини, зі смарагдом, тьмяне світло з вікна заламується у ньому в біло-зеленим полиском. Персні срібні, їх треба почистити. Їх треба носити. І я знаю ту дівчину, яка їх носитиме.

День народження

Неділя, 24 травня 1992 року (Клер двадцять один, Генрі двадцять вісім)

Клер: Сьогодні мій двадцять перший день народження. Чудовий літній вечір. Я вдома у Генрі, в його ліжку, читаю «Місячний камінь». У крихітній кухоньці Генрі готує вечерю. Надягаю його банний халат та прямую у ванну кімнату; чую, як він лається біля блендера. Не кваплюся, мию голову, всі дзеркала запітніли. Думаю про те, що варто підстригтися. Як було би зручно мити таке коротке волосся, швиденько розчесатися, і – у повній бойовій готовності! Зітхаю. Генрі любить моє волосся, наче воно – істота й живе саме по собі, наче у нього є душа, здатна злитися з його душею, наче воно може його любити. Знаю, що він любить його, як частинку мене, знаю й те, що він буде страшенно засмучений, якщо я пострижуся. І мені його бракуватиме теж… але ж так багато біля нього роботи! Інколи хочеться зняти його, мовби перуку, відкласти у бік, коли йду десь прогулятись. Акуратно розчісуюся, розплутуючи вузлики. Коли волосся мокре – аж важке, наче тисне на голову. Підпираю двері, щоб вони не зачинилися. Хочу, щоб вийшла пара. Генрі щось собі наспівує з «Карміни Бурани», звучить дивно і повз ноти. Виходжу з ванної кімнати, Генрі накриває на стіл.

– Як за розкладом. Вечеря на столі.

– Хвилинку, дай мені одягнутися.

– Ти гарна і в такому вигляді. Справді.

Генрі обходить стіл, розхристує мені халат та легенько проводить рукою по моїх грудях.

– Г-м-м. Вечеря вистигне.

– Вечеря й так холодна. Ну, вона повинна бути холодною.

– О… Слухай, давай їсти, – раптом відчуваю виснаження та роздратованість.

– Добре, – Генрі відходить від мене без зайвих слів.

Продовжує розставляти столові прибори. Хвилинку спостерігаю за ним, потім збираю свій одяг, який розкиданий у різних закутках підлоги, та одягаюся. Сідаю за стіл. Генрі приносить дві миски супу, світлого та густого.

– Холодний суп-пюре «Вішисуаз». Рецепт моєї бабусі.

Куштую. Суп – смакота: прохолодний, пюреподібної консистенції. Наступна страва – лосось із довгою спаржею в оливковій олії та розмариновому маринаді. Розтуляю рота, щоб сказати щось приємне про їжу, та натомість промовляю:

– Генрі, а в інших людей стільки ж сексу, як у нас?

– У більшості людей… – обмірковує він, – …ні, думаю, ні. Лише в тих, які довго зналися і не можуть повірити своєму щастю, я би так сказав. А що, забагато?

– Не знаю. Можливо, – відрізую, втупившись у тарілку.

Повірити не можу, що я це кажу. Всю свою юність я провела, благаючи Генрі кохатися зі мною, а зараз говорю йому, що сексу забагато! Генрі сидить, мов застиг.

– Клер, вибач. Я не думав. Взагалі не думав.

Піднімаю на нього очі, а вигляд у нього якийсь розбитий. Вибухаю сміхом. Генрі всміхається, дещо винувато, але в очах – блиск.

– Просто, розумієш, є дні, коли я навіть сісти не можу.

– Ну… тобі просто треба сказати. Скажи: не сьогодні, любий, ми вже це сьогодні двадцять три рази робили, я краще почитаю «Холодний дім».

– І ти так смиренно перестанеш чіплятися?

– Ну, зараз же перестав, хіба ні? Це було досить смиренно.

– Так. Але я почувалася винною.

– Навіть не очікуй, що я тобі допоможу в цьому, – сміється Генрі. – Можливо, це моє єдине бажання: день за днем, тиждень за тижнем я млітиму, вмиратиму за поцілунком, чахнути без мінету. А якийсь час по тому ти визирнеш з-за своєї книжки і побачиш, що я помру біля твоїх ніг, якщо негайно не покохаєшся зі мною. Та я не промовлю ані слова. Може, лише декілька легеньких скавулінь.

– Але… не знаю… розумієш, я виснажена, а ти… тобі, наче нормально. Може, зі мною щось не так?

Генрі перехиляється через весь стіл і витягує руки. Кладу в них свої.

– Клер.

– Так?

– Може, це дещо неделікатно з мого боку – говорити про це, та вибач за те, що зараз скажу: твоя хтивість набагато перевершує майже всіх жінок, з якими я зустрічався. Більшість жінок просто би здалися та увімкнули свої автовідповідачі набагато місяців раніше. Мені слід було здогадатися… мені здавалося, ти завжди хотіла. Але якщо це вже забагато чи тобі просто не хочеться, ти повинна про це сказати. Інакше просто ходитиму навшпиньки, роздумуючи над тим, чи мої огидні потреби не обтяжують тебе.

– А скільки сексу буде достатньо?

– Для мене? О Боже. Для мене ідеальне життя – це коли б ми не вилазили з ліжка. Ми можемо почасти постійно займатися коханням, а з ліжка вставати лише для того, щоби принести продуктів, знаєш, свіжої води та фруктів, щоб не було авітамінозу; десь раз через раз ходити до ванної кімнати, щоби поголитися перед тим, як знову впірнути до ліжка. І десь-колись ми могли би міняти постільну білизну. І ходити в кіно, щоб не було пролежнів. І бігати. Мені все ще потрібно буде бігати щоранку.

Біг – це святе для Генрі.

– А для чого бігати? У тебе ж і так буде достатньо фізичних вправ!

– Тому що досить часто моє життя залежить від того, чи бігаю я швидше за своїх переслідувачів, – серйозним тоном відповідає Генрі.

– О, – моя черга бути збентеженою, бо це для мене не було новиною. – Але… як висловитися… ти ж уже нікуди не щезаєш… тобто, відколи я зустріла тебе тут, у теперішньому, ти рідко коли подорожував у часі. Правда?

– Ну, на Різдво. Ти бачила. І на день Подяки. Ти була в Мічиґані. Не говорив про це, бо та подорож була сумною.

– Ти бачив ту аварію?

– Узагалі-то, так, – пильно дивиться на мене. – А звідки ти дізналась?

– Кілька років тому на Святвечір ти з’явився у Медовларк і розповів мені про це. Ти був дуже засмученим.

– Так. Пригадую, яким нещасним був, коли побачив ту дату на календарі; думав: Боже, потрібно пережити ще одне Різдво. До того ж у звичайному часі це був поганий день: я отруївся алкоголем і мені промивали шлунок. Сподіваюсь, що не зіпсував тоді твого Різдва.

– Ні… Я раділа, коли тебе побачила. Ти розповідав мені дещо важливе, особисте, та намагався не згадувати жодних імен чи місця. Це було твоє справжнє життя. Я чіплялася за будь-що, аби лише воно запевнило мене, що ти – справжній, що ти – не мої ілюзії. Це, власне, була також одна з причин, чому я постійно хотіла доторкнутися до тебе, – сміюся. – Ніколи не думала, що так заплутую твоє життя. Розумієш, я вчиняла все, що вважала за потрібне, все, що лише могла придумати. А ти завжди був такий холодний. Тобі, мабуть, було на все байдуже.

– Наприклад?

– А що на десерт?

Генрі покірно встає і приносить десерт. Мангове морозиво з малиною. На його краєчку прикріплена одна малесенька свічечка. Генрі співає «З днем народження тебе!», я хихочу, бо він дуже фальшивить. Загадую бажання та задуваю свічку. Морозиво розкішне на смак. У мене хороший настрій, і я намагаюся пригадати якийсь особливо надзвичайний епізод про те, як я хотіла його звабити.

– Добре. Ось цей – найгірший. Коли я мала шістнадцять, якоїсь ночі чекала на тебе. Десь об одинадцятій годині вечора зійшов молодий місяць, тому на галявині було досить темно. Дуже сердилася на тебе, бо ти до мене ставився, мов до дитини, чи друга, не знаю, як описати. А мене долала просто якась ідея фікс – так хотіла втратити цнотливість. І раптом у мене виникла ідея сховати твій одяг…

– О, ні.

– Так, так. От я й перенесла його кудись… – стало дещо соромно за цю історію, але запізно.

– І?

– І ти прийшов. Я дратувала тебе неймовірно.

– І?

– І ти накинувся на мене, притиснув, і десь секунд тридцять ми обоє думали: «Сталося». Це ж не було би зґвалтуванням, адже я сама благала про це. Проте на твоєму обличчі був оцей винуватий вираз, ти сказав: «Ні», підвівся і пішов геть. Пересік галявину, зайшов у ліс, і три тижні я тебе не бачила.

– Вау! Той чоловік більш порядний, аніж я.

– Цей випадок так мене приструнив, що наступні два роки я докладала неймовірних зусиль, аби здаватися пай-дівчинкою.

– Слава Богу. Навіть не уявляю, щоби я постійно так тренував свою силу волі.

– Тренуватимеш, і це найцікавіше. Тривалий час я вважала, що не приваблюю тебе. Звісно, якщо ми проводитимемо все наше життя у ліжку, гадаю, ти можеш проявити трохи стриманості під час своїх вилазок у моє минуле.

– Ну, ти знаєш, я не жартую про те, що хочу так багато сексу. Усвідомлюю, що на практиці це важко. Давно вже хочу тобі сказати: у мене якісь інші відчуття. Відчуваю, що… що зв’язаний з тобою. Думаю, саме це й тримає мене тут, у теперішньому. Таке фізичне єднання, як у нас, повністю перевертає все у моїй голові. – Генрі легенько проводить пальцями по моїй руці. Піднімає голову. – Я щось маю для тебе. Підійди і сядь отут.

Підіймаюся та йду за ним до вітальні. Він склав диван, сідаю. Сонце заходить, і кімната огортається рожевим та помаранчевим світлом. Генрі відтягує шухляду в столі, просовує туди руку й витягує маленький атласний мішечок. Сідає майже впритул до мене, наші коліна доторкаються. «Він, напевне, чує, як б’ється моє серце», – хвилююсь. «Нарешті це станеться», – виникає думка. Генрі бере мої руки та серйозно дивиться на мене. «Так довго чекала цього! І ось ця мить, а мені лячно».

– Клер?

– Так? – голос ледь чутний і перестрашений.

– Ти знаєш, що я кохаю тебе. Ти вийдеш за мене?

– Так… Генрі, – у мене якесь приголомшливе відчуття дежавю. – Але розумієш… я вже вийшла.

Неділя, 31 травня 1992 року (Клер двадцять один, Генрі двадцять вісім)

Клер: Ми з Генрі стоїмо у передпокої будинку, де він виріс. Ми дещо запізнилися, але не піднімаємося, просто стоїмо. Генрі обіперся на поштові скриньки, очі заплющені, подих повільний.

– Не хвилюйся, – кажу. – Це не гірше за твою зустріч з моєю мамою.

– Твої батьки були дуже люб’язні зі мною.

– Але мама… непередбачувана.

– Як і мій тато, – Генрі вставляє ключ у замкову шпарину вхідних дверей, ми проходимо один марш сходів, і Генрі стукає у двері квартири. Нам моментально відчиняє крихітна старенька кореянка: це Кімі. Одягнена у блакитну шовкову сукню, на губах яскраво-червона помада, дещо перекошено підведені брови. Волосся – з дуже широкими пасмами сивини, заплетене в коси й закручене у вузлики понад вухами. Чомусь вона нагадує мені Рут Ґордон. Стає біля мого плеча, задирає голову та каже:

– О, Генрі, вона чу-у-до-ова!

Відчуваю, що почервоніла.

– Кімі, ну як ти поводишся? – жартує Генрі.

– Привіт, міс Клер Ебшир! – сміючись, вітається вона.

– Доброго дня, місіс Кім, – відповідаю.

Усміхаємося одна одній, і Кімі просить:

– О, називай мене Кімі, всі так називають.

Киваю та йду за нею до вітальні. А там у м’якому кріслі сидить тато Генрі. Не промовляє ані слова, просто дивиться на мене. Тато у Генрі худий, високий, якийсь нескладний та втомлений. Він не схожий на Генрі. У нього коротке сиве волосся, темні очі, довгий ніс та тонкі губи, кутики яких дещо опущені. Він якось незграбно сидить у кріслі. Звертаю увагу на його руки – довгі елегантні руки, що лежать на колінах так, наче це кіт скрутився клубочком та дрімає.

Генрі кашляє та говорить:

– Тату, це – Клер Ебшир. Клер, це мій батько, Річард Детембл.

Містер Детембл повільно простягає одну руку, я ступаю крок уперед та тисну її. Вона холодна, мов лід.

– Доброго дня, містере Детембл. Приємно познайомитися, – вітаюся.

– Справді? Значить, Генрі не багато вам розповідав про мене, – його голос хрипкий та веселий, – доведеться мені скористатися вашим оптимізмом. Підійдіть та сядьте біля мене. Кімі, можна нам щось випити?

– Я саме збиралася запропонувати. Клер, що бажаєш? Я приготувала санґрію, любиш таке? Генрі, а ти? Санґрія? Добре. Річарде, тобі пива?

На якусь мить усі замовкнули, потім містер Детембл каже:

– Ні, Кімі, думаю, мені лише чаю. Якщо не важко зробити.

Кімі всміхається та зникає на кухні. Містер Детембл обертається до мене й пояснює:

– Я дещо застудився. Прийняв оті ліки проти застуди, боюся, від них мені захочеться спати.

Генрі сидить на дивані та спостерігає за нами. Усі меблі білі, у них такий вигляд, наче їх купили десь у 1945 році в магазині «Джей-Сі-Пенні». Оббивка захищена прозорим поліетиленом, а на білому килимі – вінілові доріжки. Також там є камін, проте схоже, його ніколи не використовують. Над ним – прекрасна картина, написана чорнилом. На ній – бамбук у вітряну погоду.

– Чудова картина, – кажу лише тому, що ніхто нічого не говорить.

Містеру Детемблу приємно.

– Подобається? Ми з Анет привезли її з Японії в 1962 році. Купили в Кіото, але вона з Китаю. Думали, що Кімі з Донґом сподобається. Це копія сімнадцятого сторіччя, зі ще старішої картини.

– Розкажи Клер про вірш, – просить Генрі.

– Так, у вірші такі рядки: Бамбук не має розуму, проте його думки шугають поміж хмар. Стоячи на самотній горі, спокійний, величний, він символізує волю джентльмена. – Намальовано та написано з легким серцем, Ву Чен.

– Як мило! – вигукую.

Заходить Кімі, на підносі – напої. Ми з Генрі беремо по склянці санґрії, містер Детембл обома руками акуратно тримає свій чай. Коли він ставить чашку на стіл біля себе, вона стукає об блюдце. Кімі сідає у невеличке м’яке крісло біля каміну та посьорбує свою санґрію. Куштую свою та відчуваю, що вона досить міцна. Генрі кидає на мене погляд та підіймає брови.

– Тобі подобаються сади, Клер? – запитує Кімі.

– М-м, так, – відповідаю. – Моя мама займається садівництвом.

– Перед вечерею ти повинна вийти, подивитися на наш задній двір. Саме зараз цвітуть усі мої півонії, і ми повинні показати тобі річку.

– Хороша ідея.

Виходимо у двір. Насолоджуюся красою півоній та виглядом на річку Чикаґо, яка спокійно тече біля підніжжя хитких сходів.

– А який сад у твоєї мами? – цікавиться Кімі. – Вона вирощує троянди?

У Кімі невеликий, проте добре доглянутий розарій, наскільки я розбираюся, усі троянди – схрещені чайні.

– У неї також є розарій. Та, власне, справжня мамина пристрасть – іриси.

– О, у мене є іриси. Он там, – Кімі вказує на кущ ірисів. – Треба їх розсадити. Як ти думаєш, мамі би сподобались якісь із них?

– Не знаю. Могла би запитати. – У мами більш ніж двісті різновидів ірисів. Помічаю, що Генрі всміхається за спиною Кімі, а я насуплююсь йому у відповідь. – Могла би запитати, чи не захоче вона поділитися з вами: у неї є навіть виведені власноруч. Мама любить роздаровувати їх друзям.

– Ваша мама схрещує іриси? – запитує містер Детембл.

– Угу. А також тюльпани. Та все-таки іриси – її улюблені.

– Вона професійна садівниця?

– Ні. Просто любителька. У неї працює садівник, який виконує більшість роботи, а також є люди, що приходять викосити газон, прополоти клумби і все таке інше.

– Напевно, великий сад, – зауважує Кімі і веде всіх назад до квартири. На кухні чутно сигнал таймера. – Все. Час їсти.

Питаю, чи не потрібно допомогти, але Кімі махає мені на крісло. Сідаю навпроти Генрі. Його тато праворуч мене, а порожнє крісло Кімі – ліворуч. Бачу, що містер Детембл одягнув светр, хоча в кімнаті досить тепло. У Кімі дуже гарна порцеляна: на ній зображені колібрі. Перед кожним стоїть склянка з холодною водою, по якій стікають крапельки конденсату. Кімі наливає усім білого вина. Біля склянки тата Генрі вона дещо затримується, але, коли він трусить головою, відмовляючись від алкоголю, оминає його. Приносить салати та сідає. Містер Детембл піднімає свою склянку з водою та проголошує тост:

– За щасливу пару!

– За щасливу пару! – повторює Кімі, і ми всі чаркуємося та випиваємо. – Отже, Клер, Генрі каже, що ти – художниця. А яка спеціалізація?

– Я працюю з папером. Паперові скульптури.

– О, ти повинна якось показати мені, бо я взагалі про таке нічого не знаю. Щось на кшталт оріґамі?

– М-м, ні.

– Вони як у того німецького художника, роботи якого ми бачили в інституті мистецтв, Ансельма Кіфера. Великі темні страхітливі паперові скульптури.

– А чому такій гарненькій дівчині, як ти, займатися такими потворними речами? – дещо спантеличено запитує Кімі.

– Кімі, це мистецтво, – сміється Генрі. – Окрім того, вони красиві.

– Я використовую багато квітів, – розповідаю Кімі. – Якщо дасте мені свої висохлі троянди, я їх використаю у композиції, над якою зараз працюю.

– Добре, – погоджується вона. – А що це за композиція?

– Гігантська ворона, зроблена з троянд, волосся та волокон лілійника.

– Гм. А чому ворона? Ворони приносять невдачу.

– Хіба? А я їх вважаю розкішними.

Містер Детембл підіймає одну брову, і в цю секунду він – точна копія Генрі.

– У вас нестандартне розуміння краси.

Кімі підводиться, прибирає наші тарілки з-під салату та вносить миску з зеленими бобами й тацю із «запеченою качкою під малиново-трояндово-перцевим соусом», що парує. Смак – райський. Тепер розумію, від кого Генрі навчився так куховарити.

– Як вам? – цікавиться Кімі нашою думкою.

– Смакота, – хвалить містер Детембл, а я відлунням повторюю за ним.

– Може, трохи менше цукру? – пропонує Генрі.

– І я так вважаю, – погоджується Кімі.

– Хоча на смак дуже ніжна, – все-таки хвалить Генрі, і Кімі розпливається в усмішці. Протягую руку за склянкою вина. Містер Детембл киває мені та говорить:

– Вам дуже личить перстень Анет.

– Він прекрасний. Дякую, що дозволили подарувати його мені.

– З цим перснем пов’язано багато історій, і з весільною стрічкою, яка до нього додається. Його виготовили у Парижі для моєї прапрапрабабусі Джейн ще в 1823 році. До Америки його привезла моя бабуся Івет у 1920 році. З 1969 року, від смерті Анет, він мирно собі лежав у шухляді. Приємно, що перстень знову бачить білий день.

Дивлюся на нього та думаю: «Мама Генрі мала на собі цей перстень, коли помирала». Дивлюся на Генрі, а він, напевне, думає про це ж саме. Дивлюся на містера Детембла, а він їсть свою порцію качки.

– Розкажіть мені про Анет, – прошу його.

Він відкладає виделку вбік, спирається ліктями на стіл та прикладає руки до лоба. Дивиться на мене з-під долонь.

– Впевнений, що Генрі розповідав.

– Так. Трохи. Я росла, слухаючи її записи, мої батьки – її фанати.

– А. Тоді добре, – всміхається містер Детембл, – ви ж знаєте, що Анет мала найчарівніший голос… глибокий та чистий. Такий голос! Такий діапазон! Своїм голосом вона могла розкрити всю свою душу. Щоразу, коли я слухав її, розумів, що моє життя – щось більше, аніж просто фізіологія. Вона вміла чути по-справжньому, розуміла структуру та могла точно проаналізувати композицію, яку повинна була виконувати. Вона була дуже емоційною, моя Анет. І шукала цю емоційність у інших. Коли вона померла, не думаю, що у мене ще залишились хоч якісь відчуття.

Він замовкнув. Не можу глянути на містера Детембла, тому дивлюся на Генрі. Він дивиться на батька з таким невимовним сумом, що переводжу погляд на свою тарілку.

– Але ви запитували про Анет, не про мене. Вона була доброю, і прекрасною виконавицею. Нечасто можна зустріти всі ці якості в одній людині. Анет робила людей щасливими, бо й сама була щасливою. Вона насолоджувалася життям. Лише двічі я бачив її сльози: вперше – коли подарував їй цей перстень, востаннє – коли народила Генрі, – продовжує він.

Знову мовчимо. Врешті промовляю:

– Ви були дуже щасливі.

– Ну, і були, і не були, – всміхається він, усе ще прикриваючи своє обличчя долонями. – Якоїсь миті ми ще могли мати все, про що мріяли, а вже наступної – вона пошматована на автомагістралі.

– А хіба ви не вважаєте, – вперто продовжую, – що краще бути надзвичайно щасливою, хай навіть протягом короткого періоду, аніж усе життя просто проіснувати?

Містер Детембл уважно розглядає мене з-під лоба. Потім прибирає руки, дивиться просто у вічі та зізнається:

– Часто думав про це. Вірите?

Думаю про своє дитинство, усі свої очікування, хвилювання, радість від того, що бачу Генрі, якого не бачила вже декілька тижнів чи місяців, а він простує собі галявиною. Розмірковую над тим, що відчувала, коли не бачила його впродовж двох років, а потім зустріла в читальному залі бібліотеки Ньюбері: оця радість – від того, що доторкаюся до нього, розкіш – знати, де він, знати, що він кохає мене.

– Так, – відповідаю. – Вірю, – зустрічаюся поглядом з Генрі та усміхаюся.

– Генрі зробив хороший вибір, – киває головою містер Детембл.

Кімі встає, щоб принести кави. Поки вона на кухні, містер Детембл продовжує:

– Він не створений для того, щоб привносити в чиєсь життя спокій. Насправді, багато в чому він – повна протилежність матері: ненадійний, непостійний, не надто переймається кимось, окрім своєї персони. Поясніть мені, Клер: якого біса така мила дівчина, як ви, хоче вийти заміж за Генрі?

Усе в кімнаті, здається, затамувало подих. Генрі кам’яніє, проте мовчить. Нахиляюся до містера Детембла, посміхаюся та охоче відповідаю, наче він запитав мене, який смак морозива мені найбільше подобається:

– Тому що він дуже, дуже класний у ліжку.

Усі аж котяться зі сміху. Містер Детембл дивиться на Генрі, а той підіймає брови та розпливається в усмішці. Нарешті навіть містер Детембл усміхається й промовляє:

– Touché[41], голубко.

Пізніше ми пили каву та частувались смачнючим мигдальним тортом, який приготувала Кімі. Потім вона показала мені безліч фотографій Генрі: ті, на яких він ще немовля, ті, на яких він робить перші кроки, а потім ті, де він уже старшокласник (він надзвичайно ніяковів). Після цього вона витягнула з мене усю інформацію про мою сім’ю («Скільки кімнат? Так багато! Гей, друже, а чому це ти мені не розповів, що вона не лише красива, а ще й багата?»). Відтак стоїмо біля вхідних дверей, і я дякую Кімі за вечерю та прощаюся з містером Детемблом.

– Було приємно, Клер, – каже він. – Але називайте мене Річардом.

– Дякую… Річарде.

Він бере мою руку і в ту мить я бачу його таким, яким колись, мабуть, бачила його Анет, багато років тому, – потім це відчуття зникає. Якось незграбно киває він до Генрі, що цілує Кімі на прощання, і ми спускаємося в літній вечір. Здається, відколи ми зайшли всередину, промайнуло багато років.

– Ху, – видихає Генрі. – Я вже встиг тисячу разів померти, спостерігаючи за цим усім.

– Я добре поводилася?

– Добре? Блискуче! Він тебе полюбив!

Спускаємось вулицею, тримаючись за руки. В кінці кварталу бачимо ігровий майданчик. Підбігаю до гойдалки та видираюся на неї. Генрі сідає на сусідню, обличчям у інший бік.

Ми гойдаємося, все вище та вище, минаємо одне одного, деколи – синхронно, а деколи проносячись одне повз одного з такою швидкістю, що здається, зараз зіткнемося. І сміємося, сміємося, і здається, що не буде більше смутку, ніхто не зникне, не помре та не поїде у далечінь. Зараз – ми тут, і ніщо не зіпсує цієї ідеальної миті, ніхто не вкраде радості цього досконалого моменту.

Середа, 10 червня 1992 року (Клер двадцять один)

Клер: Сиджу наодинці з собою за крихітним столиком біля вікна у кафе «Переґолізі» – солідній маленькій щурячій нірці з чудовою кавою. Я повинна опрацьовувати твір «Аліса в Країні Чудес», готуючись до заняття з історії гротеску, з якого матиму екзамен влітку; але замість цього витаю у хмарах, ліниво спостерігаючи за містянами, що копошаться на Галстед-стрит цієї непізньої ще вечірньої години. Нечасто приходжу в район Бойзтаун[42]. Здається, що більше встигну зробити, якщо буду там, де точно знаю, мене ніхто не шукатиме. Генрі зник. Його немає вдома, і на роботу він сьогодні не вийшов. Намагаюсь не хвилюватися. Намагаюсь розвинути в собі безпечне та безтурботне ставлення. Генрі може й сам піклуватися про себе. Лише те, що й гадки не маю, де він може бути, не означає, що щось трапилося погане. Хто знає? А може, він зараз зі мною.

Хтось з іншого боку вулиці махає мені рукою. Примружуюся, вдивляюся та впізнаю ту низеньку чорношкіру жінку, що тієї ночі була з Інґрід у «Араґоні». Селія. Махаю у відповідь, вона переходить дорогу. І от, вона переді мною. Селія настільки маленька, що її обличчя нарівні з моїм, хоча я сиджу, а вона стоїть.

– Привіт, Клер, – вітається. Голос у неї – наче олія, хочеться огорнутися ним і заснути.

– Привіт, Селіє. Сідай.

Сідає навпроти мене. Мені спадає на думку, що її низький зріст – через короткі ноги: у сидячому положенні вона має нормальний вигляд.

– Кажуть, ти заручилася.

Підіймаю свою ліву руку та показую перстень, подарований мені на заручини.

Офіціант низько нахиляється, щоб узяти замовлення, і Селія замовляє каву по-турецьки. Вона дивиться на мене та хитро посміхається. Зуби у неї білі, довгі та криві. Очі – великі, а повіки наполовину прикриті, наче вона засинає. Дреди зібрані у високий хвіст та пришпилені рожевими паличками, підібраними під її блискуче рожеве плаття.

– Ти або дуже смілива, або божевільна, – додає вона.

– Мені таке часто кажуть.

– Ну, до сьогоднішнього дня ти мала б це знати напевне.

Всміхаюся, знизую плечима, відсьорбую каву, занадто солодку, до того ж – схололу.

– Ти знаєш, де зараз Генрі? – запитує Селія.

– Ні. А ти знаєш, де зараз Інґрід?

– Угу, – тішиться своєю обізнаністю. – Сидить за шинквасом у «Берліні», чекає на мене, – дивиться на годинник. – Я вже спізнююся.

Під вуличним освітленням її шкіра кольору паленої землі стає синього, а потім фіолетового відтінку. У неї вигляд гламурного марсіянина.

– Генрі зараз біжить Бродвеєм, у чому мама народила, з купою скінхедів на хвості, – усміхаючись, повідає вона.

О, ні.

Офіціант приносить Селії каву, а я вказую йому на своє горня. Він доливає мені ще кави, я акуратно сиплю туди ложку цукру та помішую. Селія кладе ложечку в крихітне горнятко з кавою по-турецьки. Вона чорна та густа, як чорна меляса. Колись давно жили собі три сестрички … І жили вони на дні криниці. … А чому вони жили на дні криниці?… Бо то була мелясна криниця[43].

Селія чекає, щоби я щось сказала. Поки збираєш думки – роби реверанс, це затягує час[44].

– Справді?

О, чудово, Клер.

– Ти, наче, не надто переживаєш. Якби мій хлопець бігав отак, голяка, я, власне кажучи, трохи би розхвилювалася.

– Ну, Генрі, насправді, не зовсім ординарна людина.

– Ану, повтори! – сміється Селія.

Що саме вона знає? А Інґрід знає? Селія нахиляється до мене, відсьорбує з горняти, широко розплющує очі, підіймає брови та скривлює губи.

– Ти насправді хочеш за нього заміж?

– Якщо не віриш, можеш поспостерігати, як я це зроблю. Приходь на весілля. – Якийсь злий імпульс спонукав мене випалити.

– Я? Ти ж знаєш, Генрі терпіти мене не може. Зовсім.

– Ну, ти також від нього не у захваті.

– Зараз – так, – шкіриться Селія. – Він дуже грубо повівся з міс Інґрід Кармайкл. А мені доводиться збирати докупи її уламки, – знову дивиться на годинник. – Власне, щодо неї: я спізнююся на побачення, – підводиться. – А чому би тобі не піти зі мною?

– О, ні, дякую.

– Ну, ходімо. Ви з Інґрід повинні краще взнати одне одного. У вас стільки спільного. У нас буде такий собі маленький дівич-вечір.

– У Берліні?

– Ні, у місті. В барі, – сміється Селія.

У неї карамельний сміх, що мав би виходити з набагато огряднішого тіла. Не хочу, щоб вона йшла, але…

– Не думаю, що це хороша ідея, – дивлюся Селії прямо у вічі. – Це підло.

Її погляд гіпнотизує, і я думаю про змій, котів. Чи їдять коти кротів? …Чи їдять кроти котів?[45]

– Окрім того, мушу закінчити ось це.

Селія глипає на мій зошит.

– Що, домашнє завдання? О, вже пізно, завтра до школи! А тепер послухай свою старшу сестру Селію, яка краще знає, що краще для маленьких школярочок. Гей, а тобі можна алкоголь? Не замала?

– Можна, – гордо відповідаю. – Можна вже три тижні.

– Ходімо, ходімо, ходімо! – дуже близько нахиляється до мене Селія. Вона пахне корицею. – Ти повинна трохи пожити для себе перед тим, як осядеш зі своїм містером Бібліотекарем. Ну, дава-а-ай, Клер! До того, як ти отямишся, будеш уже по вуха у його дітях, які постійно випорожняються у памперси, та його бібліотечній десятковій системі Д’юї.

– Не думаю…

– Тоді нічого не кажи, просто ходімо, – Селія вже спаковує мої книги. Примудряється розлити маленький молочник. Починаю витирати розлите молоко, проте Селія вже виходить з кафе, тримаючи мої книги. Поспішаю за нею.

– Селіє, не треба, мені потрібно ті… – Для людини з такими короткими ногами та в туфлях на дванадцяти сантиметрових каблуках вона рухається дуже швидко.

– Е-е, не віддам, поки не пообіцяєш, що підеш зі мною.

– Інґрід це не сподобається.

Зараз ми вже йдемо синхронно, направляємося на південь по Голстед у напрямку Белмонт-стрит. Не хочу зустрічатися з Інґрід. Я її бачила на концерті «Violent Femmes» вперше та востаннє. Цього мені достатньо.

– Звичайно, сподобається. Інґрід дуже цікавиться тобою.

Звертаємо на Белмонт, проходимо повз тату салони, індійські ресторани, магазини шкіряного одягу та церкви, що розташовані у приміщеннях колишніх магазинів. Проходимо під залізничним мостом, і от він, – «Берлін». Зовнішній вигляд не дуже заманливий: вікна пофарбовані у чорний; худорлявий хлопець у ластовинні перевіряє документи, але чомусь лише в мене, а в Селії – ні. Чутно музику диско, що пульсує з темряви. Він ставить штампи на наші руки та дозволяє нам увійти у цей хаос.

Коли очі звикають до темряви, бачу лише жінок. Вони скупчились біля невеличкої сцени, на якій поважною ходою розгулює стриптизерка у червоних розшитих паєтками стринґах та наклейках на сосках. Жінки у барі сміються та фліртують. Це – дівич-вечір. Селія тягне мене до столу. Там сидить Інґрід, перед нею – висока склянка з якоюсь рідиною небесно-блакитного кольору. Вона підіймає голову: вираз її обличчя свідчить про те, що вона не дуже рада мене бачити. Селія цілує Інґрід та вказує мені на крісло. Втім, продовжую стояти.

– Привіт, мила, – вітається з Інґрід Селія.

– Ти, мабуть, жартуєш, – претензійно промовляє та. – Ти для чого її привела?

На мене ніхто не звертає уваги. Селія все ще тримає мої книги.

– Та все нормально, Інґрід, вона непогана. Я подумала, що вам би краще познайомитися. Всього лиш, – вибачливим тоном пояснює Селія, але навіть мені зрозуміло, що їй подобається спостерігати за цим незручним становищем, у якому опинилася Інґрід.

– Для чого ти прийшла? – люто дивиться Інґрід на мене. – Позловтішатися?

Інґрід відкидається у своєму кріслі та гордо задирає підборіддя. У своєму оксамитовому жакеті та у криваво-червоній помаді вона схожа на вампіра-блондинку. Вона зачаровує. Почуваюся маленькою сільською школяркою. Протягую руки до Селії, і вона повертає мені книжки.

– Мене змусили. Я вже йду, – розвертаюся, але Інґрід хапає мене за руку.

– Стривай… – шарпає мене за ліву руку, я втрачаю рівновагу, і всі мої книжки летять шкереберть. Висмикую руку, Інґрід тим часом продовжує: – …ви заручилися? – до мене доходить, що вона дивилася на перстень, який мені подарував Генрі. Мовчу. Тоді вона звертається до Селії. – Ти знала, так? – Селія потупила погляд та мовчить. – Ти привела її сюди, щоб познущатися з мене? Ах ти, сучко! – шипить Інґрід ледь чутним голосом. Гучна музика приглушує її слова.

– Ні, Інґі, я лише…

– Та пішла ти, Селіє, – підводиться Інґрід. Якусь мить її лице дуже близько від мого; уявляю, як Генрі цілує її губи. Інґрід розглядає мене, відтак каже:

– А ти передай Генрі, що він може забиратися до біса. І скажеш, що я почекаю його в пеклі.

І йде геть.

Селія залишається на місці, обличчя затулене руками. Починаю збирати свої книжки. Коли збираюся йти, Селія мене затримує:

– Почекай.

Чекаю.

– Вибач Клер, – промовляє вона.

Знизую плечима. Йду до дверей. Обертаюся й бачу, що Селія продовжує сидіти за столом, потягуючи той блакитний напій, який пила Інґрід, рукою підпираючи обличчя. На мене не дивиться.

На вулиці пришвидшую ходу, все більше й більше, аж поки не опиняюся у своїй автівці. Їду додому. Заходжу до своєї кімнати, лягаю на ліжко та набираю номер Генрі. Він не відповідає. Вимикаю світло, проте заснути не можу.

Хімія і життя

Неділя, 5 вересня 1993 року (Клер двадцять два, Генрі тридцять)

Клер: Генрі жадібно читає пошарпаний екземпляр «Довідник лікаря-терапевта». Поганий знак.

– Ніколи не думала, що ти наркоман.

– Я не наркоман. Я – алкоголік.

– Ти не алкоголік.

– Алкоголік.

Лягаю на диван та перекидаю ноги через його коліна. Генрі кладе книжку мені на ноги та продовжує її гортати.

– Ти не п’єш багато.

– Колись пив. Трохи пригальмував після того, як ледве себе не вбив. І тато мій – сумна повчальна історія.

– Що ти шукаєш?

– Щось, що зможу прийняти перед весіллям. Не хочу, щоб ти стояла сама біля вівтаря перед чотирма сотнями народу.

– Так. Хороша ідея, – уявляю собі такий сценарій і мене аж пересмикує. – Влаштуймо таємну втечу.

– Давай, – дивиться мені у вічі. – Я – за.

– О, мої батьки відречуться від мене.

– Ніколи в світі.

– Ти ніколи не звертав на це уваги. Це – головний спектакль Бродвея. Ми для тата – лише спосіб вразити усіх його приятелів-адвокатів та щедро їх розважити. Якби ми розкланялися та пішли зі сцени, батьки найняли би акторів, які би видавали себе за нас.

– А давай підемо в міську ратушу та розпишемося заздалегідь. А якщо станеться щось несподіване, то ми хоча б будемо розписані.

– О, але… Я б не хотіла. Це буде нечесно… Незручно почуватимусь. А давай ми зробимо це потім, якщо справжнє вінчання піде шкереберть.

– Добре. План Б, – протягує руку, тисну її на знак згоди.

– То ти щось знайшов для себе?

– Ну, в ідеалі я би хотів нейролептик рисперидон, але до 1994 року його ще не буде в продажу. Ще одні класні ліки – клозарил, ну, а на третьому місці – галдол.

– У них такі назви, як у найсучасніших ліків проти кашлю.

– Усе це – нейролептики.

– Серйозно?

– Ага.

– Але ж у тебе немає психозу.

Генрі дивиться на мене та корчить страшну пику, а потім, наче вовкулака у німому кіно, дряпає повітря.

– Електроенцефалограма показала, що у мене мозок шизофреника, – дуже серйозно промовляє він. – Не один лікар наполягав, що ці мої галюцинації з подорожами у часі – наслідок шизофренії. А ці препарати блокують допамінові рецептори.

– Які побічні ефекти?

– Ну… дистонія, синдром непосидючості та тривожності, псевдо-паркінсонізм. Тобто невмисні скорочення м’язів, неспокій, судоми, аритмія, безсоння, параліч тіла, дисфункція мімічної мускулатури. А ще можуть виникнути ускладнення після тривалого прийому нейролептиків, хронічна неспроможність контролювати лицеві м’язи та агранулоцитоз; окрім того, організм більше не зможе виробляти білі кров’яні тільця. До того ж, втрата статевої функції. Справа в тому, що всі наявні на сьогодні препарати – лише знеболювальні та заспокійливі засоби.

– Але ж ти не збираєшся їх вживати, правда?

– Колись я вживав галдол. І торазин.

– І…?

– Жахливо. Був, як зомбі. Мав таке відчуття, наче у мене в мізках купа клею «Елмер».

– І немає ніяких замінників?

– Валіум, лібріум, ксанакс.

– Мама їх вживає. Ксанакс та валіум.

– Так, тоді все зрозуміло, – корчить гримасу та відкладає у бік свій «Довідник лікаря-терапевта» і просить: – Посунься.

Вмощуємося на дивані, лежимо одне поруч одного. Дуже зручно.

– Не вживай нічого.

– Чому?

– Ти не хворий.

– Ось за що я тебе люблю, – сміється Генрі, – за твою нездатність сприймати усі мої потворні вади.

Розстібає ґудзики на мої сорочці, а я обіймаю його руку.

– Не розумію, чому ти так говориш. Ти завжди кажеш про себе страшні речі. Ти не такий. Ти – хороший, – серджуся я.

Генрі тупиться на мою руку, а потім відтягує свою та підсуває мене ближче до себе.

– Я – не хороший, – ніжно промовляє мені у самісіньке вухо. – Але, можливо, я стану таким, гм?

– Так буде краще.

– Я добрий з тобою.

Чиста правда.

– Клер?

– Гм?

– А чи буває у тебе так, що лежиш і думаєш, чи то Бог так жартує над тобою, посилаючи тобі мене?

– Ні. Зазвичай я лежу і думаю, що ти можеш зникнути і ніколи не повернутися. Лежу і думаю про ті випадки, про які начебто й знатиму в майбутньому. Але маю абсолютну віру в те, що нам судилося бути разом.

– Абсолютна віра.

– А в тебе?

– Ані час, ані місце, ані доля, ані смерть не зможуть знищити моїх останніх бажань[46].

– Повториш?

– Не проти так зробити.

– Хвалько.

– Ну, і хто говорить про мене жахливі речі?

Понеділок, 6 серпня 1993 року (Генрі тридцять)

Генрі: Сиджу в Гумбольдт-парк, на невеликій веранді будинку, обшитого сайдингом брудно-білого алюмінієвого кольору. Ранок понеділка, близько десятої. Чекаю, поки повернеться Бен. Мені не дуже подобається цей район: я якийсь незахищений, сидячи ось так біля його дверей. Але знаючи, що Бен – надзвичайно пунктуальний, впевнено продовжую чекати. Спостерігаю, як дві латиноамериканки штовхають дитячі візки розбитим тротуаром, який, до того ж, має невеликий нахил. Розмірковуючи про некомпетентність міських служб, чую десь далеко чийсь крик: «Бібліотекарю!» Дивлюсь у напрямку, звідки лунав звук, і – так і є! – Гомес. Подумки аж застогнав: у Гомеса дивовижна здатність наштовхуватися на мене саме тоді, коли я зайнятий чимось особливо аморальним. Треба позбутися його ще до того, як появиться Бен.

Гомес зі щасливою пикою наближається до мене. На ньому його адвокатський костюм, у руках – дипломат. Зітхаю.

– Ça va[47], товаришу, – вітаюся французькою.

– Ça va, – відповідає він. – Що ти тут робиш?

Хороше питання.

– Чекаю друга. А котра година?

– Чверть на одинадцяту, – відповідає він. – Шосте вересня 1993 року, – послужливо додає.

– Я знаю, Гомесе. Та, все ж, дякую. Від клієнта?

– Ага. Десятирічна дівчинка. Мамин кавалер змушував її пити «Драно»[48]. Я стомився від людей.

– Так, забагато маніяків і недостатньо мікеланджелів.

– Ти вже обідав? Тобто – снідав?

– Так. Мушу побути тут, чекаю друга.

– Ніколи не знав, що у тебе тут живуть друзі. Всім людям, які проживають в цьому районі, потрібна юридична консультація.

– Друг ще з років навчання на бібліотекаря.

І тут з’являється Бен, – під’їжджає на своєму срібному «мерседесі» шістдесят другого року випуску. У салоні ця автівка – суцільна руїна, зате зовні – дуже мила. Гомес тихенько присвистує.

– Вибач, запізнився, – каже Бен, швидко проходячи доріжкою, що веде до будинку, – виклик додому.

Гомес зацікавлено дивиться на мене. Ігнорую його допитливість. Бен дивиться на нас із Гомесом.

– Гомесе, це – Бен. Бене, це – Гомес. Так шкода, що тобі вже час іти, товаришу.

– Власне, у мене є пару вільних годин…

– Гомесе, було приємно познайомитися, – Бен бере ситуацію під контроль. – Якось іншим разом, добре?

Бен досить короткозорий, тому пильно, але по-доброму, дивиться на Гомеса крізь свої окуляри з грубим склом, які удвічі збільшують його очі. Брязкає в руках ключами. Це мене нервує. Обоє стоїмо мовчки, чекаємо, поки Гомес піде.

– Добре. Так. Що ж, бувайте, – приймає наші натяки Гомес.

– Я тобі подзвоню після обіду, – обіцяю.

Він озирається, навіть не глянувши на мене, і йде. Почуваюся паскудно. Але є деякі моменти, про які не хотів би, щоб Гомес знав. І цей – один із них. Обертаємося з Беном один до одного, міряємося поглядом, що свідчить про наявність компрометуючих фактів, які знаємо один про одного. Він відчиняє вхідні двері. Оскільки у Бена ціла купа різних замків та захисних пристроїв на дверях, то мені завжди свербіло спробувати вдертися у його помешкання. Заходимо у темний вузький коридор. Тут завжди пахне капустою. Хоча я знаю напевне, що Бен ніколи не готує нічого їстівного, тим паче – капусту. Проходимо до сходів у дальній частині будинку, піднімаємося ними й опиняємося у ще одному коридорі. Відтак проходимо через одну спальню до наступної, яку, наскільки знаю, Бен переробив у лабораторію. Він кладе свою сумку та вішає піджак. Я вже майже готовий побачити, як він взуває якісь кросівки а-ля містер Роджерз, проте він шпортається зі своєю кавоваркою. Сідаю на розкладну табуретку й чекаю, поки Бен закінчить. Серед усіх моїх знайомих він найбільш подібний на бібліотекаря. Та й познайомився я з ним у коледжі Розарі, проте він звільнився перед отриманням свого диплому магістра бібліотечної справи. Відколи я його востаннє бачив, він схуд удвічі, і ще більше втратив волосся. У нього СНІД. Щоразу, як я його бачу, звертаю увагу на зміни, які з ним відбулися. Ніколи не знаєш, що далі з ним буде.

– Маєш гарний вигляд, – кажу йому.

– Агресивні дози азидотимідину. І вітамінів, і йоги, і візуалізації. О, згадав про неї. Чим можу допомогти?

– Я одружуюся.

– Вітаю, – Бен спочатку здивувався, але потім зрадів. – На кому?

– Клер. Ти її бачив. Дівчина з дуже довгим рудим волоссям.

– О, так, – каже він, відтак серйозно запитує: – Вона знає?

– Так.

– Тоді добре, – дивиться на мене таким поглядом, наче погоджується, що все добре, але що з того?

– Її батьки запланували величезну церемонію в Мічиґані. Церква, дружки, рис. Повний фарш. А після всього – розкішний прийом у яхт-клубі. Чоловіки у смокінгах, жінки у вечірніх сукнях, лише так.

Бен наливає кави в горня з Вінні Пухом та передає мені. Висипаю туди вершки в порошку. Тут холодно, кава має гіркий запах, але на смак непогана.

– Мені потрібно там бути. Мені потрібно пройти цей величезний, такий, що дах зносить, восьмигодинний стрес. І не зникнути.

– А… – Бен завжди одразу розуміє суть проблеми, лише почувши її. Це дуже заспокоює.

– Мені потрібне щось, що зможе нокаутувати кожен мій допаміновий рецептор.

– Наван, галдол, торазин, сентил, меларил, стелацин…

Бен протирає светром свої окуляри. Без них він наче велика лиса миша.

– Сподівався, ти зможеш їх виготовити для мене, – кажу, нишпорячи у своїх джинсах за папірцем, знаходжу його та передаю йому.

Бен глипає на нього, читає:

– 3-{2-{4-96-флоро-1.2 – бензосоксазол-3-тіадіазол) … колоїдний діоксин кремнію, гідроксипропилова метилцелюлоза… пропиленовий гликоль… – збентежено дивиться на мене. – Що це?

– Новий нейролептик рісперидон, на ринку в нього назва ріспердал. Його можна буде купити аж у 1998 році, але я би хотів спробувати вже зараз. Він належить до класу нових препаратів, які називаються «вторинний продукт бензоксазилу».

– Де ти це взяв?

– У «Довіднику лікаря-терапевта», видання 2000 року.

– Хто їх виготовляє?

– «Джансен».

– Генрі, ти ж знаєш, що не дуже добре переносиш нейролептики. А якщо він подіє зовсім не так, як ти очікуєш?

– Поки що не знаю, як він може подіяти. «Можливі випадки пошкоджень у моноамінергійній системі з високою здатністю зв’язування з серотоніном другого типу, допаміном другого типу», бла-бла-бла.

– Завжди те саме. А чому ти вважаєш, що ці препарати кращі, ніж галдол?

– Просто здогадка, підтверджена знаннями. Немає стовідсоткової впевненості. Зможеш таке зробити?

– Думаю, так, – трішки провагавшись, стверджує він.

– Як швидко? Щоб виробити систему прийому препаратів, і щоб вона почала діяти, потрібен час.

– Я дам знати. Коли весілля?

– Двадцять третього жовтня.

– Ммм. Яка доза?

– Почни з одного міліграму, і відштовхуватимемося від цього.

Бен встає, потягується. У тьмяному світлі цієї холодної кімнати він видається старим, хворим на жовтяницю, а його шкіра – наче зроблена з пергаменту, настільки тонка, аж просвічується. Одна половина Бена любить отримувати виклики (гей, а створімо такий передовий препарат, якого ще ніхто не винайшов!), інша – не любить ризикувати.

– Генрі, але ж ти навіть не впевнений, що проблема у допаміні.

– Ти бачив результати томограми.

– Так, так. А чому не лишити це в спокої і просто собі жити з цим? Лікування може бути гіршим, аніж сама проблема.

– Бен. А що, якби я от зараз отак клацну пальцями… – встаю, нахиляюся дуже близько до нього, клацаю пальцями, – …і просто зараз ти раптом опинився у спальні Алена, у 1986 році.

– Я би вбив сучого сина.

– Але ти не можеш, тому що не вбив тоді.

Бен заплющує очі та трусить головою.

– Нічого ти не зможеш змінити: він захворіє, і ти захворієш, und so weiter. А якби ти мав можливість спостерігати, як він помирає, знову і знову?

Бен сидить на розкладній табуретці. На мене не дивиться.

– Ось як воно, Бене. Хочу сказати, що – так, інколи це весело. Але переважно це – просто заблудитися, і цупити, і намагатися просто…

– Впоратися з цим усім, – зітхає Бен. – Боже, навіть не розумію, як я тебе витримую?

– Моя незвичайність? Хлопчача миловидність?

– Ага, розмріявся. Гей, а мене запросять на це весілля?

Ціпенію. Мені навіть в голову ніколи не приходило, що він хотів би прийти.

– Авжеж! Справді? Ти би прийшов?

– Це ж краще, ніж на похорон.

– Чудово! Моя частина церкви швидко заповнюється. Будеш моїм восьмим гостем.

– Запроси усіх своїх колишніх подружок, – сміється Бен. – Ряди аж розбухнуть.

– Я би не вижив після цього. Більшість із них хочуть бачити мою голову на жердині.

– Г-м-м, – бурмоче Бен, піднімаючись.

Він підходить до письмового столу й починає порпатися в одній із шухляд. Виймає порожню пляшечку з-під якихось таблеток, відсовує іншу шухляду, виймає величезну пляшку з капсулами, відкриває її та перекладає три штучки у маленьку пляшечку. Кидає мені.

– Що це? – запитую, відкриваючи пляшечку та підкидаючи одну таблетку на долоні.

– Стабілізатор ендорфіну в поєднанні з антидепресантом. Це… гей, не… – кричить до мене, бо я закинув таблетку до рота та проковтнув. – Його основа – морфін, – зітхаючи, продовжує він. – Ти дуже безпечно ставишся до пігулок.

– Люблю таблетки з опіумом.

– Хто би сумнівався. Навіть не надійся, що дам тобі тону цих пігулок. Дай знати, якщо побачиш, що вони можуть зняти твою проблему на весіллі. Якщо не вийде з цими твоїми препаратами. Вони діють десь чотири години, тому тобі знадобляться дві штучки, – продовжує давати інструктаж Бен, киваючи на дві останні пігулки. – Не зжери їх задля втіхи, гаразд?

– Слово скаута.

Бен пхекає. Сплачую йому за таблетки та йду. Спускаючись сходами, чую, що мене вже розвозить. Зупиняюся внизу, щоб покайфувати. Минає ще трішки часу. Що б не намішав у ці таблетки Бен, воно – фантастичне. Ніби десятикратний оргазм з кокаїном за компанію. І таке враження, що чим далі, тим більше накриває. Коли виходжу з будинку, аж зашпортуюся об Гомеса. Весь цей час він чекав мене.

– Підвезти?

– Звичайно, – глибоко зворушений цією турботою. Чи його цікавістю. Чи чим там ще. Йдемо до його машини. Це «Шевроле Нова» з двома побитими фарами. Всідаюсь на пасажирське сидіння. Гомес сідає та захлопує двері. Акуратно заводить машину, і ми рушаємо.

Місто сіре та тьмяне, починає накрапати дощ. Крупні краплі плюхаються на лобове скло, повз нас пропливають закинуті будинки та пустирі. Гомес вмикає канал державного радіо, а там співає Чарлз Мінґус. Здається, що звучить якось занадто повільно, та яке мені діло? У нас вільна країна. На Ешленд-авеню повно вибоїн, аж мізки струшуються. Але все решта – чудово, навіть дуже. Моя голова рідка і мобільна, наче розріджена ртуть витекла з розбитого термометра. Стримуюсь, аби не застогнати від задоволення, коли наркотик своїми крихітними хімічними язичками огортає усі мої нервові закінчення. Проїжджаємо «Екстрасенс зчитає вашу долю», «Автомобільні шини Педро», «Бурґер-Кінґ», «Піца-Хат». А мені в голові крутиться: «Я – пасажир», і зливається з Мінґусом. Гомес щось каже, а я не розумію. Тоді він повторює знову:

– Генрі!

– Що?

– Під чим ти?

– Не впевнений. Щось на кшталт наукового експерименту.

– Навіщо?

– Прекрасне запитання. Потім до цього повернемося.

Не промовляємо ані слова, аж поки машина не зупиняється перед будинком Шаріс та Клер. Розгублено дивлюся на Гомеса.

– Тебе не можна залишати самого, – спокійно констатує.

Я не заперечую. Гомес відчиняє вхідні двері, і ми піднімаємося сходами. Мій вигляд дуже засмучує Клер, втім, водночас вона зітхає з полегшенням і веселішає.

Клер: Умовила Генрі лягти в ліжко, а ми з Гомесом сидимо у вітальні, п’ємо чай та їмо сандвічі з арахісовим маслом і желе з ківі.

– Навчися готувати, жінко, – співає речитативом Гомес. Манера озвучення цього прохання нагадує Чарльтона Гестона, який читає Десять Заповідей.

– Якось спробую, – помішую цукор у чаї. – Дякую, що привіз його.

– Для тебе – що завгодно, кицюню, – починає скручувати цигарку Гомес – єдиний, кого я знаю, хто палить під час трапези. Утримуюсь від коментарів. Підкурює. Дивиться на мене, а я набираюся сил, щоб витримати удар.

– Ну, і в чому суть цієї історії, га? Більшість людей, які приїздять до Благочинної Фармакопії, – або хворі на СНІД, або на рак.

– Ти знаєш Бена? – не знаю, чому я здивована. Гомес знає всіх.

– Я знаю про Бена. Моя мама колись їздила до Бена, коли проходила хіміотерапію.

– А… – подумки переглядаю ситуацію, обдумуючи те, про що можна безпечно розповісти.

– Що б там йому не дав Бен, але через нього у Генрі дуже пригальмована реакція.

– Ми намагаємося відшукати те, що допоможе йому залишатися у теперішньому.

– Для щоденного використання він дещо занадто інертний.

– Так, – а сама думаю: може, меншу дозу?

– Чому ти це робиш?

– Що роблю?

– Допомагаєш містеру Вакханалії, береш участь у цьому всьому. Виходиш за нього, зрештою.

Генрі кличе мене. Встаю. Гомес простягає руку та хапає мою.

– Клер, прошу тебе…

– Гомесе, відпусти. – Пильно дивлюся.

Після довгих, неприємних митей він тупить погляд і відпускає мене. Поспішаю до своєї кімнати й зачиняю двері.

Генрі витягнувся, як кіт, по діагоналі через усе ліжко, обличчя додолу. Знімаю туфлі та розтягуюся поруч нього.

– Як ти? – запитую.

– У раю, – перекручується він та всміхається. Плескає мене по обличчю. – Хочеш приєднатися?

– Ні.

– Ти така хороша, – зітхає Генрі. – Я не повинен тебе псувати.

– Я не хороша. Мені страшно.

Довго лежимо мовчки. Сонце заливає мою спальню світлом раннього дня: вигин нижньої рами у ліжку з горіхового дерева, золотаво-фіолетовий килимок у східному стилі, щітка для волосся, помада, баночка з кремом для рук на комоді. На сидінні мого старого крісла, що купила на вуличному розпродажу, лежить «Мистецтво в Америці» з Леоном Ґолубом на обкладинці, її частково прикриває роман «Невірний напрямок». На Генрі натягнуті чорні шкарпетки. Його довгі кістляві ступні звисають з ліжка. Він видається худим. Його очі заплющені. Втім, він відчуває, що я дивлюсь на нього, бо розплющує їх та всміхається. Волосся впало на обличчя, і я відкидаю його назад. Генрі бере мою руку й цілує долоню. Розстібаю його джинси, ковзаю рукою по пенісу, але Генрі трусить головою, бере мою руку та тримає.

– Вибач, Клер, – м’яко промовляє він, – здається, в цій штуці є дещо, що замкнуло моє приладдя. Може, пізніше.

– От буде кумедно під час нашої шлюбної ночі.

– Цього я на весілля не прийматиму, – трусить головою Генрі. – Занадто весело. Бен, звичайно, геній, але він звик працювати зі смертельно хворими людьми. Те, що він сюди домішав, діє так, ніби у тебе передсмертний стан, – зітхає та кладе пляшечку з піґулками на тумбочку. – Треба відправити це Інґрід. Ідеально їй підійде.

Чую, як відчиняються вхідні двері, і зразу ж захлопуються; Гомес уже йде.

– Хочеш щось їсти? – запитую.

– Ні, дякую.

– А Бен зробить оті інші препарати?

– Спробує, – відповідає Генрі.

– А якщо й вони не допоможуть?

– Маєш на увазі, якщо Бену не вдасться?

– Ага.

– Що би не сталося, ми обоє знаємо, що проживу я щонайменше до сорока трьох. Тож не турбуйся, – заспокоює Генрі.

Сорока трьох?

– А що станеться після сорока трьох?

– Не знаю, Клер. Можливо, я щось вигадаю, як залишатися у теперішньому.

Він обіймає мене й ми тихо лежимо. Пізніше, коли прокидаюся, уже темно; Генрі спить поруч мене. У світлі червоного світлодіодного дисплею на будильнику маленька пляшечка з таблетками виблискує червоним кольором. Сорок три?

Понеділок, 27 вересня 1993 року (Клер двадцять два, Генрі тридцять)

Клер: Заходжу до квартири Генрі та вмикаю світло. Сьогодні ми йдемо в оперу, на «Привиди Версаля». Тих, хто запізнюється, в «Лірик-Оперу» не впускають. Отож нервую і спершу навіть не усвідомлюю, що вимкнене світло означає відсутність Генрі. Потім я це розумію і знову нервую, бо через нього ми можемо запізнитися. Тоді лякаюся, чи він, бува, не зник. А потім чую чиєсь дихання.

Стою, не рухаючись. Дихання чується з кухні. Біжу туди та вмикаю світло. Генрі лежить на підлозі, повністю вбраний, у дивній закам’янілій позі, дивиться перед собою. Коли стаю біля нього, він видає низький звук, жодної подібності до людського – це стогін, який клекоче у його грудях, проривається крізь його стиснуті зуби.

– О Боже, о Боже!

Викликаю 911. Оператор запевняє, що вони прибудуть за декілька хвилин. Поки сиджу в кухні, дивлячись на Генрі, мене накриває хвиля злості. Знаходжу адресний довідник «Ролодекс» на його столі й набираю номер.

– Алло? – Голос слабкий і далекий.

– Це Бен Метісон?

– Так. Хто це?

– Клер Ебшир. Слухай, Бене, Генрі лежить на підлозі, повністю заціпенілий і не може промовити ані слова. Що за чортівня?

– Що? Чорт! Дзвони 911!

– Вже…

– Препарат симулює хворобу Паркінсона, йому потрібен допамін! Скажи їм – чорт, подзвони мені з лікарні.

– Вони вже тут.

– Добре, подзвони мені…

Кладу слухавку та зустрічаю лікарів «швидкої допомоги».

Пізніше, після того, як «швидка» мчиться до лікарні «Мерсі», по тому, як Генрі прийняли, вкололи та підключили до апаратів, і він уже лежить на лікарняному ліжку, приєднаний до монітора, розслаблений та сплячий, я підіймаю голову та бачу високого кістлявого чоловіка, що стоїть у дверях палати Генрі. Згадую, що забула подзвонити Бену. Він заходить та стає навпроти мене, з іншого боку ліжка. В кімнаті темно, світло з коридору вимальовує силует Бена. Він схиляє голову та каже:

– Вибач. Мені дуже шкода. Дуже.

Перехиляюся через ліжко та беру його руки:

– Усе нормально. З ним усе буде добре. Насправді.

– Це повністю моя провина, – трусить головою Бен. – Не потрібно було мені це колотити для нього.

– Що сталося?

Бен зітхає та сідає в крісло. Сідаю на ліжко.

– Може бути кілька причин, – пояснює він. – Це може бути просто побічний ефект, таке могло статися з будь ким. Але могло бути й таке, що в Генрі не було достовірного рецепта. Розумієш, там багато чого потрібно було запам’ятати. А я не мав змоги перевірити.

Обоє мовчимо. Крапельницею в руку Генрі цяпає рідина.

Проходить санітарка з візочком.

– Бене? – нарешті промовляю.

– Так, Клер.

– Зробиш дещо для мене?

– Будь-що.

– Припини це. Більше ніяких препаратів. Вони не спрацюють.

Бен полегшено посміхається.

– Варто тобі лише сказати «ні».

– Саме так.

Сміємося. Бен ще трохи сидить зі мною. Коли встає, щоб іти, бере мою руку й промовляє:

– Дякую, що з розумінням ставишся до цього всього. Він міг легко померти.

– Але не помер.

– Ні, не помер.

– Побачимося на весіллі.

– Так.

Стоїмо у коридорі. У яскравому флуоресцентному світлі Бен має втомлений та хворий вигляд. Він втягує голову, повертається та йде коридором. А я повертаюсь у тьмяну кімнату, де спить Генрі.

Переломний момент

П’ятниця, 22 жовтня 1993 року (Генрі тридцять)

Генрі: Задумливо плетуся в Саут-Гейвен уздовж Лінден-стрит, уже з годину безцільно блукаю, поки Клер з мамою у флориста. Завтра весілля, але мої обов’язки нареченого – мінімальні. Бути там – головний пункт у моєму списку справ. Клер постійно десь бігає; у неї то примірки, то консультації, то вечірка для нареченої. Коли ж нарешті маю можливість побачитися з нею – вона якась сумна.

Ясний холодний день; тиняюся без діла. Шкода, що в Саут-Гейвен немає пристойного книжкового магазину. Навіть бібліотечні пропозиції складаються переважно з Барбари Картленд та Джона Ґрішема. З собою маю пенґвінівське видання Кляйста, але не в настрої читати. Минаю антикварну крамницю, пекарню, банк та ще один антикварний магазин. Йдучи повз перукарню, зазираю всередину. Там охайно вбраний, невеликого зросту лисіючий перукар голить якогось дідуся, і в мене виникає ідея: знаю, чим займуся найближчим часом.

Коли заходжу, брязкають маленькі дзвіночки, що прикріплені до дверей. Тут запах мила, пари, лосьйону для волосся та старого тіла. Все – у світло-зелених тонах. На старому кріслі забагато хромованого оздоблення, на темних дерев’яних поличках стоять акуратно розставлені в рядочок пляшечки, підноси з ножицями, гребінцями та бритвами – майже по-медичному, в стилі Нормана Роквелла. Перукар дивиться на мене.

– Підстрижете? – запитую його.

Киває на ряд порожніх крісел з прямою спинкою, в кінці якого стоїть стелаж із дбайливо складеними у стос журналами. У приймачі грає Синатра. Сідаю та гортаю «Рідерз Дайджест». Майстер витирає сліди мильної піни з дідусевого підборіддя й наносить бальзам після гоління. Клієнт обережно підводиться з крісла й розраховується. Перукар допомагає йому надягнути пальто та подає ціпок.

– Бувай, Еде, – прощається майстер та обертається до мене. – Що має бути?

Сідаю у крісло. Він стає дуже близько біля мене та розвертає моє крісло так, щоб я бачив дзеркало. Кидаю останній погляд на своє довге волосся. Показую великим та вказівним пальцями відстань десь на два з половиною сантиметри.

– Відрізайте все.

Він ствердно киває головою та зав’язує навколо моєї шиї целофанову накидку. Невдовзі довкола моєї голови скрегочуть металевим дзвоном його ножиці, волосся падає на підлогу. Закінчивши стригти, майстер змітає з мене рештки волосся, знімає накидку та – voilá – я став собою майбутнім.

Приведіть мене вчасно до церкви

Субота, 23 жовтня 1993 року, 6:00 (Генрі тридцять, Клер двадцять два)

Генрі: Прокидаюсь о шостій ранку. Падає дощ. Я в маленькій затишній зеленій кімнаті під стріхою у зручному маленькому міні-готелі «У Блейка», що на південному узбережжі Саут-Гейвена. Це місце вибрали батьки Клер. Мій батько спить у такій самій затишній рожевій кімнатці на першому поверсі, відразу біля місіс Кім, яка зупинилася у жовтій кімнаті; дідусь з бабусею – в суперкомфортній блакитній спальні власника готелю. Лежу в екстра-м’якому ліжку, вкритий простиралами від Лори Ешлі, слухаю вітер, що вирішив погратися з будинком. Дощ уже ллє, як з відра. Думаю, чи варто бігати під час такої зливи. Чую, як ринвою ллється вода, як тарабанить по даху, що вже за півметра від мого обличчя. Ця кімната – як горище. Тут маленький вицвілий письмовий стіл – на випадок якщо мені захочеться написати якесь витончене послання у свій день весілля. На комоді стоять порцелянові глечик та велика чаша. Якби я дійсно вирішив покористуватися ними, то спершу мені довелося б розбити зледенілу воду; тут достатньо холодно. Почуваюся рожевим хробаком у серцевині цієї зеленої кімнати, ніби я прогриз собі доріжку сюди, а зараз повинен працювати над тим, щоб перетворитися на метелика чи ще щось. Ще не повністю прокинувся. Чую, як хтось кашляє. Чую, як б’ється моє серце. Чую цей високочастотний звук, який видає моя нервова система. О Боже, нехай сьогоднішній день пройде нормально! Нехай я буду задурманеним, нехай нервуватиму, але природнім шляхом! Приведи мене до церкви своєчасно! Дозволь мені пройти цей весільний день настільки добре, наскільки я лише зможу! Без будь-яких спецефектів. Позбав Клер неприємних сцен! Амінь.

7:00

Клер: Прокидаюся у своєму ліжку, в ліжку свого дитинства. Пливучи поверхнею пробудження, не можу знайти себе у часі: це Різдво, чи День подяки? Знову третій клас? Я захворіла? Чому дощить? За жовтими занавісками видніється мертве небо, а з великого в’язу вітер один за одним зриває жовті листки. Всю ніч бачила сни. А зараз вони всі злилися в один. У першій частині свого сну я пливла в океані, була русалкою. У цій подобі водяної німфи я була новачком, інша ж русалка намагалася навчити мене, як воно: бути русалкою. Я боялась дихати під водою. Вода потрапляла в мої легені, а я все ніяк не могла зрозуміти, як це мало спрацювати. Почувалась жахливо: постійно виринала на поверхню, щоб вдихнути повітря, а та русалка мені повторювала: «Ні, Клер, ось так…» Аж поки я зрештою не збагнула, що в її шиї є зябра, і в мене вони теж є; ось тоді в мене все почало виходити. Плавала – мовби літала, а всі риби були птахами… На поверхні океану був човен, ми всі підпливли подивитися на нього. Це був крихітний вітрильник, а на ньому була моя мама, одна-однісінька. Коли я до неї підпливла, вона дуже здивувалась і промовила: «А що таке, Клер? Я думала, в тебе сьогодні весілля», і раптом мені прояснилося, ну, як завжди прояснюється вві сні: я не можу вийти заміж за Генрі, бо я – русалка. Почала плакати, а потім прокинулася. Була лише середина ночі. Ще деякий час полежала у темряві, поки не збагнула, що стала звичайною жінкою, як маленька Русалонька, хіба що не мала того моторошного болю в ногах, і мені не потрібно було вирізати язик. Ганс Крістіан Андерсен, мабуть, був дуже дивною та сумною людиною. Потім я знов заснула. А зараз ще в ліжку, і ми з Генрі сьогодні одружуємося.

7:16

Генрі: Церемонія розпочнеться о другій годині пополудні. Мені потрібно півгодини, щоб одягнутися, і ще двадцять хвилин, щоб ми змогли дістатися церкви Святого Василія. Зараз лише 7:16 ранку, тож мушу вбити ще п’ять годин та сорок чотири хвилини. Натягую на себе джинси та стару страхітливу фланелеву сорочку. Взуваюся у високі кеди та, наскільки можливо тихенько, прокрадаюсь униз у пошуках кави. Тато мене випередив і вже сидить у кімнаті для снідання, обхопивши долонями прегарне горнятко з чорною кавою, що парує. Наливаю собі й сідаю навпроти нього. Крізь вікна у мереживних фіранках пробивається слабке світло, через це тато схожий на привида; наче якась розфарбована версія чорно-білого фільму «Тато сьогодні зранку». Його волосся стирчить у різні боки, і я мимоволі пригладжую своє, наче тато – моє дзеркало. Він робить те ж саме, і ми усміхаємося.

8:17

Клер: На моєму ліжку сидить Алісія й постійно мене підганяє.

– Ну, давай, Клер. У нас сьогодні багато роботи. Сонце вже встало, пташки співають, – а це вже точно брехня, – жаби стрибають, і час уставати!

Алісія лоскоче мене, зриває з мене ковдри, й ми починаємо боротися. Коли я вже притиснула її, у двері просовує голову Ета й шипить:

– Дівчатка! Що за гупання? Ваш батько думає, що то вже дерево звалилося на будинок. Аж ні, це ви, дурненькі, намагаєтеся вбити себе. Сніданок уже майже готовий, – з цими словами Ета різко висмикує голову.

За мить чуємо, як вона важко спускається сходами, і прискаємо від сміху.

8:32

Генрі: На вулиці все ще сильні пориви вітру, але я однаково збираюся на пробіжку. Вивчаю карту Саут-Гейвена («Блискучий діамант на західному узбережжі озера Мічиґан!»), якою мене спорядила Клер. Учора я вже бігав уздовж берега, це було приємно. Сьогодні буде не так. Бачу, як двометрові хвилі розбиваються об берег. Відмірюю на карті півтора кілометра вулиць та розумію, що доведеться бігати кругами. Якщо це буде ну вже дуже страшно, то доведеться трохи скоротити дистанцію. Розтягуюсь на ліжку. Хрустить кожен суглоб. Майже чую, як моїми нервами потріскує напруга, наче зайві шуми у телефонній лінії. Одягаюся і – ось я, уже на вулиці.

Дощ періщить по обличчю. Моментально змокаю до нитки. Повільно спускаюся по Мейпл-стрит. О, це буде довга і виснажлива дорога: борюся з вітром, швидкість узагалі неможливо набрати. Минаю жінку, що стоїть біля бордюру зі своїм бульдогом. Вона з подивом дивиться на мене. «Це не просто пробіжка, – кажу їй тихенько. – Це – розпач».

8:54

Клер: Усі зібралися на сніданок. Зі всіх вікон тягне холодом, дощ так періщить, що вулиці майже не видно. Як Генрі буде бігати під такою зливою?

– Ідеальна погода для весільної церемонії, – жартує Марк.

– Не я вибирала дату, – знизую плечима.

– Не ти?

– Ні, це був тато.

– Що ж, зате я й оплачую все, – роздратовано вставляє тато.

– Це правда, – погоджуюся, жуючи свій тост.

Мама критично вивчає мою тарілку.

– Люба, чому би тобі не з’їсти цього смачненького бекону? А ще яєць?

Одна лише думка про них зводить мені шлунок.

– Не можу. Дійсно. Будь ласка.

– Добре, то намасти хоча би отой тост арахісовим маслом. Тобі потрібен протеїн.

Обмінююся поглядом з Етою, що широким кроком поспішає до кухні й уже за хвилину повертається, несучи маленьку кришталеву тарілочку, повну арахісового масла. Дякую їй та намащую собі на тост.

– У мене ще є трохи часу перед приходом Дженіс? – запитую у матері.

Дженіс має намір зробити щось потворне з моїм обличчям та волоссям.

– Вона прийде об одинадцятій. А що?

– Мені треба за дечим збігати в місто.

– Я можу замість тебе поїхати, дорогенька, – їй легшає від думки, що можна вибратися з дому.

– Я би хотіла сама.

– Можемо поїхати удвох.

– Сама, – в очах німе прохання.

– Добре. Як скажеш, – здивовано промовляє вона, але лагіднішає.

– Чудово. Я туди й назад.

Піднімаюся, щоби йти, але тут тато прокашлюється.

– Можна піти?

– Звичайно.

– Дякую.

І я тікаю звідси.

9:35

Генрі: Стою у великій порожній ванні, похапцем скидаю з себе холодний, наскрізь промоклий одяг. Мої нові кеди набули якоїсь цілковито нової форми, на спогад про мою водяну пригоду. Від самих вхідних дверей аж до ванни тягнеться мокрий слід, який, сподіваюсь, не надто розсердить місіс Блейк.

Хтось стукає в двері.

– Хвилинку, – викрикую.

Ковзаю до дверей та відчиняю їх. На моє здивування, переді мною Клер.

– Пароль? – тихим голосом запитую.

– Трахни мене, – відповідає вона.

Навстіж розчиняю двері. Клер заходить, сідає на ліжко та починає роззуватися.

– Ти не жартуєш?

– Ну ж бо, мій майже-чоловіче! Мушу повернутися до одинадцятої, – оглядає мене з голови до п’ят. – Ти бігав! Не думала, що побіжиш у таку зливу.

– Відчайдушний час потребує відчайдушних рішень, – стягую з себе футболку та кидаю її у ванну. Вона плюхається на підлогу. – А хіба це не погана прикмета, якщо наречений бачить свою наречену до церемонії?

– То заплющ очі.

Клер забігає до ванної кімнати та хапає рушник. Нахиляюсь до неї, вона сушить мені волосся. Відчуття – прекрасне! Хай би все життя таким було! Насправді.

– Тут досить холодно, – зауважує Клер.

– То вкладайся в ліжко, моя без-п’яти-хвилин-дружинонько. Тут це єдине тепле місце.

Залазимо до ліжка.

– Ми все робимо не за правилами, так?

– Тебе це хвилює?

– Ні. Мені це подобається.

– Добре. Я – саме той чоловік, який задовольнить усі твої екстрахронологічні потреби.

11:15

Клер: Заходжу через чорний хід, залишаю парасолю в передпокої. У коридорі майже наскакую на Алісію.

– Де ти була? Дженіс уже тут.

– Котра вже година?

– Чверть по одинадцятій. Гей, у тебе сорочка навиворіт та задом наперед.

– Це ж на удачу, еге ж?

– Може, краще переодягнутися перед тим, як піднятися наверх?

Повертаюсь назад у передпокій та переодягаю сорочку. Потім біжу наверх. Мама з Дженіс стоять у коридорі біля моєї кімнати. У неї величезна косметичка та ще купа якогось причандалля для тортур.

– Ось ти де! А я вже хвилювалася! – мама заганяє мене до кімнати, Дженіс замикає колону. – Ой, мені ще ж потрібно поговорити з представниками фірми, що організовує нам прийом! – Йдучи, ледь не заламує руки.

Повертаюся до Дженіс, яка ретельно мене оглядає.

– Твоє волосся мокре та розпатлане. Чому б тобі не причесатися, поки я приготуюся? – бридливо промовляє вона, витягуючи зі своєї сумки та розставляючи на трельяжі мільйон тюбиків та пляшечок.

– Дженіс, – передаю їй листівку з Уффіці, – можеш таке зробити?

Мені завжди подобалася маленька принцеса Медічі. Її волосся не таке, як моє: багато тоненьких косичок із вплетеними перлами спадають розкішною хвилею бурштинового волосся. Мабуть, цей невідомий художник також її любив. Як можна було її не любити?

– Твоя мама замислювала дещо інше.

– Угу. Але це моє весілля. І моє волосся. І ти отримаєш дуже класні чайові від мене, якщо зробиш так, як я прошу.

– У мене не буде часу зробити макіяж, якщо займемося цією зачіскою: щоб заплести всі ці косички, потрібно дуже багато часу.

Алілуя.

– Нічого страшного. Я сама собі зроблю макіяж.

– Ну, тоді добре. Просто розчешися, і починаймо.

Починаю розплутувати свої клубки на голові, мені вже навіть починає подобатися. Здаюся на милість граційних коричневих рук Дженіс, та думаю, чим же зараз займається Генрі.

11:36

Генрі: На ліжку розкладений смокінг та всі його супутні приладдя. У цій холодній кімнаті можна відморозити свій худющий зад. Витягую з ванної зимний мокрий одяг та кладу його у мийник. Ця ванна кімната навдивовижу велика, за розміром – як спальня. На підлозі килим, а весь декор – у нещадному псевдовікторіанському стилі. Сама ванна – величезна штука на декоративних ніжках, округ неї різноманітні види вазонів з папороттю та стосом рушників, а також стільчик і велика репродукція Ганта «Пробудження свідомості» у рамі. Підвіконня розташоване на відстані п’ятнадцяти сантиметрів від підлоги, занавіски – з тонкого білого шовку, тож можу тішитися Мейпл-стрит у всій її мертвій безлистій величі. Вулицею ліниво тягнеться бежевий «Лінкольн Континенталь». Напускаю гарячу воду у ванну, яка настільки велика, що я вже аж змучився чекати, поки вона нарешті наповниться і я зможу в неї влізти. Розважаюся, граючись душовим змішувачем, знімаючи та перенюхуючи ковпачки з шампунів, гелів для душу та кондиціонерів; на п’ятому мене вже починає боліти голова. Співаю «Жовтий підводний човен» Бітлів. Усе в радіусі півтора метра стає мокрим.

12:35

Клер: Дженіс нарешті мене відпускає, прийшли мама з Етою.

– О, Клер, у тебе прекрасний вигляд! – милується Ета.

– Ми не про таку зачіску Клер домовлялися, – дорікає мама Дженіс, але потім усе-таки платить їй.

Коли мама не бачить, віддаю їй чайові. Задумано, що я одягнуся у церкві, отож вони запроторюють мене у машину, і ми їдемо до церкви Святого Василія.

12:55 (Генрі тридцять вісім)

Генрі: Йду уздовж траси № 12, десь три кілометри на південь від Саут-Гейвена. Неймовірно жахливий день, усе за календарем – це ж осінь! Дощ ллє, мов з відра. Холодно; дме сильний вітер. На мені, окрім джинсів, більше нічого немає. Йду босоніж. Змокнув до нитки. Уявлення не маю, в якому я зараз часі. Прямую до будинку Медовларк. Надіюсь посушитися у кабінеті, а може, щось навіть і перекусити. При собі ані цента, проте коли бачу рожеве неонове світло вивіски «Бензин за зниженими цінами», звертаю у напрямку заправки. Заходжу та якийсь час стою, переводжу подих, на лінолеум з мене стікає вода.

– Слушний день для прогулянок, – зауважує худий похилого віку чоловік за лядою.

– Ага.

– Машина зламалася?

– Га? М-м, ні.

Розглядає мене, звертаючи увагу на мої босі ноги та одяг не за сезоном.

Мовчу, прикидаюсь зніяковілим.

– Та от, подружка виставила мене за двері.

Він щось каже, та я не чую, тому що дивлюся на газету «Саут-Гейвен Дейлі». Сьогодні субота, 23 жовтня 1993 року. День нашого весілля. Годинник над поличками з сигаретами показує 13:10.

– Маю бігти, – похапцем кажу продавцю та вибігаю.

13:42

Клер: Стою в кабінеті, де навчалася у четвертому класі, та одягаю свою весільну сукню. Вона з муарового шовку кольору слонової кістки, на ній багато мережива та дрібних перлинок. Сукня тісно облягає груди та руки, але внизу широка, до самої долівки, з ледь не двадцятиметровим шлейфом. Могла би заховати під нього з десяток ліліпутів. Почуваюся, наче платформа для парадів, але мама бігає довкола мене: метушиться, фотографує, намагається переконати мене трохи більше нафарбуватися. Алісія, Шаріс, Гелен та Рут звиваються біля мене у своїх однакових оксамитових, сірувато-зелених сукнях дружок. Оскільки Шаріс із Рут обоє невисокого зросту, а Гелен з Алісією – високі, то вигляд у них, як у дивно дібраних дівчаток-скаутів. Але поки мама поруч, ми вирішили ігнорувати цей момент. Вони обговорюють кольори свого взуття та сперечаються про те, хто піймає букет.

– Шаріс, ти вже заручена, – каже Гелен, – ти навіть не повинна пробувати його піймати.

– Підстраховуюся, – знизує плечима Шаріс. – З Гомесом може вийти будь-що.

13:48

Генрі: Сиджу на батареї в затхлій кімнаті, де повно коробок з молитовниками. Гомес, курячи, ходить туди-сюди. У смокінгу він має розкішний вигляд. Відчуття таке, наче я – ведучий ігрового шоу. Гомес продовжує вимірювати кроками кімнату, збиваючи попіл у чайну чашку. Через нього я ще більше нервую.

– Обручки маєш? – запитую у стоп’ятсотий раз.

– Так. Обручки маю.

– Хочеш випити? – зупинившись на мить, запитує мене.

– Ага.

Гомес витягує флягу та передає мені. Знімаю кришечку й відпиваю. Дуже м’який скотч. Відпиваю ще та повертаю флягу. Чую, як у передпокої розмовляють та сміються люди. Пітнію, починає боліти голова. У кімнаті дуже тепло. Встаю та відчиняю вікно; вистромлюю голову, дихаю. Усе ще падає дощ.

З кущів долинає якийсь шум. Ширше відчиняю вікно, вдивляюся. А там – я, сиджу під вікном, у грязюці, мокрий, як хлющ, важко дихаю. Отой я усміхається до мене та піднімає великий палець догори, показуючи «класно!».

13:55

Клер: Стоїмо у притворі церкви.

– Ну все, час здійснювати намічене, – рішуче промовляє тато і стукає у двері кімнати, в якій перевдягається Генрі.

Гомес висовує голову:

– Ще хвилинку.

Кидає на мене такий погляд, що мене аж шлунок хапає, забирає голову з дверей та зачиняє їх. Іду до дверей, аж тут вони знову відчиняються, і з’являється Генрі, застібаючи свої запонки. Він мокрий, брудний та неголений. На вигляд – років сорок. Але він тут, тріумфально усміхається до мене та проходить через церковні двері вздовж головного проходу.

Неділя, 13 червня 1976 року (Генрі тридцять)

Генрі: Лежу на підлозі у своїй старій спальні. Сам. Ідеальна літня ніч не знаю якого року. Лежу, проклинаючи все на світі й почуваючись ідіотом. Затим встаю і йду на кухню. Пригощаюся татовим пивом.

Субота, 23 жовтня 1993 року, 14:37 (Клер двадцять два, Генрі тридцять вісім і тридцять)

Клер: Стоїмо перед вівтарем. Генрі повертається до мене й промовляє:

– Я, Генрі, беру тебе, Клер, за свою дружину. Клянуся бути вірним у радості та горі, у хворобі та здоров’ї, любитиму та шануватиму тебе усе своє життя.

А я думаю: запам’ятай це. Повторюю цю клятву. Отець Комптон усміхається до нас та промовляє:

– …І нехай ніхто не роз’єднає тих, кого Бог з’єднав разом.

Та це, насправді, не проблема, – продовжую міркувати. Генрі надягає тонку срібну обручку на мій палець, поверх персня, який подарував мені на заручини. А я надягаю йому просту золоту обручку, – це єдиний раз, коли він її надягнув. Служба продовжується, а я собі міркую: лише це має значення – він тут, я тут, і не важливо як, доки він зі мною. Отець Комптон благословляє нас та завершує месу:

– Служба закінчилася. Ідіть із Богом!

Ми йдемо проходом, рука в руці, разом.

18:26

Генрі: Весільний прийом щойно розпочався. Офіціанти носяться туди й назад із металевими візочками та прикритими тацями. Люди продовжують прибувати та здавати свій верхній одяг. Дощ нарешті скінчився. Яхт-клуб Саут-Гейвена розташований на північному березі. Це – будівля двадцятих років, обшита панелями та шкірою, всередині – червоний килим та картини з кораблями. Зараз уже темно, але пірс освітлюється оцими мигаючими сигналами маяка. Стою біля вікна, попиваю «Ґленлівет», чекаю на Клер, яку чомусь кудись забрала мама. Мене не посвятили в це. Бачу відображення Гомеса та Бена, які прямують до мене. Обертаюся до них. У Бена якийсь стривожений вигляд.

– Як ти?

– Добре. Друзі, можете зробити мені послугу? – ствердно кивають. – Гомесе, повернись до церкви. Я там, чекаю у притворі. Забери мене та привези сюди. Тихенько проведи у чоловічу вбиральню на першому поверсі та залиш там. Бене, а ти приглядай за мною тут, – показую на свої груди. – А коли я скажу, хапай мій смокінг та неси в туалет. Добре?

– Скільки в нас часу? – запитує Гомес.

– Небагато.

З розумінням киває головою та йде. Підходить Шаріс, Гомес цілує її в чоло та лишає. Повертаюся до Бена – він має дуже втомлений вигляд.

– Як ти? – запитую його.

– Трохи змучився, – зітхає він. – Е-е, Генрі…

– Що?

– З якого ти зараз року?

– Із 2002-го.

– А ти можеш… подивитися… Знаю, ти такого не любиш, але…

– Що? Все нормально, Бене. Все, що завгодно. Це особливий день.

– Скажи мені: я досі живий? – запитує Бен, не дивлячись на мене, його погляд спрямований на оркестр, що налаштовує свої інструменти у бальній залі.

– Так, у тебе все добре. Якраз пару днів тому зустрічався з тобою, грали більярд.

– Дякую, – різко видихає він.

– Без проблем.

На Бенові очі накочуються сльози. Пропоную свій носовичок, він бере його, але відразу ж повертає, не використовуючи; йде у пошуках чоловічої вбиральні.

19:04

Клер: Усі вже сидять за святковим столом, але ніхто не може знайти Генрі. Запитую Гомеса, чи не бачив його, а він просто дивиться на мене отим своїм поглядом та запевняє, що Генрі буде тут з хвилини на хвилину. До нас підходить Кімі, дуже тендітна у своїй рожевій шовковій сукні, проте якась стурбована.

– Де Генрі? – запитує мене.

– Не знаю, Кімі.

Вона притягує мене до себе та шепоче:

– Я бачила, як його юний друг Бен волочить купу одягу з передпокою.

О, ні! Якщо Генрі рвонув назад у своє теперішнє, то це буде складно пояснити. Може, сказати, що у нього якась непередбачувана ситуація? Щось на кшталк термінового виклику в бібліотеку, і Генрі необхідно негайно бути там? Але всі його колеги тут. Може, сказати, що в Генрі амнезія і він десь побрів?

– А, от він, – каже Кімі, тиснучи мою руку.

У дверях стоїть Генрі та оглядає юрбу, помічає нас. Підбігає.

– Привіт, незнайомцю! – цілую його.

Він повернувся у теперішнє, мій молодший Генрі, і його життя тепер – тут. Бере мою руку та руку Кімі й проводить нас до столу. Кімі радісно хихоче та щось каже Генрі, не можу розібрати, що саме.

– Що вона сказала? – запитую, коли ми вже сідаємо за стіл.

– Запитала, чи не плануємо у нашу шлюбну ніч секс утрьох.

Червонію, наче рак. Кімі мені підморгує.

19:16

Генрі: Завис у бібліотеці клубу, їм канапе та читаю перше видання «Серця темряви».

Книга у розкішній палітурці, та, мабуть, ніхто й ніколи її ще не розгортав. Краєм ока бачу менеджера клубу, що поспішає до мене. Закриваю книгу й ставлю її назад на поличку.

– Перепрошую, сер, та, мабуть, мені доведеться попросити вас залишити цей кабінет.

Немає сорочки, немає взуття, та й обслуги немає.

– Добре, – кажу, підводячись.

Коли менеджер повертається до мене спиною, кров гупає мені у голову, і я зникаю. Приходжу до тями на підлозі нашої кухні. Дата – 2 березня 2002 року. Сміюся: завжди хотів так зробити.

19:21

Клер: Гомес проголошує промову:

– Любі Клер та Генрі, родичі та друзі, шановні присяжні… стривайте, викресліть це. Любі мої, у цей вечір ми зібралися тут, на берегах холостяцької землі, щоби помахати нашими хусточками до Клер та Генрі, які підіймаються на борт корабля «Сімейний Союз» та вирушають у довгу подорож. А поки що ми з сумом спостерігаємо, як вони прощаються з радощами холостяцького життя. Але ми впевнені, що ця розхвалена країна Шлюбного Благословення стане їхньою повноцінною адресою. Дехто з нас може навіть приєднатися до них у швидкому майбутньому, якщо не придумаємо спосіб, як цього уникнути. Отож тост: за Клер Ебшир Детембл, прекрасну мисткиню, що заслуговує на кожну дрібку щастя, котра випаде на її долю у цьому новому для неї світі! І за Генрі Детембла, збіса класного хлопця і везучого сучого сина! Нехай життєве море простягнеться перед вами гладке, наче скло! Попутного вам вітру! За щасливу пару! – і з цими словами Гомес перехиляється через стіл та цілує мене в губи. На якусь мить ловлю його погляд, але потім ця мить обривається.

20:48

Генрі: Ми вже розрізали та з’їли весільний торт. Клер уже кинула свій букет (його впіймала Шаріс), а я вже жбурнув підв’язку Клер (її впіймав Бен). Оркестр грає «Їдьте потягом „А“», люди танцюють. Я потанцював із Клер, Кімі, Алісією та Шаріс. Зараз танцюю з Гелен, яка дуже навіть гарно танцює, а Клер танцює з Гомесом. Кружляю Гелен та бачу Селію Етлі, яка намагається вклинитися до Гомеса, а той своєю чергою – до мене. Коли він вихром несеться із Гелен, я приєднуюся до натовпу біля шинквасу й спостерігаю, як Клер танцює з Селією. До мене приєднується Бен. Він п’є газовану воду. Замовляю собі тонік із горілкою. Бен начепив підв’язку Клер собі на руку, наче перебуває у траурі.

– Хто це? – запитує мене.

– Селія Етлі. Дівчина Інґрід.

– Дивно.

– Ага.

– А що з тим хлопцем, Гомесом?

– Що ти маєш на увазі?

Бен зирить на мене, а потім відвертається.

– Та не зважай.

22:23

Клер: Усе, кінець. Дорогою з клубу перецілувалися та наобіймалися з усіма, сіли та поїхали машиною, вимащеною кремом для гоління, за якою волочиться хвіст із консервних банок. Під’їхали до «Д’ю Дроп Ін» – маленького непоказного мотелю на Сілвер-Лейк. Генрі спить. Виходжу з авто, реєструюся, прошу чергового допомогти мені відвести Генрі до кімнати й кинути його на ліжко. Цей хлопець заносить наш багаж, витріщається на мою весільну сукню, на інертного Генрі та шкіриться до мене. Даю йому чайові, й він іде. Знімаю взуття з Генрі, послабляю його краватку. Знімаю свою сукню та розкладаю на кріслі.

Стою у ванній кімнаті, у нічній сорочці, тремчу від холоду. Чищу зуби. У дзеркалі бачу Генрі, який лежить на ліжку. Хропить. Випльовую зубну пасту та полощу рота. І раптом до мене доходить: це – щастя. Й усвідомлюю: ми одружилися. Що ж, у будь-якому разі, я – заміжня.

Вимкнувши світло, цілую Генрі на добраніч. Від нього тхне алкоголем і парфумами Гелен. Добраніч, добраніч, солодких тобі снів! І засинаю – без снів, проте щаслива.

Понеділок, 25 жовтня 1993 року (Генрі тридцять, Клер двадцять два)

Генрі: У наступний після весілля понеділок ми з Клер у Чиказькій міській раді, суддя реєструє наш шлюб. Свідками виступають Гомес і Шаріс. Після того всі йдемо вечеряти в «Чарлі Тротерс» – ресторан, який настільки дорогий, що саме його оформлення нагадує салон першого класу в літаку, чи якусь мінімалістську скульптуру. На щастя, хоча їжа тут на вигляд, як витвір мистецтва, проте смачна. Тільки-но з’являється якась страва, Шаріс відразу її фотографує.

– То як воно: бути заміжньою? – цікавиться вона.

– Почуваюся дуже заміжньою, – відповідає Клер.

– А ви можете продовжувати одружуватися, – жартує Гомес. – Спробуйте усі церемонії, які тільки існують: буддистську, нудистську…

– Слухайте, а може я якась «двоємужниця»? – припускає Клер, куштуючи щось фісташкового кольору, з кількома великими креветками, викладеними так, що нагадують короткозорих старців, які читають газету.

– Думаю, що можна дозволити собі одружитися з тією самою людиною стільки разів, скільки сам забажаєш, – вставляє Шаріс.

– А ти є такою людиною? – запитує мене Гомес.

Те, що я їм, укрите тонкими шматочками сирого тунця, який аж тане у роті. Перед тим як відповісти, ще деякий час насолоджуюся цією смакотою.

– Так, навіть більше.

У Гомеса раптом зіпсувався настрій, і він почав щось мимрити про філософію Дзен, але Клер усміхається мені та підіймає келих. Чаркуюся з нею: звучить та губиться у шумі ресторану чиста кришталева нота.

Що ж, ми одружені.

Частина 2

Крапля крові у мисці молока

– Що це? Любий, що це?

– Як нам це пережити?

– Що пережити?

– Це. У нас так мало часу. Ми ж проспимо увесь наш час!

– Ми можемо усамітнитися та прикидатися – це ж лише початок, – що у нас іще сила-силенна часу.

– А з кожним днем його ставатиме все менше. А потім і зовсім не буде.

– А ти би краще хотіла, щоб узагалі ніколи нічого не було?

– Ні. Це – саме те місце, куди я завжди приходжу. Відколи почався відлік мого часу. І коли я піду звідси, це й буде отой меридіан, у напрямку якого все плинуло до того і від якого все продовжить свій рух. Проте зараз, люба, ми – тут, ми – зараз, а ті, інші часи кудись собі пливуть.

А. С. Байєтт. Possession (Одержимість)

Сімейне життя

Березень 1994 року (Клер двадцять два, Генрі тридцять)

Клер: Отож ми одружилися. Перший час живемо у двокімнатній квартирі в будинку на дві сім’ї в Рейвенсвуді. Наша квартира сонячна; на підлозі пофарбований олійною фарбою паркет, на кухні – повно старезних ящичків та допотопних приборів. Ми купуємо безліч дрібниць, проводимо недільний час у «Крейт енд Барел», обмінюючи наші весільні подарунки. Замовляємо диван, та він не пролазить крізь двері, тож доводиться повертати його назад. Наша квартира – це лабораторія, у якій ми проводимо експерименти та дослідження один над одним. З’ясовуємо, що Генрі ненавидить, коли я, читаючи за сніданком газету, замислююсь і починаю собі постукувати ложкою об зуби. Доходимо спільного консенсусу: я можу слухати Джоні Мітчела, а Генрі – «Shaggs», але тільки наодинці. За Генрі закріплено обов’язок приготування їжі, я ж відповідаю за прання. Ніхто не виявляє бажання прибирати квартиру, тож наймаємо людину, яка те робить за нас.

Нас поглинає рутина. У Ньюбері Генрі працює від вівторка по суботу. Він прокидається о пів на восьму та готує собі каву. Потім натягує спортивний одяг та вирушає на пробіжку. Коли повертається – одразу ж іде в душ та одягається на роботу; я ж викочуюся з ліжка та теревеню з ним, поки він готує нам сніданок. Поснідавши, він чистить зуби та вибігає, щоб устигнути на метро. А я знов лягаю та ще десь годину дрімаю.

Коли знову прокидаюся – у квартирі тихо. Приймаю ванну, розчісуюсь та надягаю свою робу. Наливаю ще кави, йду до віддаленої спальні, яка слугує мені студією, та зачиняю за собою двері.

На зорі мого заміжнього життя мені доводиться сутужно в цій крихітній студії. Той простір, який можу назвати своїм, який не просякнутий Генрі, настільки тісний, що навіть ідеї мої стали дрібними. Я – мовби гусінь у паперовому коконі: скрізь ескізи скульптур, невеличкі рисунки видаються мушками, що пурхають біля вікна, розбивають свої крила лише для того, щоб вибратися з цього крихітного місця. Створюю макети, маленькі скульптури, ніби репетицію великих. З кожним днем нові ідеї виникають усе з більшим скреготом, ніби знають, що й так зависнуть, зачахнуть у своєму розвитку. Вночі мені сняться фарби, бачу вві сні, як занурюю руки у чан із целюлозним волокном. Мені сняться мініатюрні сади, але я – гігантського розміру, тому не можу там навіть кроку ступити.

Вважаю, найзахопливішим моментом у створенні мистецтва, та й у створенні будь-чого, є та мить, коли примарна, ілюзорна ідея стає чимось реальним, матеріальним, субстанцією у світі субстанцій. Цирцея, Ніоба, Артеміда, Атена, усі прадавні чародійки, – їм, мабуть, знайоме оце відчуття, коли вони перетворювали звичайних людей на фантастичних істот; цупили секрети чаклунів, знешкоджували цілі армії: о, дивіться, ось воно, це нове створіння! Можете називати його свинею, армією, лавром. Назвіть його мистецтвом. Та магія, яку я створюю зараз, – ще невеличка магія, дещо загальмована магія. Працюю щодня, але нічого не матеріалізується. Почуваюся Пенелопою, яка тче та розпускає.

А що ж Генрі, мій Одісей? Генрі – художник іншого штибу, художник, який щезає. Наше спільне життя у цій занадто малій квартирці відзначене короткочасними відлучками Генрі. Інколи він зникає якось непомітно: дорогою з кухні до коридору можу побачити одяг, який лежить купкою на підлозі. Можу зранку вставати з ліжка й побачити, що тече вода у душі, а у ньому ніхто не миється. Деколи це лякає. Якогось дня працюю собі у студії, коли раптом чую якийсь стогін за дверима, відчиняю їх, а там – Генрі, навкарачки, голий, у коридорі, з голови юшить кров. Він розплющує очі, бачить мене та зникає. Інколи я прокидаюсь посеред ночі, а Генрі немає. Зранку він розповідає про свої походеньки, як інші чоловіки розповідають своїм жінкам про свої сни: «Вночі був у бібліотеці Зельцер, у 1989 році», або: «У якомусь дворі тікав від німецької вівчарки, довелося вилізти на дерево», чи ж: «Стояв під дощем біля квартири моїх батьків, слухав, як мама співає». Чекаю, коли Генрі скаже, що бачив мене у моєму дитинстві, але поки що цього не стається. Ще дитиною я з нетерпінням очікувала приходу Генрі. Кожен його візит був для мене подією. А зараз кожна його відсутність – подія сумнівної важливості, його вилучення з нашого життя, пригода, про яку я почую лише тоді, коли мій шукач пригод матеріалізується, з нього або юшить кров, або він насвистує собі, або всміхається, або весь труситься. Тепер мені страшно, коли він не поруч.

Генрі: Живучи з жінкою, щодня чомусь навчаєшся. Нещодавно я дізнався, що ти ще не встигнеш вимовити «Ліквід Плумр»[49], а довге волосся вже заб’є стік у душі; що не варто вирізати статтю з газети, якщо дружина її ще не прочитала, навіть якщо цій газеті вже тиждень; що я – єдина людина у нашому помешканні на двох, хто стійко може їсти одне й те ж саме на вечерю три рази підряд; що навушники вигадали для того, щоби подружня пара могла вберегти себе від музичних крайнощів одне одного. (Як лише Клер може слухати «Cheap Trick»? Чому їй так подобаються «Eagles»? Мені цього ніколи не дізнатися, бо щоразу, як запитую її про це, вона стає в захисну позу. Як узагалі таке можливе, щоб жінка, яку я кохаю, не хотіла слухати «Musique du Garrot et de la Ferraille»?) Найважчим для мене є миритися з її бажанням усамітнитися. Часом, коли приходжу додому, Клер якась роздратована – розумію, що порушив хід її думок, увірвавшись у цю мрійливу тишу її дня. Інколи на її обличчі вираз «зачинених дверей»: вона увійшла у простір свого розуму і зачаїлася там, в’яжучи чи займаючись іще якимись справами. Відкрив для себе той факт, що Клер любить усамітнення. Але коли повертаюся зі своїх подорожей у часі, вона завжди з полегшенням зітхає.

Коли жінка, з якою живеш, – митець, кожен день ти матимеш сюрпризи. Клер перетворила другу спальню на дивовижну майстерню, наповнену невеликими скульптурами, кожен міліметр стіни зайнятий її рисунками. На поличках та шухлядах причаїлися котки дроту та мотки паперу. Скульптури нагадують мені паперових зміїв, або макети літаків. Якось увечері, щойно прийшов з роботи та збираючись готувати вечерю, стою у своєму костюмі та краватці у дверях її студії, кажу це Клер, а вона жбурляє ту скульптуру на мене; на диво, та досить добре летить. І вже за якусь мить стоїмо у протилежних кінцях коридору та метаємо ці скульптури одне в одного, перевіряючи їхні аеродинамічні властивості. Наступного дня, прийшовши додому, бачу, що зі стелі вітальні звисає ціла зграя птахів, яких Клер зробила з паперу та дротів. А ще через тиждень на вікнах нашої спальні з’являється купа якихось синіх матових абстрактних форм, які, коли сонце кидає свої промені на стіни кімнати, створюють проекцію неба для цих пташок. Дуже красиво. Наступного вечора знову стою у дверях її студії, спостерігаючи, як Клер закінчує рисувати чагарі з чорних ліній довкола маленької червоної пташки. Раптово починаю розуміти Клер, у її маленькій кімнатці, заваленій тим її господарством, усвідомлюю, що цим вона намагається щось сказати. І я знаю, що саме маю зробити.

Середа, 13 квітня 1994 року (Клер двадцять два, Генрі тридцять)

Клер: Чую, як Генрі повертає ключ у шпарині вхідних дверей. Коли він заходить у квартиру, виходжу зі своєї студії. На моє здивування, бачу в його руках телевізор. Ми його не мали, бо Генрі не може його дивитися, а мені не цікаво дивитися самій. Цей чорно-білий телевізор старий, маленький, увесь укритий пилюгою, зі зламаною антеною.

– Привіт, люба, я вдома, – промовляє Генрі та ставить телевізор на обідній стіл.

– Фу, він брудний, – фиркаю я. – Ти знайшов його десь у провулку?

– Ні, купив у «Юнік». Десять баксів, – ображено відповідає Генрі.

– Для чого?

– Сьогодні буде одна передача. Подумав, що нам слід її подивитися.

– Але… – починаю, та навіть гадки не маю, що ж це за така передача, через яку Генрі готовий ризикувати.

– Усе нормально. Я не дивитимусь її. Хочу, щоб ти це зробила.

– А-а-а… Яка це передача? – не можу вловити суті.

– Це сюрприз. Вона йтиме о восьмій.

Поки вечеряємо, телевізор стоїть на підлозі у вітальні. Генрі відмовляється давати будь-які відповіді стосовно передачі й постійно дражнить мене своїми запитаннями, на кшталт: що би я зробила, якби мала величезну студію.

– А для чого? У мене є моя комірчина. Може, займуся оріґамі.

– Ну ж бо, я серйозно.

– Не знаю, – розмірковую, накручуючи локшину на виделку, – я би кожен свій макет робила у сто разів більшим. Я би рисувала на картоні розміром десять на десять футів. Я би пересувалась на роликах з одного кінця студії в інший. Я би встановила величезні чани, а ще японські осушувальні системи, десятифунтову мішалку Рейна… – мене вже захопив уявний образ цієї примарної студії, але потім пригадую свою реальну студію і аж здригаюся. – Ну, якось, мабуть, так.

Ми непогано справляємося на зарплату Генрі та на відсотки з мого трастового фонду. Проте для того, щоб дозволити собі мати справжню студію, мені би довелося піти на роботу, а в такому випадку часу на студію вже би не залишалося. Замкнене коло. Всім моїм друзям-митцям катастрофічно не вистарчає або грошей, або часу, або того й іншого. Шаріс удень працює над програмним забезпеченням для комп’ютерів, а вночі – над мистецтвом. Наступного місяця вони з Гомесом одружуються.

– Що подаруємо Гомесам на весілля?

– Га? О, не знаю. Може, подаруємо їм усі ті кавові апарати, які нам надарували?

– Ми поміняли їх на мікрохвильову та хлібопічку.

– А, так. Гей, уже майже восьма година. Хапай свою каву, пішли у вітальню.

Генрі відсовує крісло та тягне телевізор, а я несу до вітальні наші горнята з кавою. Він ставить телевізор на журнальний столик. Після метушні біля подовжувача та кнопок, умощуємося на канапу та дивимось рекламу водяного ліжка на дев’ятому каналі. Таке враження, що у виставковій залі сніжить.

– Чорт, – дратується Генрі, кидаючи погляд на екран. – У «Юніку» він працював краще.

На екрані мигає логотип лотереї Іллінойсу. Генрі нишпорить у кишені своїх штанів та протягує мені невеличкий клаптик паперу.

– Тримай.

Це лотерейний квиток.

– О, Боже! Ти ж не…

– Ш-ш, дивися.

Представники лотереї, – серйозні чоловіки у костюмах, – дуже помпезно оголошують номери на вибраних у довільному порядку кульках, і ті один за одним з’являються на екрані. 43, 2, 26, 51, 10, 11. Певна річ, вони збігаються з цифрами на квитку, який у моїй руці. Представники лотереї вітають нас. Ми щойно виграли вісім мільйонів доларів.

Генрі вимикає телевізор.

– Вдалий трюк, правда? – всміхається він.

– Навіть не знаю, що на це сказати.

Генрі розуміє, що я не стрибаю від щастя.

– Просто скажи: «Дякую, любий, за ті бакси, що так необхідні нам для купівлі будинку». Цього мені буде досить.

– Але… Генрі… це ж не справжнє…

– Справжнісіньке. Це справжній лотерейний квиток. Якщо візьмеш його до «Кетц Делі», Міні міцно тебе обійме, а штат Іллінойс випише справжній чек.

– Але ти знав.

– Ну, так. Звичайно. Потрібно було просто глянути у завтрашню «Тріб’юн».

– Ми не можемо… це – обман.

Генрі драматично плескає себе по лобу.

– Який же я дурний! Я ж зовсім забув, що ти вважаєш, що краще купити квитки, не маючи жодного уявлення, які випадуть цифри. Що ж, це можна виправити, – з цими словами він іде до кухні та повертається з коробкою сірників. Запалює сірник та підносить до нього квиток.

– Ні!

Генрі задмухує сірника.

– Це не має жодного значення, Клер. Ми могли би вигравати у лотерею щотижня протягом цілого року, якби захотіли. Та якщо у тебе з цим проблеми, то нічого страшного, обійдемося.

У кутику білет дещо підгорілий. Генрі сідає біля мене на диван.

– От що я тобі скажу. А чому тобі відмовлятися від нього? Якщо захочеш перевести у готівку, ми це зробимо; якщо вирішиш віддати його першому ж безхатьку, який трапиться тобі дорогою, – ти й це маєш право зробити…

– Це не чесно.

– Що не чесно?

– Ти не можеш перекласти на мене таку велетенську відповідальність.

– Я буду щасливим від будь-якого твого рішення. Якщо вважаєш, що ми розводимо на бабки штат Іллінойс, бабки, які вони витягнули шляхом махінацій у працьовитих лохів, тоді просто забудьмо про це. Впевнений, ми щось інше придумаємо, як заробити тобі на більшу студію.

Ох, більша студія. До мене дійшло. Яка ж я дурепа! Генрі міг би вигравати лотерею у будь-який час! Але ж він ніколи навіть не намагався, бо це – ненормально. Він вирішив відкинути свою фанатичну відданість ідеї жити життям нормальної людини лише для того, щоб у мене була студія, достатньо велика для катання по ній на роликах. А я невдячна!

– Клер? Спустись на землю, Клер…

– Дякую, – відрубую.

– Чи це означає, що ми переведемо цей квиток у готівку? – перепитує Генрі, підіймаючи брови.

– Не знаю. Це означає: «дякую».

– Будь ласка. – Незручна тиша. – Гей, а що по телевізору?

– Сніг.

Генрі сміється, встає та стягує мене з дивана.

– Ну ж бо, ходімо та витратимо наші нечесні статки.

– А куди підемо?

– Не знаю. – Генрі відчиняє шафку в коридорі та подає мені жакет. – Гей, а купімо Шаріс та Гомесу на весілля автівку.

– Здається, вони подарували нам бокали для вина.

Скачемо сходами вниз. На вулиці – прекрасна весняна ніч. Стоїмо на тротуарі перед нашим будинком. Генрі бере мою руку, дивлюсь на нього, підіймаю наші переплетені руки, і Генрі кружляє мене. Невдовзі ми вже танцюємо на Бел-Плейн-авеню, без музики, лише під гул машин, що зі свистом мчать повз нас, та звук нашого сміху. Аромат квітучих вишень огортає нас, цвіт опадає, мов сніг, а ми танцюємо під деревами.

Середа, 18 травня 1994 року (Клер двадцять два, Генрі тридцять)

Клер: Намагаємося купити будинок. Купівля будинку – дивовижне явище. Люди, які за жодних обставин ніколи би не запросили вас до свого дому, тепер зустрічають вас із широко розчиненими дверима, дозволяють нишпорити по своїх закапелках, висловлювати свої судження щодо шпалер, цілеспрямовано розпитувати про водовідведення.

Ми з Генрі по різному оглядаємо будинки. Я повільно проходжуюся, розглядаю дерев’яні конструкції, різні побутові прибори та техніку, цікавлюся опаленням, перевіряю, чи, бува, не течуть труби у підвалі. А Генрі щоразу прямує до задньої частини будинку, виглядає з вікна та мотає до мене головою. Наш ріелтор Керол вважає, що він – лунатик. Я ж запевняю її, що він – фанатик садівництва. Провівши так увесь день, їдемо додому з офісу Керол. Мене дуже непокоїть навіжений підхід Генрі у виборі нашого дому. Тому запитую його, але ввічливо:

– Що, в біса, ти витворяєш?

– Ну, – нерішуче промовляє він, – не був упевнений, чи ти хочеш це знати… Я був у нашому майбутньому будинку. Не знаю, коли, але був – буду – чудового осіннього дня, десь під вечір. Стояв біля вікна у задній частині будинку, біля того невеличкого, з мармуровим покриттям столика, який дістався тобі від бабусі, та через увесь задній двір дивився на вікно цегляного будинку, який, здається, був твоєю студією. Ти перекладала аркуші паперу. Вони були голубими. Щоб волосся не заважало, ти пов’язала жовту бандану, на тобі був зелений светр та твій звичний резиновий фартух, ну і все таке. На подвір’ї – альтанка з винограду. Я там був хвилин десь зо двадцять. Тому просто намагаюся відтворити той спогад, той вигляд нашого будинку. І коли у мене вийде, тоді зрозумію: так, це – наш дім.

– О, Боже! Чому ти мені цього не розповідав? Тепер я почуваюся повною дурепою.

– О, ні. Не треба. Просто, думав, що тобі сподобається вибирати нам дім звичайним способом. Ну, ти так ретельно підійшла до цього всього, перечитала усі ті книжки, як правильно вибирати собі помешкання… І я подумав, що тобі це подобається, ну, розумієш, вибирати, а не просто прийняти його, як неминучий факт.

– Комусь же потрібно запитувати про терміти, азбест, трухлявість, насоси для відкачування стічних вод…

– От, власне! Тож, давай, нехай усе йде, як ішло. Якщо кожен вибиратиме за своїми критеріями, ми однозначно дійдемо спільного рішення.

І нарешті це стається. Хоча, до того трапилося кілька напружених епізодів. Дорожезна будівля на Іст-Роджерс-Парк вражає мене аж до глибини душі. Він у моторошному кварталі у північній частині міста. Це – великий особняк, монстр у вікторіанському стилі, настільки великий, що там може жити сім’я із дванадцяти осіб разом зі своєю обслугою. Навіть не запитуючи, я вже знаю, що це – не наш будинок. Генрі ще навіть не зайшов усередину, а вже збіса наляканий ним. Задній двір – це стоянка великої аптеки. Всередині ще є залишки дійсно прекрасного будинку: високі стелі, каміни з мармуровим облицюванням, різьблене дерево…

– Будь ласка, – лащуся, – він неймовірний.

– Так, неймовірний – правильне слово. Тут нас щотижня ґвалтуватимуть та грабуватимуть. Плюс, тут необхідна повна реставрація: заново провести електрику, відремонтувати водостічну систему, зайнятися опаленням, можливо навіть новий дах… Це не те.

Його голос вирішальний. Саме Генрі бачив наше майбутнє, і в його плани не входить щось у ньому змінювати. Пару днів дуюся на нього. Генрі веде мене в суші-бар.

– Дитинко! Любове моя! Серце мого серця! Поговори зі мною.

– Я з тобою не розмовлятиму!

– Знаю. Але ж ти дуєшся. А мені не подобається, коли на мене дуються, особливо, коли у цьому немає здорового глузду.

Приходить офіціантка, й ми поспіхом обговорюємо наше меню. Не хочу сперечатися тут, у «Кацу», моєму улюбленому суші-ресторані, у місці, в яке ми часто приходимо. Думаю, саме на це Генрі й розраховує, а ще й на те істинне щастя, що мене огортає, коли їм суші. Так, він хотів мене задобрити. Замовляємо салат зі шпинату з кунжутною заправкою, морську капусту, товсті роли, роли з огірком та вражаючий асортимент різноманітних сирих продуктів на рисових прямокутничках. Кіко, офіціантка, зникає з нашим замовленням.

– Я не злюсь на тебе.

Це правда, але не чиста.

– Добре, – приймає Генрі, але підіймає брову, – добре. А що ж тоді не так?

– А ти точно знаєш, що місце, у якому був, – справді наш будинок? А якщо ти помиляєшся, і ми відмовимося від чогось, дійсно класного лише тому, що там немає потрібного тобі вигляду заднього двору?

– Там було багато наших речей, тому це не міг бути не наш будинок. Припускаю, що він, можливо, не перший наш будинок – не мав змоги бути поряд тебе, щоб зрозуміти твій вік. Здається, ти ще була досить молода, але можливо, просто гарно збереглася. Та можу поклястися, що він дійсно милий. Окрім того, хіба ж це не чудово, коли твоя студія – у задньому дворику?

– Так, – зітхаю, – чудово. Боже! Як би я хотіла, щоб ти зміг зняти на відео хоча би деякі з отих твоїх екскурсій! Дуже хотілось би побачити цей будинок. А ти не міг підглянути адресу, поки там був?

– Вибач. Мав мало часу.

Інколи я б усе віддала, щоб залізти в голову Генрі та проглянути його пам’ять, наче кінофільм. Пам’ятаю, як уперше навчилася користуватися комп’ютером. Мені було чотирнадцять, а Марк намагався навчити мене малювати на своєму «Макінтоші». Вже десять хвилин по тому мені хотілося запхати руки в екран та дістатися до того, що там було, наче та річ – реальна. Люблю робити усе власноруч, доторкатися до матеріалу, бачити кольори. А ця купівля будинку зводить мене з розуму. Наче керувати пультом однією з тих жахливих машинок. Вони у мене завжди в’їжджають у стіну. Навмисне.

– Генрі, а ти не проти, якщо я сама шукатиму наш будинок?

– Ні, думаю, ні. – Здається, йому дещо неприємно. – Якщо ти справді цього хочеш.

– Що ж, ми в будь-якому випадку оселимось у тому будинку, правда? Тобто це ж нічого не змінює, так?

– Так. Добре, не зважай на мене. Але більше не ведися на різні гадючники, гаразд?

Десь місяць по тому та після двадцяти переглянутих будинків зрештою знаходжу той, що нам потрібен. Він на Ейнслай, по Лінкольн-сквер. Це одноповерховий будинок з верандою, збудований з червоної цегли ще у 1926 році. Керол відкриває ключницю та бореться з замком. Коли двері нарешті відчиняються, у мене перехоплює подих через відчуття, що все сходиться… Відразу йду до вікна, що в задній частині будинку, визираю у двір, і – ось вона, моя майбутня студія, а ось і виноградна альтанка. Обертаюся, а Керол дивиться на мене, у погляді читається запитання.

– Купуємо, – впевнено повідомляю.

Сказати, що вона здивована, – нічого не сказати.

– А решту будинку не хочете оглянути? А чоловік?

– О, він уже його бачив. Але, так, звичайно, огляньмо його.

Субота, 9 липня 1994 року (Генрі тридцять один, Клер двадцять три)

Генрі: Сьогодні ми переселялися. Весь день був спекотним. Коли вантажники зранку підіймалися сходами до нашої квартири, їхні сорочки поприлипали до тіла, проте вони посміхалися, бо відразу присікли, що двохкімнатна квартира – не велике діло, і вони впораються вже до обіду. Посмішки зійшли з їхніх облич, коли зайшли у вітальню та побачили важкі вікторіанські меблі Клер та мої сімдесят вісім коробок з книгами. Вже темно, а ми з Клер усе ще бродимо нашим будинком, доторкаючись до стін, обмацуючи вишневі підвіконня. Босі ноги чалапають дерев’яною підлогою. Напускаємо воду у ванну, що стоїть на вигнутих ніжках, умикаємо та вимикаємо конфорки на важкій газовій плиті «Юніверсал». Світло не вмикаємо, крізь брудні зашторені вікна на порожній камін розливається вуличне освітлення. Клер ходить з кімнати в кімнату, пестить свій дім – наш дім. Ходжу за нею назирці, дивлюсь, як вона відчиняє шафи, вікна, комірчини. У їдальні вона стає навшпиньки, кінчиком пальця дотягується до світильника з матовим склом. Знімає сорочку. Проводжу язиком по її грудях. Будинок огортає нас, дивиться на нас, пильно розглядає, коли ми вперше займаємося у ньому коханням, уперше з багатьох наступних разів, а потім, коли виснажені лежимо на голій підлозі, оточені коробками, я нарешті відчуваю, що ми знайшли свій дім.

Неділя, 28 серпня 1994 року (Клер двадцять три, Генрі тридцять один)

Клер: Неділя, дуже спекотний і вологий день. Генрі, Гомес та я вештаємося Еванстоном. Ранок провели в Лайтгауз-Біч, розважаючись на озері Мічиґан та підсмажуючись на сонці. Гомес хотів, щоб його закопали у пісок, і ми з Генрі надали йому таку послугу. З’їли канапки, подрімали. А тепер спускаємося тінистою стороною по Черч-стрит, ласуємо морозивом, ледве тягнемо ноги під сонцем.

– Клер, у твоєму волоссі повно піску, – зауважує Генрі.

Зупиняюсь, нахиляю голову й вибиваю рукою волосся, мов килим. Таке враження, що з волосся вилітає цілий пляж.

– У моїх вухах купа піску. І в тих місцях, про які не гоже говорити, – також, – вставляє Гомес.

– Я з радістю лупну тебе по чолу, але решту тобі доведеться робити самотужки, – жартую.

Дує легенький бриз, підставляємо йому лиця. Заколюю волосся на маківці, мені відразу стає легше.

– Чим будемо далі займатися? – запитує Гомес.

Ми з Генрі переглядаємося.

– «Книжкова Алея», – в унісон відповідаємо.

– О, Боже, – стогне той, – тільки не книгарня. Боже, Діво Маріє, зжальтеся над своїм нікчемним слугою…

– Отже, «Книжкова Алея», – блаженно промовляє Генрі.

– Тільки пообіцяйте мені, що ми там пробудемо не більше, ну, скажімо, трьох годин…

– Гадаю, вони зачиняються о п’ятій, – заспокоюю його, – а зараз уже о пів на третю.

– Ти можеш сходити на пиво, – пропонує Генрі.

– Думав, що в Еванстоні заборонили спиртні напої.

– Ні, уже все нормально. Якщо доведеш, що ти – не член Асоціації Молодих Християн, вони тобі продадуть.

– Краще піду з вами. Один за всіх, і всі за одного.

Звертаємо на Шерман, проходимо повз колишній «Маршал Філд», нині тут магазин спортивного взуття, повз колишній «Версіті Сіетр», тепер це «Ґеп». Повертаємо до алеї, що простягається між квітковою крамницею та взуттєвою майстернею, і тут – о, диво! – «Книжкова Алея». Відчиняю двері, й ми заходимо у тьмяний прохолодний магазин – враження, ніби потрапили в минуле.

За маленьким брудним столом сидить Роджер та розмовляє з рум’яним сивочолим джентльменом про щось, на кшталт камерної музики. Побачивши нас, усміхається й промовляє:

– Клер, у мене є дещо, тобі сподобається.

Генрі рушає до віддаленої частини магазину, де розташована всіляка букіністична всячина. Гомес безцільно тиняється магазином, зиркаючи на дивні маленькі штучки, які розіпхали по стелажах: у відділі «Вестерни» – сідло, в «Детективах» – капелюх а-ля Шерлок Голмс. У відділенні «Дитяча література» він бере льодяник з великої чаші для солодощів, навіть не думаючи про те, що ці льодяники вже роками там валяються і можуть бути небезпечними для здоров’я. Книжка, яку Роджер приберіг для мене, – голландський каталог декоративного паперу з прикріпленими поміж сторінками взірцями. Відразу ж розумію, що це – знахідка, тому кладу її на столик біля прилавка й починаю набирати собі книжок. Відтак уважно вивчаю полички, вдихаючи густий припорошений запах паперу, клею, старих килимів та дерева. Бачу Генрі, що сидить на підлозі у відділі «Мистецтво», на колінах розгорнута якась книжка. Він засмаг на сонці, волосся стирчить урізнобіч. Рада, що постригся: з коротким волоссям більше подібний до себе. Дивлюсь, як він тягнеться рукою, щоб накрутити собі на палець пасмо волосся, згадує, що воно закоротке, та чухає вухо. Хочу до нього доторкнутися, покуйовдити його кумедне волосся, що стирчить у всі боки, але натомість відвертаюся та зариваюсь у відділенні «Подорожі».

Генрі: Клер стоїть біля велетенського стосу нових книжок у головній залі. Роджер не дуже любить, коли люди крутяться біля ще не оціненого товару, але, як я помітив, Клер він дозволяє робити у своєму магазині все, що їй заманеться. Вона схилила голову над невеличкою червоною книжкою. Її волосся намагається вирватись із закрученого вузлика, а бретелька на сарафані злетіла з плеча, і стало помітно купальник. Це так зворушливо й має наді мною магічну силу: відчуваю нагальну потребу підійти до неї, доторкнутися та, якщо би ніхто не дивився, навіть куснути. Та з іншого боку, не хочу, щоб ця мить минула. І раптом помічаю Гомеса, котрий стоїть у відділенні «Детективи» та дивиться на Клер такими очима, що повністю віддзеркалюють мої власні почуття, і я розумію…

Цієї ж миті Клер підіймає голову:

– Генрі, дивися: Помпеї.

Протягує мені книжечку з художніми листівками, щось у її голосі промовляє: «Бачиш, я обрала тебе». Підходжу до неї, обіймаю за плечі, поправляю бретельку. Обертаюсь до Гомеса: той відвернувся й уважно розглядає твори Агати Крісті.

Неділя, 15 січня 1995 року (Клер двадцять три, Генрі тридцять один)

Клер: Мию посуд, Генрі нарізає кубиками зелений перець. Цього раннього недільного вечора сонце вже заходить, являючи рожеву заграву на січневий сніг, що лежить у нашому дворі. Ми готуємо чилі, наспівуючи «Жовтий підводний човен»:

Там, у місті, де я народився,

Жив собі один моряк…

На плиті шкварчить цибуля на пательні. Співаючи рядок: «А наші друзі всі на палубі», раптом чую лише свій голос. Обертаюся та бачу, що одяг Генрі скинутий на купу, а ніж лежить на підлозі. Половинка перцю легенько похитується на кухонній дошці.

Вимикаю газ і накриваю цибулю. Сідаю біля цього одягу та підбираю його – він усе ще зберігає тепло тіла Генрі.

Ось так і сиджу, тримаючи його в руках, поки це вбрання не вивітрило тепло Генрі. Потім встаю й рушаю до нашої спальні, акуратно складаю одяг та кладу його на ліжко. Продовжую готувати вечерю, стараюсь, як лише можу. Вечеряю наодинці, очікуючи та роздумуючи.

П’ятниця, 3 лютого 1995 року (Клер двадцять три, Генрі тридцять один і тридцять дев’ять)

Клер: Гомес, Шаріс, Генрі та я сидимо за нашим обіднім столом та граємо «Запудрювач мізків сучасного капіталіста». Цю гру придумали Шаріс із Гомесом. Граємо її на полі від «Монополії». Тут потрібно відповідати на запитання, отримувати бали, збирати гроші та заробляти на інших. Зараз черга Гомеса. Він кидає кубик, йому випадає «шістка», і він стає на «Благодійний фонд». Витягує картку зі стосу запитань.

– Добре. Від якого сучасного технологічного винаходу ви би відмовилися на благо суспільства?

– Телебачення, – висловлюю свою думку.

– Кондиціонер для білизни, – вставляє Шаріс.

– Детектори руху! – ледь не з піною біля рота вигукує Генрі.

– А я думаю – порох.

– Важко назвати його сучасним винаходом, – заперечую.

– Добре. Конвеєрна лінія збірки.

– Двох відповідей не можна, – виправляє Генрі.

– Мені можна. Що за бездарна відповідь: «детектори руху»?

– Я вже досхочу наївся тими детекторами у книгосховищах Ньюбері. Цього тижня мене вже двічі закидало у книгосховище після робочого дня. А як тільки-но потраплю туди, охоронець тут як тут, перевіряє, що там. Це просто бісить!

– Не думаю, що відсутність детекторів руху надто вплине на пролетаріат. Ми з Клер отримуємо по десять балів за правильну відповідь, Шаріс – п’ять балів за креативність, а Генрі повинен повернутись на три ходи назад за те, що ставить особисті потреби вище громадських.

– Це ж мене відкидає на «Старт». Гей, банкіре, віддай мені мої двісті баксів.

Шаріс віддає йому гроші.

– Як шкода, – бідкається Гомес, а я всміхаюсь йому.

Тепер моя черга. У мене випадає «чотири».

– Автосалон «Парк-плейс». Купую.

Для того щоб купити хоч щось, я повинна дати правильну відповідь на запитання. Генрі тягне картку з купки «Шанс».

– З ким би ти хотіла повечеряти і чому: Адамом Смітом, Карлом Марксом, Розою Люксембурґ, Аланом Ґрінспеном?

– З Розою.

– Чому?

– Найцікавіша смерть.

Генрі, Шаріс та Гомес радяться між собою та погоджуються, що я можу купити автосалон. Даю Шаріс гроші, і вона передає мені картку автосалону. А зараз Генрі кидає кубика та потрапляє на «Податок на прибуток», у якого свої окремі спеціальні карточки. Ми всі напружуємося та насторожуємося. Він читає завдання.

– Великий прорив.

– Чорт.

Усі передаємо Шаріс картки на нашу нерухомість, і вона кладе їх, разом зі своїми надбаннями, до «Банківської власності».

– Ой, щось забагато за один лише автосалон.

– Вибач. – Генрі перескакує своєю фішкою половину поля та спиняється на «Сейнт-Джеймс». – Купую.

– Мій бідний «Сейнт-Джеймс», – квокче Шаріс.

Витягую картку з купки «Вільне паркування».

– Який сьогодні обмінний курс японської єни до долара?

– Жодного уявлення. А звідки таке запитання?

– Від мене, – посміхається Шаріс.

– А яка правильна відповідь?

– 99,8 єн за один долар.

– Добре. Не буде «Сейнт-Джеймса». Твоя черга.

Генрі передає кубик Шаріс. Вона викидає «чотири», та йде до «В’язниці». Витягає картку зі своїм злочином: несанкціоновані операції біржових посередників із використання конфіденційної інформації. Сміємося.

– Це, швидше, про вас, друзі, – зауважує Гомес.

Ми з Генрі скромно посміхаємося: днями ж бо зірвали куш на фондовій біржі. Щоби вийти з «В’язниці», Шаріс потрібно відповісти на три запитання. Гомес витягує картку з купки «Шанс».

– Перше запитання: назви двох відомих художників, з якими Троцький спілкувався у Мексиці.

– Дієґо Рівера та Фріда Кало.

– Добре. Друге запитання: скільки «Найк» платить своїм в’єтнамським працівникам за день, щоби вони виготовляли страшенно дорогі кросівки?

– О, Боже… Не знаю… три долари? Десять центів?

– Твоя відповідь?

З кухні долинуло якесь страшне бабахання. Зіскакуємо зі своїх місць, однак Генрі так настійливо наказує нам сидіти, що ми скоряємось. А сам він біжить до кухні. Шаріс із Гомесом заціпеніло дивляться на мене. Хитаю головою:

– Не знаю.

Утім, я знаю. Чую приглушений шум голосів та стогін. Шаріс з Гомесом завмерли, вслуховуючись. Встаю і тихо йду до Генрі.

Він на підлозі, стоїть на колінах і прикладає кухонний рушничок до голови голого чоловіка, що лежить на лінолеумі. Це, звичайно, Генрі. Дерев’яна шафка з посудом лежить на підлозі, склянки побилися, а всі тарілки порозліталися та розбились ущент. Генрі лежить посередині цього всього безладу, на ньому купа друзок, юшить кров. Обидва Генрі дивляться на мене, один – жалібно, інший – настійливо. Стаю на коліна навпроти Генрі, схиляюся над іншим Генрі.

– Звідки йде кров? – шепочу.

– Думаю, з голови, – шепоче у відповідь Генрі.

– Викличмо «швидку», – пропоную, збираючи скалки з його грудей.

Він заплющує очі й промовляє:

– Не треба.

Відкидаю цю ідею.

– Туди мене через коліно! – з дверей лунає Гомесів голос.

За ним навшпиньки стоїть Шаріс, намагаючись щось побачити через його плече.

– Ого! – шоковано вигукує вона, прошмигуючи повз Гомеса.

Генрі накидає рушник на геніталії свого двійника.

– О, Генрі, за це не хвилюйся! Мені позували стоп’ятсот моделей…

– Хочу хоч щось зберегти в таємниці, – гаркає Генрі.

Шаріс сахається, наче він її вдарив.

– Слухай, Генрі… – підвищеним тоном звертається Гомес.

Не можу мислити у цій атмосфері.

– Будь ласка, заткніться, всі! – вимагаю від них, уже дратуюсь.

На моє здивування, вони замовкають.

– Що сталось? – запитую Генрі, який лежить на підлозі, скорчений, та намагається не ворушитися.

Він розплющує очі, та перед тим, як відповісти, деякий час пильно дивиться на мене.

– За кілька хвилин мене вже не буде, – зрештою тихо промовляє. Дивиться на Генрі. – Хочу випити.

Генрі зривається та приносить склянку «Джек Деніелз». Підтримую голову Генрі, він випиває десь третину.

– І це мудро? – запитує Гомес.

– Не знаю. Байдуже, – з підлоги запевняє його Генрі. – Боляче, як у пеклі. – Важко дихає. – Назад! Заплющте очі.

– Для чого? – починає Гомес.

Генрі б’ється у конвульсіях, наче крізь нього пропускають електричний струм. Його голова дуже труситься, він волає:

– Клер!

Заплющую очі. Лунає звук, наче розривають простирадла, проте набагато гучніше, відтак каскадом розлітаються склянки й порцеляновий посуд. Генрі зникає.

– О, Боже! – Шаріс приголомшена.

Ми з Генрі вирячились одне на одного. То був не той Генрі. То був жорстокий та гидкий Генрі. Що з тобою коїться? З його сполотнілого лиця помітно, що він також не розуміє. Дивиться, чи у віскі немає шматків скла, й випиває його до дна.

– А що з усіма цими склянками? – вимагає пояснень Гомес, акуратно змахуючи з себе можливі залишки битого скла.

Генрі встає, подає мені руку. Він весь вимащений кров’ю, на ньому друзки від глиняного посуду та кришталю. Піднімаюсь і дивлюсь на Шаріс. На її лиці значний поріз – щокою, немов сльоза, стікає велика крапля крові.

– Усе, що не є моїм тілом, залишається, – пояснює Генрі.

Показує їм діру від зуба, який йому довелося вирвати, бо пломба з нього постійно вилітала під час переміщень у часі.

– У який би я зараз не повернувся час, на мені не буде битого скла, нікому не доведеться сидіти з пінцетом та витягувати його з мене.

– Їм не доведеться, а нам – так, – зауважує Гомес, акуратно виймаючи скалку з волосся Шаріс. І він каже правду.

Бібліотечна наукова фантастика

Середа, 8 березня 1995 року (Генрі тридцять один)

Генрі: Граємо з Метом у хованки між стелажами відділу «Спеціальні зібрання». Він розшукує мене: нам потрібно проводити майстер-клас із каліграфії для однієї з піклувальниць бібліотеки Ньюбері та її клубу «Жіночі листи». Ховаюся, бо перед тим, як він мене знайде, хочу нап’ялити на себе одяг.

– Ну ж бо, Генрі, вони чекають! – гукає Мет десь із відділу «Ранні американські плакати». Натягую на себе штани у відділі «Французькі художники двадцятого сторіччя».

– Ще хвильку: хочу дещо знайти! – кричу йому у відповідь.

А сам міркую, що для таких ситуацій непогано було би навчитися черевомовленню. Метовий голос чується ближче.

– Знаєш, у місіс Конелі будуть кошенята. Добре, забудь, йдемо вже звідсіля. – Він просовує голову в той ряд, де я саме застібаю ґудзики на сорочці. – Що ти робиш?

– Що?

– Ти знову бігав поміж стелажами голяка, так?

– Е-е, може, – намагаюсь надати байдужості своєму голосу.

– Ісусе Христе, Генрі! Дай мені візок.

Мет хапає завалений книгами візок та відкочує його до читального залу. Масивні металеві двері відчиняються та зачиняються. Натягую шкарпетки та взуття, зав’язую краватку, струшую пил з піджака та одягаю його. Виходжу до читального залу та бачу Мета, який схилився над довгою партою. Його оточують багаті пані середнього віку. Починаю оповідати про різноманітні типи почерків, які можна побачити у книзі геніального Рудольфа Коха. Мет розкладає течки зі зразками та сипле різними мудрими висловами про Коха. Під кінець семінару розумію, що цього разу він, мабуть, не вбиватиме мене. Втішені пані шкандибають обідати, а ми з Метом метушимося біля столу, складаючи книги до їхніх коробок і на візочок.

– Вибач, що запізнився, – перепрошую.

– Якби ти не був таким професіоналом своєї справи, – відказує він, – ми би вже давно тонували тебе та використали у якості палітурки до «Маніфесту нудистів».

– Такої книжки не існує.

– Хочеш посперечатися?

– Ні.

Повертаємо візок до стелажів і починаємо розкладати на полички течки та книжки. Відтак купую Метові обід у «Б’ю Тай». Навіть якщо мені не забуто, то принаймні усе пробачено.

Вівторок, 11 квітня 1995 року (Генрі тридцять один)

Генрі: У бібліотеці Ньюбері є один проміжок між сходами, якого я побоююсь. Він розташований у східному крилі довгого коридору й тягнеться через усі чотири поверхи, відділяючи читальні зали від книгосховищ. Не можна сказати, що він величний, на відміну від основних сходів зі своїми мармуровими сходинками та гравірованими балюстрадами. Там немає вікон, лише флуоресцентні лампи, стіни зі шлакобетонних блоків, бетонні сходи з жовтими сигнальними смужками. На кожному поверсі – металеві двері без вікон. Утім, не це мене лякає. Клітка – ось те, від чого мені стає лячно.

Клітка висотою в чотири поверхи простягається у центрі цього отвору. З першого погляду можна подумати, що це – шахта ліфту, але там його немає, і ніколи не було. Здається, у Ньюбері не знайдеться жодної людини, яка би знала, для чого ця клітка, чи хоча би навіщо її встановили. Припускаю, що для того, щоб люди не падали зі сходів і не ламали собі кісток. Клітка пофарбована у бежевий колір та зроблена зі сталі.

Коли вперше прийшов сюди працювати, Кетрін поводила мене по всіх щілинах та закапелках. З гордістю демонструвала мені книгосховище, залу з артефактами, кімнату без цільового призначення у східному крилі, де Мет практикується у співах; страшенно брудний кабінет МакАлістера, приміщення для наукової діяльності аспірантів, їдальню для персоналу.

Коли Кетрін відчинила двері до цього отвору, дорогою до архіву, на якусь мить я запанікував. Побіжно глянув на перехрещені дроти клітки й відсахнувся, як норовистий кінь.

– Що це? – запитав у Кетрін.

– А, та це клітка, – безпечно відповіла вона.

– Це ліфт?

– Ні, просто клітка. Не думаю, що вона виконує якусь функцію.

– А, – протягнув я, підходячи до неї та заглядаючи всередину. – А там, унизу, є двері?

– Ні, всередину неможливо влізти.

– А-а.

Відтак ми піднялися сходами та продовжили оглядини. Відтоді я уникав користуватися тими сходами. Намагаюсь не думати про цю клітку, не хочу забивати собі нею баки; подумаєш, – клітка! Втім, якщо коли-небудь там опинюся під час своїх мандрівок, то не зможу звідти вибратися.

П’ятниця, 9 червня 1995 року (Генрі тридцять один)

Генрі: Матеріалізуюся на підлозі службової вбиральні для чоловіків, що на четвертому поверсі бібліотеки Ньюбері. Мене вже кілька днів не було, блукав у 1973 році, у якійсь сільській місцині в Індіані. Зараз я втомлений, голодний та неголений. А найгірше – це те, що у мене синець під оком, і я не можу відшукати свій одяг. Піднімаюсь і зачиняюсь у книгосховищі, присідаю та міркую. Поки думаю, хтось заходить, розстібає ширінку та прилаштовується біля пісуару. Зробивши свою справу, застібує ширінку, якусь мить ще стоїть, і саме тоді я примудряюся пчихнути.

– Хто там? – запитує Роберто.

Тихенько сиджу. Крізь шпаринку між дверима та кабінкою бачу, як Роберто повільно нахиляється донизу та дивиться з-під дверей на мої стопи.

– Генрі? – здогадується він. – Попрошу Мета принести тобі одяг. Одягнися, будь ласка, та зайди до мого кабінету.

Прокрадаюся до кабінету Роберто та сідаю навпроти нього. Він розмовляє по телефону, тож крадькома кидаю погляд на його календар. Сьогодні п’ятниця. Годинник над столом показує 14:17. Мене не було трохи більше, ніж двадцять дві години. Роберто акуратно кладе слухавку та повертається до мене.

– Зачини двері, – наказує мені.

Це лише формальність, бо стіни у наших кабінетах не доходять до самої стелі, проте виконую те, що мені наказують.

Роберто Колі – видатний науковець у царині італійського ренесансу, він керує відділенням «Спеціальних зібрань». Зазвичай це дуже оптимістичний чоловік, рум’яний, бородатий та привітний; утім, зараз він дивиться на мене з сумом поверх своїх двофокусних окулярів:

– Ми не можемо з цим миритися, ти розумієш, про що я.

– Так, – погоджуюся, – розумію.

– Можу я тебе запитати, звідки у тебе з’явився отой синець під оком? – його голос стає безрадісним.

– Думаю, не вписався у дерево.

– Ну, звичайно. Який же я дурний, що не здогадався!

Сидимо та дивимося один на одного.

– Учора помітив, – продовжує він, – як Мет заходить до твого кабінету з купою лахів. І це не вперше я таке помічаю. Запитав його, де він узяв цей одяг, а він відповів, що знайшов у чоловічій вбиральні. І я спитав, чому він зобов’язався перенести його до твого кабінету, а він відповів, що це начебто твій одяг, що й було насправді. Оскільки ж ніхто не міг тебе знайти, ми просто залишили його на твоєму столі.

Він витримує паузу, ніби очікуючи, що я щось маю сказати, втім, нічого путнього не зринає у моїй голові, тож він продовжує:

– Сьогодні зранку дзвонила Клер та сказала Ізабель, що у тебе грип і ти не вийдеш на роботу.

Схиляю голову, затуляю лице руками. Почало сіпатися око.

– Поясни, – вимагає Роберто.

Як мені хочеться сказати: Роберто, я застряг у 1973 році і не можу звідти вибратися. Я був у Мансі, штат Індіана, днями жив у корівнику, і мене побив власник ферми, бо подумав, що я хочу згрішити з його вівцями. Звісно, я не можу всього цього розповісти. Тож промовляю лише:

– Роберто, насправді, я не пам’ятаю. Вибачте.

– А, добре; думаю, Мет виграв.

– Що виграв?

Роберто посміхається, і в мене закрадається слабка надія, що, можливо, він мене не звільнить.

– Мет закладався, що ти не робитимеш навіть спроби, щоб усе нам пояснити. Амелія поставила на те, що тебе викрали інопланетяни, Ізабель – що ти вплутався у міжнародний наркокартель, і тебе викрала та вбила мафія.

– А Кетрін?

– О, ми з Кетрін переконані, що все це через твої дивні, якщо не сказати більше, – сексуальні примхи, у тому числі оті твої оголення та книжки.

– Це щось подібне до епілепсії, – глибоко вдихаючи, пояснюю.

Роберто скептично ставиться до моєї відповіді.

– Епілепсія? Ти зник учора після обіду. У тебе синець під оком та порізи по всьому обличчю та руках. Охорона вчора обшукала за тобою все уздовж і впоперек. Кажуть, що у тебе звичка роздягатися за стелажами.

Втуплююсь на свої нігті. Коли піднімаю голову, Роберто дивиться у вікно.

– Не знаю, що з тобою робити, Генрі. Мені не хочеться з тобою прощатися. Коли ти тут і одягнений, ти досить… компетентний. Але це… ну, нікуди не годиться.

Кілька хвилин сидимо та просто дивимось один на одного. Зрештою Роберто промовляє:

– Пообіцяй, що такого більше не повториться.

– Не можу. При всьому моєму бажанні.

Роберто зітхає та махає рукою у напрямку дверей.

– Йди. Йди, внеси до каталогу колекцію Квіґлі. Розвієшся на якийсь час.

Колекцію Квіґлі нещодавно подарували, у ній міститься понад дві тисячі друкованих текстів вікторіанської епохи, переважним чином про мило.

Слухняно киваю та піднімаюсь.

Коли відчиняю двері, Роберто співчутливо запитує:

– Генрі, усе настільки погано, що ти навіть не можеш розповідати про це?

– Так, – вагаючись, відповідаю.

Роберто мовчить. Зачиняю за собою двері та йду до свого кабінету. За моїм столом сидить Мет, переносить інформацію зі свого календаря до мого. Коли заходжу, він піднімає голову.

– Звільнив тебе? – запитує.

– Ні, – відповідаю.

– Чому ні?

– Не знаю.

– Дивно. Між іншим, я прочитав за тебе лекцію для чиказьких майстрів книжок ручної палітурки.

– Спасибі. Поставити тобі завтра обід?

– Авжеж! – Мет звіряє свій календар. – За сорок п’ять хвилин у нас семінар-практикум з історії типографії для групи з Колумбії.

Киваю та починаю порпатися у своєму столі, шукаючи список того, що ми повинні показувати.

– Генрі?

– Га?

– Де ти був?

– Мансі, Індіана, в 1973 році.

– Ага, так, – Мет закочує очі та саркастично скалиться. – Не заморочуйся.

Неділя, 17 грудня 1995 року (Клер двадцять чотири, Генрі вісім)

Клер: Гостюю в Кімі. Грудневий недільний день, падає сніг. Купувала усе до Різдва, а тепер сиджу на кухні Кімі і п’ю гарячий шоколад, грію ноги біля плінтусного радіатора та розважаю її історіями про святкові гірлянди й про те, як торгувалася, купуючи товар. Поки розмовляємо, Кімі грає у солітер. Мені подобаються її відпрацьовані рухи при тасуванні карт, те, як спритно вона кладе червону карту на чорну. На плиті булькає печеня. З їдальні долинає якийсь шум: падає крісло. Кімі підіймає голову та обертається.

– Кімі, – шепочу, – там якийсь хлопчик під столом.

Хтось хихотить.

– Генрі? – кличе Кімі.

Жодного звуку у відповідь. Вона піднімається з крісла та стає у дверях.

– Гей, друже, припини! Одягніться, містере.

Кімі зникає у їдальні. Чутно чийсь шепіт. Ще голосніше хихотіння. Тиша. Раптом маленький голий хлопчик постає у дверному отворі та споглядає мене. І так само раптово зникає. Кімі повертається на кухню, сідає за стіл та знову береться за свою гру.

– Вау! – вражено вигукую.

Кімі всміхається.

– Тепер таке не часто трапляється. Коли він приходить, то вже у дорослому вигляді. Проте не так часто, як колись.

– Ніколи ще не бачила, щоб він потрапляв у майбутнє, так як оце щойно.

– У тебе з ним ще поки небагато майбутнього.

Аби зрозуміти, що вона має на увазі, мені знадобилося лише кілька митей. Коли втямила, мені стає цікаво: а що ж у нас буде за майбутнє? Відтак замислююсь над тим, як це майбутнє поступово розширяється, відкривається достатньо для того, щоби Генрі прийшов до мене з минулого. П’ю шоколад та дивлюся на замерзле подвір’я Кімі.

– Сумуєте за ним? – запитую.

– Так, сумую. Але тепер він уже дорослий. Коли ж приходить маленьким хлопчиком – ніби бачу привид. Розумієш мене?

Ствердно киваю головою. Кімі завершує гру та складає карти в колоду. Дивиться на мене, всміхається.

– А коли у вас буде дитинка, га?

– Не знаю, Кімі. Не впевнена, що ми зможемо мати дітей.

Вона встає, підходить до плити й помішує печеню.

– Ну, хтозна…

– І то правда.

Хто знає.

Пізніше лежимо з Генрі у ліжку. Все ще падає сніг, батареї легенько шиплять. Обертаюся до нього, зустрічаю його погляд і промовляю:

– Зробімо дитинку.

Понеділок, 11 березня 1996 року (Генрі тридцять два)

Генрі: Вийшов на доктора Кендріка. Він працює у Чиказькій університетській лікарні. Мерзенний вологий холодний березневий день. Березень у Чикаґо мав би бути кращим за лютий, утім, це не завжди так. Сідаю в електричку, лицем проти руху. Позаду пролітає Чикаґо, незабаром ми вже на 59-тій вулиці. Виходжу, пробиваючись крізь змішаний із дощем сніг. Сьогодні понеділок, зараз дев’ята ранку. Кожен переймається собою, впираючись початку нового робочого тижня. Мені подобається Гайд-парк. Тут почуваюся, наче я не в Чикаґо, а десь у іншому місті, – Кембріджі, приміром. Сірі кам’яні будинки потемніли від дощу, з дерев жбухають на перехожих великі крижані краплі. На серці – повний спокій: справу зроблено. Зможу переконати Кендріка; хоча у мене й не склалося з багатьма іншими лікарями, намагатимусь переконати саме його. Він стане моїм лікарем, тому що у майбутньому він – мій лікар.

Заходжу до невеликої з фальшивим шиком будівлі, що поблизу лікарні. Підіймаюсь ліфтом на третій поверх, відчиняю скляні двері з золотавою табличкою «Доктори С. П. Слоун та Д. Л. Кендрік». У приймальні називаю своє прізвище та сідаю в одне з глибоких м’яких блідо-бузкового кольору крісел. Приймальня у рожевих та фіолетових тонах – гадаю, щоби урівноважувати пацієнтів. Доктор Кендрік – генетик, і не випадково – філософ, що, мабуть, виступає для нього способом упоратися з суворою практичною реальністю генетика. Окрім мене сьогодні більше нікого немає. Я прийшов на десять хвилин швидше. Шпалери – в широку смужку, колір точнісінько, як на пляшечці «Пепто-Бісмол». Вони дисгармоніюють із картиною з млином, що висить навпроти мене, – на ній переважають коричневий та зелений кольори. Меблі у стилі колоніальної епохи, на долівці – досить непоганий килимок, типу м’якого персидського килима. І мені якось шкода його, що він застряг у цій неприємній приймальні. Секретарка – приємна на вигляд, середнього віку жінка, проте через зловживання засмагою на лиці має глибокі зморшки. Навіть зараз вона дуже засмагла – у березні, тут, у Чикаґо.

О 9:35 чую голоси, що лунають з коридору, і до приймальні заходить русява жінка з маленьким хлопчиком в інвалідному візку. У хлопчика ДЦП, чи щось таке. Жінка всміхається до мене, всміхаюсь їй у відповідь. Коли вона повертається, бачу, що вона – при надії. Секретарка каже:

– Можете заходити, містере Детембл.

Минаючи хлопчика, всміхаюсь до нього. Він поглинає мене своїми величезними очиськами, та не всміхається у відповідь.

Коли заходжу до кабінету доктора Кендріка, він щось записує у блокноті. Сідаю; він продовжує писати. Виглядає молодшим, аніж я думав: йому десь під сорок. Мені завжди здавалось, що лікарі повинні бути старими. Нічого не можу з цим вдіяти, це тягнеться ще з дитинства, з отієї безкінечної вервечки лікарів. У Кендріка руде волосся, худе лице, борода та окуляри з товстими лінзами у дротяній оправі. Він дещо схожий на Д. Г. Лоуренса. На ньому симпатичний, попелястого кольору костюм з вузькою темно-зеленою краваткою та затискачем для краватки кольору райдужної форелі. Попільничка, що біля його ліктя, ущент завалена недопалками, кімната просякнута цигарковим димом, хоча в цю мить він і не палить. Усе дуже сучасне: трубчаста сталь, бежева твідова тканина, світле дерево. Він піднімає на мене очі, дивиться та посміхається.

– Доброго ранку, містере Детембл. Чим можу вам допомогти? – Дивиться у свій календар. – Тут, здається, немає ніякої інформації стосовно вас. У чому ваша проблема?

– Dasein.

– Dasein? – спантеличено перепитує він. – Буття? Як це?

– У мене такий стан, який, як мені кажуть, стане відомим як «хронологічна патологія». Мені важко залишатися у теперішньому часі.

– Перепрошую?

– Я мандрую в часі. Не за власним бажанням.

Кендрік шокований, але не втрачає самовладання. Він мені подобається: намагається спілкуватися зі мною, як з нормальною людиною, хоча, переконаний, подумки він уже розмірковує, до кого зі своїх друзів-психіатрів мене спровадити.

– Але чому ви шукаєте генетика? Може, вам потрібна консультація філософа?

– Це генетичне захворювання. Хоча було би приємно потеревенити з кимось про глибшу сутність цієї проблеми.

– Містере Детембл, ви, очевидно, розумна людина… Я ще ніколи не чув про таку хворобу. Нічим не зможу вам допомогти.

– Ви мені не вірите.

– Авжеж. Не вірю.

Тепер моя черга співчутливо усміхатися. Мені неприємно про це думати, але потрібно це зробити.

– Упродовж життя мене оглядало багато лікарів, але нині вперше я можу представити докази. Звичайно, ніхто мені не вірить, ніколи. У вас із дружиною народиться наступного місяця дитина?

– Так, – насторожено відповідає. – Звідки ви знаєте?

– Через кілька років я загляну у свідоцтво про народження вашої дитини. Я подорожую до минулого моєї дружини; інформація, яку я там записую, – тут, у цьому конверті. Вона передає його мені, коли ми зустрічаємося у теперішньому. А я віддам його зараз вам. Відкрийте відразу після того, як народиться ваш син.

– У нас буде дочка.

– Ну, насправді ні, – спокійно заперечую. – Але не сперечаймося. Збережіть його, і відкрийте одразу після народження дитини. Не викидайте. Після того як прочитаєте, подзвоніть мені, якщо захочете, – з цими словами встаю. – Нехай щастить! – промовляю, хоча сьогодні мені не віриться в удачу. Мені дуже його шкода, проте іншого способу це зробити просто не існує.

– Прощавайте, містере Детембл, – холодно прощається доктор Кендрік.

І я виходжу. Заходжу в ліфт та думаю, що зараз він, мабуть, відкриває конверт. Усередині нього – аркуш з надрукованою інформацією:

Колін Джозеф Кендрік,

6 квітня 1996 року,

1:18,

3 кг 300 г, білий, чоловіча стать,

синдром Дауна.

Субота, 6 квітня 1996 року, 5:32 ранку (Генрі тридцять два, Клер двадцять чотири)

Генрі: Спимо, руки та ноги переплетені. Всю ніч прокидалися, поверталися, піднімалися, лягали знову. Сьогодні вночі в Кендріків народилася дитина. Скоро задзвонить телефон. І він таки дзвонить. Апарат стоїть з боку Клер, вона знімає слухавку та дуже тихо промовляє: «Алло», відтак передає мені.

– Звідки ви дізнались? Звідки ви дізнались? – Кендрік майже шепоче.

– Мені шкода. Мені дуже шкода.

Якусь хвилину обоє мовчимо. Гадаю, Кендрік плаче.

– Прийдіть у мій офіс.

– Коли?

– Завтра, – коротко відповідає та кладе слухавку.

Неділя, 7 квітня 1996 року (Генрі тридцять два і вісім, Клер двадцять чотири)

Генрі: Їдемо з Клер у Гайд-парк. Більшість дороги мовчимо. Падає дощ, склоочисники задають ритм воді, що стікає лобовим склом. Шумить вітер.

Наче на продовження нашої розмови, якої насправді не було, Клер каже:

– Це нечесно.

– Що? Кендрік?

– Угу.

– Життя взагалі несправедливе.

– О, я не про те. Звісно, сумно, що дитинка хвора, проте я маю на увазі нас. Нечесно цим користатися.

– Хочеш сказати: непорядно?

– Ага.

Зітхаю. Видніється знак «Виїзд на 57-му вулицю», і Клер перелаштовує авто в інший ряд та з’їжджає з магістралі.

– Згоден з тобою, але запізно. Я намагався…

– У будь-якому разі, запізно.

– Так.

Знову западає мовчанка. Показую Клер, як пробратися крізь лабіринт доріг з одностороннім рухом, і от ми вже перед будівлею, де розташований офіс Кендріка.

– Удачі!

– Дякую.

Дещо нервую.

– Гарно поводься, – наказує мені Клер та цілує на прощання.

Дивимося одне на одного. Усі наші надії знаходяться під важким тягарем провини щодо Кендріка. Клер усміхається та дивиться убік. Виходжу з машини та спостерігаю, як авто Клер повільно з’їжджає на 59-ту вулицю та пересікає Мідвей. Їй ще потрібно виконати певне доручення у галереї «Смарт».

Двері в будівлю відчинені, тож піднімаюся ліфтом на третій поверх. У Кендріка в приймальні порожньо. Минаю її та виходжу у коридор. Двері до офісу Кендріка відчинені. Світло вимкнене. Спиною до мене стоїть Кендрік за своїм столом та дивиться у вікно на дощову вулицю. Мовчки стою у дверях. Довго стою. Врешті заходжу в кабінет.

Кендрік повертається до мене і я шокований змінами на його лиці. Спустошення – не те слово. Він розчавлений; те, що раніше було у виразі його обличчя, щезло безслідно. Впевненість, віра у власні сили, безпечність. Я настільки звик до життя у метафізичній трапеції, що інколи забуваю, що інші люди полюбляють мати надійний ґрунт під ногами.

– Генрі Детембл, – звертається до мене Кендрік.

– Доброго дня.

– Чому ви прийшли до мене?

– Тому що я повинен був прийти до вас. Це не питання вибору.

– Доля?

– Називайте як заманеться. Якби ви були на моєму місці, то би зрозуміли, що все йде по колу. Причинно-наслідковий зв’язок порушився.

Кендрік сідає за свій стіл. Скрипить крісло. Ще один – єдиний – звук, який чути у цьому кабінеті, це звук дощу. Шукає в кишенях цигарки, знаходить їх та дивиться на мене. Знизую плечима. Він підкурює та якийсь час мовчки курить. Дивлюсь на нього.

– Як ви дізнались? – запитує.

– Я вже вам казав. Бачив свідоцтво про народження.

– Коли?

– У 1999 році.

– Це неможливо.

– Тоді, поясніть: звідки я міг знати.

– Не можу, – мотає головою Кендрік, – не можу. Пробував зрозуміти і не зміг. Усе, що там написано, – правда. Година, день, вага, і… і відхилення, – з відчаєм дивиться на мене. – А якби ми вирішили дати йому якесь інше ім’я? Скажімо, Алекс, чи Фред, чи Сем?

Хитаю головою, та відразу ж припиняю, коли помічаю, що цим рухом ніби наслідую його.

– Але ви не назвали. Не говоритиму, що ви не змогли би, але ви не назвали. Все, що я зробив, – лише повідомив вам інформацію. Я не псих.

– У вас є діти?

– Ні, – не хочу це обговорювати, хоча, напевне, доведеться. – Мені шкода, що з Коліном таке… Та ви знаєте, він чудовий хлопчик.

– Я розбирався щодо помилки в аналізах, – пильно дивлячись на мене, починає Кендрік. – Наші результати аналізів випадково переплутали з іншою парою на прізвище Кенвік.

– А що би ви зробили, якби знали?

– Не знаю, – відводить погляд. – Ми з жінкою католики, тому, думаю, що кінцевий результат був би такий самий. Іронія долі…

– Так.

Кендрік гасить цигарку та запалює наступну. Нічого йому не кажу, але розумію, що потім мене дуже болітиме голова від цигаркового диму.

– Як це відбувається?

– Що?

– Ну, ця, як ви кажете, мандрівка у часі, – його голос набирає злості. – Проговорюєте якесь заклинання? Залазите в машину часу?

– Ні, – намагаюся звучати якомога правдоподібніше, – нічого не роблю. Це просто відбувається. Неконтрольовано. Просто якоїсь хвилини все добре, а вже за мить опиняюся десь в іншому місці та часі.

– А що ви від мене хочете? Чим я вам допоможу?

Щоб надати більшої виразності своїм словам, нахиляюся до нього ближче.

– Хочу, щоб ви розібралися, чому так відбувається, та припинили все це.

Кендрік посміхається. Посмішку не можна назвати дружньою.

– А для чого це вам? У мене таке враження, що це вам ще дуже знадобиться. Знати те, про що інші люди навіть не здогадуються…

– Це небезпечно. Рано чи пізно воно мене вб’є.

– Не можу сказати, що я б надто засмутився…

Продовжувати немає сенсу. Підводжусь та прямую до дверей.

– До побачення, докторе Кендріку.

Повільно йду коридором, даючи йому шанс мене повернути. Проте він цього не робить. Стою біля ліфта й з гіркотою думаю про те, що коли щось пішло не так, отже, так мало бути, й рано чи пізно, все налагодиться. Відчинивши двері, через дорогу бачу Клер, яка чекає на мене у машині. Вона повертається до мене, й у її очах така надія, таке сподівання, що мене охоплює неймовірний сум. Мені лячно розповідати їй про свою зустріч. Переходячи дорогу, чую шум у вухах, втрачаю рівновагу та падаю. Проте не на асфальт, а на килим. Лежу там, де впав, доти, поки не чую знайомий дитячий голос:

– Генрі, з тобою все нормально?

Піднімаю голову та бачу себе восьмирічного, який сидить на ліжку й дивиться на мене.

– Зі мною все добре, Генрі. – Проте він не вірить. – Справді, зі мною все добре.

– Хочеш «Овалтін»?

– Хочу.

Він устає з ліжка та шкандибає до коридору. Нині глибока ніч. Він копирсається на кухні й нарешті повертається, несучи два горнятка з гарячим шоколадом. Повільно п’ємо, у цілковитій тиші. Коли горнята спорожніли, Генрі відносить їх на кухню та миє. Коли повертається, запитую:

– Ну, як справи?

– Та, нормально. Ходили ще до одного лікаря сьогодні.

– Хе, і я теж. А до кого?

– Забув, як його звати. Якийсь старий дядько, у його вухах багато волосся.

– І як?

Генрі знизує плечима.

– Він мені не повірив.

– Угу. Припини вже до них ходити. Ніхто тобі не повірить. Один лікар, з яким я сьогодні зустрічався, повірив, принаймні мені так здається, але не захотів допомогти.

– Чому?

– Думаю, я йому не сподобався.

– О-о! Гей, тобі потрібна ковдра?

– М-м, так, дай одну.

Стягую з ліжка Генрі ковдру та скручуюсь клубочком на долівці.

– Добраніч. Солодких снів.

Бачу, як у синяві спальні зблиснули зуби мого маленького «я», відтак він згортається у клубочок. Втуплююсь у свою стару стелю, мріючи про повернення до Клер.

Клер: Генрі виходить з будівлі, вигляд у нього нещасний. Раптом він скрикує та зникає. Вистрибую з машини та підбігаю до того місця, де щойно був Генрі, проте там, звісно, лише купка його одягу. Підбираю його та ще якийсь час стою посеред вулиці. Помічаю, що з вікна на третьому поверсі на мене дивиться якийсь чоловік. Потім він зникає. Повертаюсь до машини, сідаю в неї та так і сиджу, дивлячись на блакитну сорочку Генрі та його чорні штани. Міркую, чи лишатися мені тут, чи що мені робити. У моїй сумочці лежить «Повернення в Брайдсхед», тому вирішую ще якийсь час посидіти тут. А раптом Генрі повернеться? Коли обертаюся, щоб витягнути книжку, бачу рудоволосого чоловіка, який біжить до моєї машини. Стає біля пасажирського сидіння та заглядає всередину. Це, очевидно, Кендрік. Клацаю замок, він сідає. Так і сидить, не знаючи, що сказати.

– Доброго дня, – рятую його. – Ви, мабуть, Девід Кендрік. Я – Клер Детембл.

– Так, – розгублено бурмоче, – так, так. Ваш чоловік…

– Зник посеред білого дня.

– Так!

– Ви, здається, здивовані.

– Ну…

– Хіба він вам не розповідав? У нього таке буває. – Поки що на мене цей чоловік не справляє враження, проте тримаюся. – Мені дуже шкода вашого хлопчика. Але Генрі каже, що він – миле дитя, і дуже гарно малює, а ще у нього хороша уява. І ваша донька дуже обдарована. І все буде добре, от побачите.

– У нас немає доньки, – глипає на мене. – Лише Колін.

– Але буде. Звуть Надею.

– Ми шоковані. Моя дружина дуже засмучена…

– Все буде добре. Справді.

На моє здивування, незнайомець починає плакати, його плечі здригаються, обличчя сховане у долонях. Кілька хвилин по тому припиняє та піднімає голову. Даю йому вологі серветки «Клінекс», він видуває носа.

– Вибачте, – починає він.

– Не зважайте. Що там сталося, між вами та Генрі? Все, певно, було погано.

– Звідки ви знаєте?

– Він був увесь вичавлений, отож і втратив над собою контроль.

– А де він? – Кендрік озирається, так ніби я ховаю Генрі десь тут на задньому сидінні.

– Не знаю. Не тут. Ми сподівалися, що ви допоможете, але, гадаю, марно.

– Я просто не розумію, як…

Цієї миті з’являється Генрі, прямісінько на тому самому місці, де й зник. За шість метрів від нього їде машина, шофер тисне на гальма, проте не встигає – Генрі вже на капоті його машини.

Чоловік опускає скло, а Генрі привстає та легенько кланяється йому. Чоловік щось верещить та трішки здає назад. У вухах аж пульсує. Кидаю погляд на Кендріка: у нього аж мову відняло. Вистрибую з машини. Генрі злазить з капота.

– Привіт, Клер. Близько, правда?

Обіймаю його, він труситься.

– Мій одяг у тебе?

– Ага, тут, у машині. О, чуєш, тут Кендрік.

– Що? Де?

– У машині.

– Чому?

– Він бачив, як ти зник. Здається, це його дуже вразило.

Генрі просовує голову у двері з боку водія.

– Привіт.

Хапає свій одяг та починає одягатися. Кендрік вилазить з машини та дріботить до нас.

– Де ви були?

– У 1971 році. Пив «Овалтін» зі собою восьмирічним у своїй старій спальні, о першій ночі. Був там десь годину. А чому ви запитуєте? – холодно звертається до Кендріка, а сам тим часом зав’язує краватку.

– Неймовірно!

– Можете це повторювати безкінечно, але на жаль, це правда.

– Ви хочете сказати, що вам знову стало вісім років?

– Ні. Я хочу сказати, що я сидів у своїй старій спальні у квартирі свого батька, у 1971 році, але мені було тридцять два роки, так як зараз. І сидів я у компанії самого себе, восьмирічного. І пив «Овалтін». Ми ділилися враженнями про скептицизм медиків. – Генрі обходить машину та відчиняє двері пасажирського сидіння. – Клер, звалюємо звідси. Все це намарно.

Прямую до водійського сидіння.

– Прощавайте, докторе Кендріку. Щасти вам із Коліном.

– Стривайте… – Кендрік замовкає, збирається з думками. – Це генетичне захворювання?

– Так, – відповідає Генрі. – Це генетичне захворювання. А ми намагаємося завагітніти.

– Ризиковане діло, – сумно посміхається він.

– Ми звикли випробовувати долю, – посміхаюся йому у відповідь. – До побачення.

Ми з Генрі сідаємо у машину та від’їжджаємо. Виїхавши на Лейк-Шор-Драйв, кидаю погляд на Генрі, який, на диво, посміхається на всі тридцять два.

– А чого це ти такий радий?

– Кендрік. Він на гачку.

– Думаєш?

– О, так.

– Ну, то й добре. Але він, здається, трішки тугодум.

– Зовсім ні.

– Добре.

Мовчки доїжджаємо додому. Проте ця тиша відрізняється від тієї, у якій ми виїжджали. Того ж вечора Кендрік телефонує Генрі й вони домовляються про зустріч, щоб почати з’ясовувати, як втримати Генрі у сьогоденні.

П’ятниця, 12 квітня 1996 року (Генрі тридцять два)

Генрі: Кендрік сидить з похиленою головою. Великі пальці його рук крутяться за периметром долонь, наче намагаються вислизнути. По обіді кабінет залитий золотавими променями. Якщо не брати до уваги оцих рухів пальцями, то весь час, поки я говорив, Кендрік сидить нерухомо. На підлозі – червоний індійський килим; сталеві ніжки бежевого м’якого крісла яскраво виблискують. Пачка цигарок «Кемел» увесь цей час лежить не торкана Кендріком. Золота оправа його окулярів з круглими шкельцями теж виблискує під сонячним промінням. Кінчик його правого вуха почервонів. Його руде, мов у лисиці, волосся та бліда шкіра так блистять на світлі, наче жовті хризантеми, що в мідній вазі, яка стоїть між нами на столі. Весь день Кендрік сидить у своєму кріслі та слухає мою розповідь.

Розповів йому все. Про початок усього цього, про моє навчання, боротьбу за виживання та те задоволення, коли маєш змогу знати все завчасно; про біль утрати, про жах від усвідомлення того, що нічого не можеш змінити. Зараз сидимо мовчки. Нарешті він піднімає голову та дивиться на мене. У світлих очах Кендріка бачу сум, якого не хотів би бачити. Після того, як виклав йому все, я радше волів би забрати усі слова назад та якнайшвидше піти звідси, звільнивши його від необхідності роздумувати над цим усім. Він тягнеться за цигаркою, підкурює, затягується й випускає сиву хмарку, яка, пересікаючи траєкторію світла та тіні, стає білого кольору.

– У вас є проблеми зі сном? – запитує; після довгого мовчання його голос хрипкий.

– Є.

– Ви… зникаєте у якусь конкретну частину доби?

– Ні… хоча, зранку, можливо, частіше.

– Трапляються головні болі?

– Так.

– Мігрені?

– Ні. Коли болить голова, то наче стискується. Погіршується зір, і такий стан, наче почнеться напад епілепсії.

– Гм.

Кендрік встає. Коліна хрустять. Він ходить туди-сюди кабінетом, курить, ходить по краю килима. Це вже починає мене дратувати, аж ось він зупиняється та знову сідає.

– Слухайте, – звертається до мене, насуплюючи брови, – існує таке поняття, як «часові гени». Вони керують циркадними ритмами, синхронізують вас із сонцем, ну, щось таке. Ми їх відкрили у багатьох типах клітин, по всьому тілу, проте особливо вони пов’язані із зором. Ви, здається, бачили багато своїх симптомів наглядно. Супрахіазматичне ядро гіпоталамусу, яке розташоване просто над вашим зоровим перехрестям, слугує так званою кнопкою повернення до початкового стану, так би мовити, ваше відчуття часу. Саме з цього я би хотів розпочати.

– Так, звичайно, – кажу, аби щось сказати, бо він дивиться на мене так, наче чекає на відповідь.

Кендрік знову підводиться та крокує до дверей, яких до цього я не помічав, відчиняє їх та на якусь мить щезає за ними. Повернувшись, тримає у руках латексні рукавиці та шприц.

– Закотіть рукав, – наказує.

– Що ви збираєтесь робити? – цікавлюсь, закочуючи рукав вище ліктя.

Він мовчки розпечатує шприц, змащує руку, тісно затискає та вміло робить укол. Відводжу погляд. Сонце вже проминуло вікна офісу, і в кімнаті сутеніє.

– У вас є медичне страхування? – запитує, витягуючи голку, знімаючи джгут та прикладаючи ватку і бактерицидний пластир «Бенд Ейд» на місце уколу.

– Немає. Сам сплачу, – кажу, затискаючи пальцями ранку та згинаючи лікоть.

– Ні, ні, – усміхається він. – Ви – мій маленький науковий експеримент, я протягну це своїм ґрантом з Національного Інституту Здоров’я.

– За що: «за це»?

– Тут ми не будемо засиджуватися. – Кендрік замовкає та стоїть, тримаючи рукавички, у яких щойно зробив ін’єкцію, та маленьку пробірку з кров’ю, яку він щойно у мене взяв. – Ми спробуємо секвенувати вашу ДНК.

– Гадаю, на це потрібна купа часу.

– Так і є, якщо брати цілий геном. А ми почнемо з вивчення найбільш придатних місць – з хромосоми сімнадцять, приміром.

Кендрік викидає голку та рукавиці у жерстянку з написом «Біологічно шкідливі відходи» і щось записує на червоній пробірці з кров’ю. Сідає навпроти мене та ставить пробірку на стіл біля цигарок «Кемел».

– Але людський геном не розшифрують аж до двохтисячного року. З чим ви будете його порівнювати?

– До двохтисячного? Так швидко? Ви впевнені? О, так… Гадаю, впевнені. Відповідаю вам на ваше запитання: захворювання, таке руйнівне, як ваше, часто з’являється, як статтер, постійно повторювана поведінка коду, який, по суті, повідомляє вам: «Погані новини!» Хвороба Гантінґтона, наприклад, – це просто набір зайвих коронарних триплетів хромосоми 4.

Вирівнюю спину та потягуюся. Не завадило би випити кави.

– Оце й усе пояснення? Можна вже побігти, щоб відпочити?

– Ну, ще хочу просканувати вашу голову, та не сьогодні. Призначу вам на завтра діагностику, у лікарні. МРТ, тривимірний рентген та флюорографію. Також хочу направити вас до свого друга, Алана Ларсона. У нього тут, у кампусі, лабораторія дослідження сну.

– Прикольно, – вставляю, повільно привстаючи, щоби кров не вдарила мені у голову.

Кендрік повертається до мене лицем. Його очей мені не видно: якраз під цим кутом окуляри відблискують тьмяними дисками.

– Ага, прикольно, – згоджується. – Це чудова головоломка. І нарешті ми маємо засоби, щоби з’ясувати…

– З’ясувати що?

– А що би там не було. Те, чим ви є.

Кендрік усміхається. Зауважую, що його зуби нерівні та якісь жовті. Він устає, протягує мені руку; потискаю її та дякую. Западає якась незручна мовчанка. Після сьогоднішньої близькості ми знову стали чужими одне одному. Виходжу з його кабінету, спускаюся сходами та виходжу на вулицю, де на мене вже давно чекає сонце. «Те, чим я є». А чим я є? Чим я є?

Дуже маленький черевичок

Весна 1996 року (Клер двадцять чотири, Генрі тридцять два)

Клер: Після двох років нашого одруження ми з Генрі вирішили, не надто дискутуючи на цю тему, спробувати завагітніти. Знала, що Генрі не вирізнявся великим оптимізмом щодо наших шансів, і не запитувала його, та й сама не задавалася питанням про причини його песимізму. Просто боялася, що він бачив наше бездітне майбутнє, і не хотіла цього знати. Навіть не хотіла думати про те, що його проблеми з цими подорожами у часі можуть виявитися спадковими чи, так би мовити, якось нашкодять нашій вагітності. Тому просто не думала про усе це. Я геть сп’яніла від самої ідеї про дитину, дитину, яка була би схожа на Генрі: з чорним волоссям та такими ж глибокими очима; можливо, такою ж блідою шкірою, як у мене. Яка би пахнула молоком, тальковою пудрою та собою, така собі маленька пельменька, що аґукає та сміється зі звичних побутових речей, маленьке мавпенятко, маленька воркітлива дитинка. Мені часто снилися діти. Уві сні я залазила на дерево та знаходила у гнізді маленький черевичок. І раптом розуміла, що той кіт/книжка/сандвіч, що, здавалося, тримала в руках, – виявлявся немовлятком. Плавала в озері та наштовхувалась на колонію діток, які росли собі на дні.

Зненацька мені почали скрізь увижатися діти: руда дівчинка в панамці, що постійно пчихала в магазині «Ей-енд-Пі», маленький китайчук, син власників «Ґолден Вок», батьківщини прекрасних вегетаріанських яєчних рулетів, який пильно дивився на мене, сонне, майже лисе немовля у фільмі «Бетмен». У примірочній «Джей-Сі-Пенні» довірлива жіночка дала мені потримати свою тримісячну дівчинку. Я ледве всиділа у тому рожево-бежевому вініловому кріслі, стримувалася, аби не підскочити і не втекти, притискаючи те крихітне м’яке створіння до грудей.

Моє тіло прагнуло дитини. Почувалася спустошеною, хотіла, щоби мене заповнили. Воліла любити того, хто би не щезав, хто би був тут, завжди. І хотіла, щоб ця дитинка мала й частинку Генрі, і коли він щезне, це зникнення було не повним, щоби зі мною залишалася частина його… гарантія на випадок пожежі чи потопу, воля Божа.

Неділя, 2 жовтня 1966 року (Генрі тридцять три)

Генрі: Сиджу на дереві в Еплтоні, штат Вісконсін, у 1966 році. Мені дуже зручно та спокійно, їм сендвіч з тунцем. На мені біла футболка та літні бавовняні штани, поцуплені з чийогось двору зі шнурка, де сохнула білизна. Десь у Чикаґо мені зараз три, мама ще жива, і це паскудство з переміщенням у часі ще не розпочалося. Посилаю вітання собі маленькому. Роздуми про себе у дитячому віці, звісно, призводять до роздумів про Клер і наші спроби зачати. З одного боку, я дуже цього хочу, хочу дати Клер дитину, бачити, як Клер дозріває, наче кавун, славити Деметру, богиню родючості. Хочу мати нормальну дитину, яка робитиме все те, що й інші діти: ссатиме, дриґатиме ручками, какатиме, спатиме, сміятиметься, перевертатиметься, сідатиме, ходитиме, лепетатиме щось нерозбірливе. Хочу бачити, як мій тато незграбно колихатиме свого онука. До сьогодні я не дуже ощасливлював свого батька, і це буде хорошою компенсацією, бальзамом на душу. Та й не лише йому – Клер теж. Коли мене закидає далеко від неї, частинка мене лишатиметься біля неї.

Утім: але. Знаю, хоча й не напевне, що це малоймовірно. Знаю, що дитина від мене, ймовірно, буде «дитиною, схильною до спонтанного зникнення», дивним чином зникаюча дитина, яка випаровуватиметься, наче за допомогою фей. І навіть займаючись сексом, чекаю на диво, важко дихаючи та хапаючи ротом повітря, на піку пристрасті з Клер, прошу якимось дивом нагородити нас дитиною; втім, інша частинка мене так само завзято просить уберегти нас від цього. Пригадується історія про лапку мавпи та три бажання, які так природно, але й так жахливо випливають одне з іншого. Цікаво, чи наше бажання збуватиметься за таким самим порядком.

Я – боягуз. Інший, кращий за мене чоловік, узяв би Клер за плечі та сказав: «Люба, усе це помилка, давай приймемо це та житимемо далі, просто будемо щасливими». Проте знаю, що Клер ніколи не змириться з цим і завжди сумуватиме. Тому сподіваюся, хоча й безнадійно, безпідставно, і кохаюся з Клер, наче з цього може вийти щось хороше.

Перший раз

Понеділок, 3 червня 1996 року (Клер двадцять п’ять)

Клер: Уперше, коли це стається, Генрі немає вдома. Восьмий тиждень вагітності. Дитинка поки розміром зі сливку; у неї вже є личко та ручки, б’ється сердечко. Настає вечір; тільки-но почалося літо. Миючи посуд, милуюсь пурпуровими та оранжевими хмаринками на призахідному небі. Генрі зник майже дві години тому. Пішов полити газон, а півгодини по тому, зрозумівши, що зрошувач усе ще не увімкнений, на задньому дворі я побачила лише характерну купку одягу біля винограднику. Зібрала його джинси, спідню білизну та стару футболку з надписом «Убий свій телевізор». Склала весь цей одяг та поклала на ліжко. Хотіла увімкнути зрошувач, та вирішила не робити цього, подумавши, що Генрі не захочеться змокнути при поверненні.

Приготувала і поїла макарони з сиром та салатом, прийняла вітаміни, випила велику склянку знежиреного молока. Миючи посуд, наспівую та уявляю, що маленьке створіння у мене всередині чує моє муркотіння і запам’ятає його на якомусь тонкому, клітинному рівні. Стоячи там і добросовісно вимиваючи тарілку з-під салату, відчуваю легенький біль глибоко всередині, десь у тазу. Десять хвилин по тому я вже сиджу у вітальні, займаючись своїми справами та читаючи Луї Деберн’єра, аж тут знову: короткий різкий біль, що прокочується внутрішніми струнами. Не звертаю це уваги. Все добре. Генрі немає вже більше двох годин. На якусь мить захвилювалася за нього, проте вирішую ігнорувати це. Наступних півгодини ще не хвилююся, а по тому виникають ці дивні відчуття, щось на кшталт менструальних спазмів, навіть відчуваю між ногами липку кров. Підводжуся та йду до ванної кімнати. Знімаю спіднє, і – о Боже! – багато крові!

Телефоную Шаріс. Слухавку піднімає Гомес. Намагаюсь говорити спокійно, кличу Шаріс, вона негайно підходить до слухавки та запитує:

– Що сталося?

– У мене йде кров.

– Де Генрі?

– Не знаю.

– Як іде кровотеча?

– Як місячні. – Біль стає сильнішим, і я сідаю на підлогу. – Можеш мене відвезти до «Ілінойс Масонік»?

– Зараз буду.

Вона кладе слухавку, а я дуже обережно кладу свою, наче можу ранити її почуття, кинувши занадто різко. Акуратно підводжуся, шукаю сумку. Хочу залишити Генрі записку, проте не знаю, що написати. Пишу: «Поїхала до „Ілінойс Масонік“ (знову хапає живіт) Шаріс відвозить. 19:20. К». Відчиняю для Генрі задній вхід. Записку лишаю біля телефону. Кілька хвилин по тому Шаріс уже біля моїх вхідних дверей. Коли сідаємо у машину, приїжджає Гомес. Майже не розмовляємо. Сідаю на переднє сидіння та дивлюся у вікно. Їдемо у західному напрямку на Белмонт, Шеффілд, Веллінгтон. Усе якось незвично різко та виразно, наче у мене якась необхідність запам’ятати все це задля якогось тесту. Гомес звертає авто до «Пункту прийому до реанімації». Ми з Шаріс виходимо. Озираюся на Гомеса, той ледь всміхається та починає відганяти машину на паркування. Підходимо до дверей, що, мов у казці, автоматично відчиняються, ніби очікували нас. Біль ущух, наче відкотилась хвиля, але зараз знову накочується, несамовито, зі свіжими силами. У яскраво освітленій кімнаті сидять кілька людей, нещасних та мізерних, очікують своєї черги, з похиленими головами та переплетеними руками, замкнутих у свій біль. Падаю біля них. Шаріс підходить до чоловіка у приймальні. Не чую, що вона говорить, але, коли він каже: «Викидень?», до мене доходить: от що відбувається, ось як це називається. Це слово набухає у моїй голові, ще поки не заповнює усі закутки свідомості, ще поки не переважує над усіма іншими думками. Плачу.

По тому, як вони зробили усе, що могли, це однаково стається. Пізніше дізнаюсь, що Генрі приїхав якраз перед завершенням операції, проте лікарі не дозволили йому увійти. Довго спала; коли прокинулась – уже глибока ніч, а біля мене – Генрі. Блідий, зі впалими очима, не промовляє жодного слова.

– О, – бурмочу, – де ти був?

Генрі нахиляється до мене й ніжно обіймає. Його щетина коле мені щоку та натирає її. Натирає не просто шкіру, а пробирається кудись углиб, рана відкривається, й обличчя Генрі зволожується – але чиїми сльозами?

Четвер, 13 червня, і п’ятниця, 14 червня 1996 року (Генрі тридцять два)

Генрі: Прибуваю до лабораторії з дослідження сну виснаженим, як і просив мене доктор Кендрік. Тут проводжу вже п’яту ніч, і до цієї миті вже знаю, як усе відбуватиметься. Сідаю на ліжко у дивній, несправжній, але максимально наближеній до домашньої, спальні. На мені піжамні штани. Лаборант доктора Ларсона намащує мені голову та груди піною, затим приліплює на ті місця дроти. Керен – молода білява в’єтнамка. У неї довгі накладні нігті, і вона постійно промовляє: «Ой, вибачте», коли випадково дряпає нігтем мою щоку. Світло тьмяне, кімната прохолодна. Вікон тут немає, окрім одностороннього дзеркала-вікна Гезелла, яке має вигляд звичайного дзеркала. Позаду нього сідає доктор Ларсон, чи хто там спостерігатиме сьогодні за приладами. Керен закінчує прикріплювати дроти, киває на прощання та йде з кімнати. Зручно вмощуюсь на ліжку, заплющую очі та уявляю собі криву у вигляді тонких ніжок павучка, що біжить довгими потічками по діаграмному папері, граційно записуючи з іншого боку скла дані про рухи моїх очей, дихання, мозкові хвилі. За кілька хвилин засинаю.

Мені сниться біг. Біжу лісом, крізь густі чагарники та дерева, якимось дивом оминаючи їх, проходячи крізь них, наче привид. Раптом вибігаю на галявину, а там – пожежа…

Сниться, що займаюся сексом з Інґрід. Знаю, що це вона, навіть не бачачи її лиця. Це тіло Інґрід, її довгі гладенькі ніжки. Ми трахаємося на диванчику у вітальні її батьків; телевізор увімкнений на каналі про природу – там біжить стадо антилоп, затим іде парад. Там, на параді, на невеличкій платформі сидить Клер. Вона сумна, а всі люди довкола веселі та життєрадісні. Раптом Інґрід зіскакує, з-за дивана виймає лук зі стрілою та випускає її у Клер. Стріла влучає прямісінько у телевізор, відтак Клер притискає руки до грудей, як Венді у німій версії «Пітера Пена». Зриваюся та починаю душити Інґрід, мої руки обхопили її горло, верещу на неї…

Прокидаюсь у холодному поті, серце вистрибує. Я – у лабораторії сну. Деякий час думаю, чи вони, бува, чогось не приховують від мене; може, вони якимось чином можуть бачити мої сни, читати мої думки. Лягаю на бік та заплющую очі.

Сниться, що ми з Клер ідемо музеєм. Цей музей – це старий палац, усі картини – у золотих рамках у стилі рококо. Усі відвідувачі мають на головах високі напудрені перуки; одягнені у бучні сукні, сюртуки та бриджі. Нас вони не помічають. Ми розглядаємо картини, однак вони виявляються не справжніми картинами, це – вірші, вірші, що якимось чином матеріалізувалися фізично.

– Глянь, – звертаюсь до Клер, – ось вірш Емілі Дікінсон: «Спочатку серце просить задоволення, а потім – звільнення від мук…»

Клер стоїть перед яскравим жовтим віршем і, здається, зігрівається ним. Бачимо Данте, Донна, Блейка, Неруду, Бішопа. Затримуємось у кімнаті з творами Рільке, швиденько минаємо «бітників» та зупиняємося перед Верленом та Бодлером. Раптом усвідомлюю, що загубив Клер. Спершу йду, затим біжу, повертаючись через галереї. Несподівано знаходжу її: вона стоїть перед віршем, коротеньким білим віршем, прикріпленим у куточку. Плаче. Підходжу до неї, стаю поза її спиною і бачу цей вірш: «А зараз я вкладаюсь спати, прошу Бога за душею наглядати, якщо помру я уві сні, прошу Бога душу забрати».

Відтак борсаюсь у траві. Холодно; наді мною свище вітер. Лежу голий у темряві, мені холодно. Земля встелена снігом, стою навколішках, на нього капає кров, протягую руку…

– О Боже, у нього тече кров…

– Якого біса? Як це сталося?

– Лайно, він відірвав усі електроди… Допоможи мені покласти його у ліжко…

Розплющую очі. Наді мною нахилилися Кендрік та доктор Ларсон. У Ларсона засмучений та схвильований вигляд, зате у Кендріка – тріумфальна посмішка на обличчі.

– Записали? – запитую.

– Це було ідеально, – відповідає.

– Чудово, – останнє, що промовляю перед тим, як знепритомніти.

Другий

Неділя, 2 жовтня 1997 року (Генрі тридцять чотири, Клер двадцять шість)

Генрі: Прокидаюся, відчуваю запах металу. Це кров, і вона всюди. Клер згорнулась у ній клубочком, як кошенятко.

Торсаю її, вона промовляє:

– Ні.

– Ну ж бо, Клер, прокидайся! У тебе знову йде кров.

– Мені снилося…

– Клер, будь ласка…

Вона сідає. Її руки, лице та волосся наскрізь просочились кров’ю. Клер простягає руку, а на ній, напівлежачи, примостилося крихітне чудовисько. Вона промовляє, якось так просто:

– Він помер.

Починає ридати. Сидимо на краєчку ліжка, просякнутого кров’ю, обіймаючись та плачучи.

Понеділок, 16 лютого 1998 року (Клер двадцять шість, Генрі тридцять чотири)

Клер: Ми з Генрі саме збираємося виходити. Нині полудень, падає сніг. Натягую чоботи, цієї ж миті дзвонить телефон. Генрі простує коридором до вітальні, щоби підняти слухавку. Чую, як відповідає:

– Алло, – і відразу, – справді? Ну, ні фіґа собі! – Відтак: – Стривайте, візьму папір… – Тривале мовчання, що переривається лише словами: – Зачекайте, поясніть.

Роззуваюся та знімаю верхній одяг. Тихенько, у самих шкарпетках, прокрадаюся до вітальні. Генрі сидить на дивані та щось несамовито записує. На колінах, як маленьке кошенятко, лежить телефон. Сідаю біля нього, а він розпливається в усмішці. Дивлюся у його записник. Зверху на сторінці написано: «4 гени: на 4, атемпоральний 1, синхронізуючі імпульси, новий ген = мандрівник у часі?? Хром = 17 × 2, 4, 25, 200 + повторює ініціативну групу лікування, пов’язано зі стáттю? Ні, + забагато допамінових рецепторів, які протеїни???» І розумію: Кендрік це зробив! Він усе зрозумів, у всьому розібрався! Не можу в це повірити. Він це зробив. Що тепер?

Генрі кладе слухавку та повертається до мене. У нього такий остовпілий вигляд, як у мене відчуття.

– І що далі? – запитую.

– Він збирається клонувати гени та підселити їх до миші.

– Що?

– Він збирається створити мишей, які мандруватимуть у часі. І потім лікувати їх.

Одночасно починаємо реготати. Відтак танцюємо, кружляючи кімнатою. Сміємося і танцюємо доти, поки, важко дихаючи, не падаємо на диван. Зачудовано дивлюся на Генрі: чому на клітинному рівні він такий незвичайний, такий інакший, коли він – просто чоловік, у білій сорочці та теплій куртці, чия рука на дотик – звичайнісінька рука, зі шкіри та кісток, чоловік, який усміхається, як звичайнісінька людина. Я завжди знала, що він не такий, як усі. Зрештою, і що? Лише якихось кілька літер у коді? Але чомусь це має велике значення. І ми якось мусимо це змінити. А десь, у іншому кінці міста, доктор Кендрік сидить у своєму кабінеті, роздумуючи над тим, як вивести мишей, які б не підкорялися часовим правилам. Сміюся, втім, це – питання життя та смерті. Зупиняю в собі сміх і прикриваю рота рукою.

Перехідний епізод

Середа, 12 серпня 1998 року (Клер двадцять сім)

Клер: Мама нарешті заснула. Заснула у своєму ліжку, у своїй кімнаті. Вона втекла з лікарні, лише заради своєї кімнати, свого притулку, що зрештою перетворився на таку саму лікарняну палату. Але зараз це поза межами її розуміння. Усю ніч вона говорила, плакала, сміялася, верещала, вигукувала: «Філіпе!» та: «Мамо!», а також: «Ні, ні, ні…» Усю ніч цикади та деревні жаби-крякавки вибивали своєю електричною завісою звуків такт, нагадуючи мені моє дитинство. Її шкіра при світлі ночі схожа на віск, кістляві руки гамселять по ліжку, благаючи, хапаючись за склянку води, що підношу до її потрісканих уст. Світає. Мамине вікно виходить на схід. Сиджу в білому кріслі біля вікна, лицем до ліжка, але не дивлюся туди, не дивлюся на маму – таку змарнілу, таку змалілу на своєму великому ліжку. Не дивлюсь на пляшечки з таблетками, ложки, склянки, штатив для внутрішньовенних уливань з товстезним пакетом рідини, що звисає зверху. Не дивлюсь на червоне блимання рідкокристалічного екрану, судно, маленький ниркоподібний мішок для блювання, коробку латексних рукавичок та бляшанку для сміття, на якій етикетка, що застерігає про біовідходи, а всередині – купа закривавлених шприців. Дивлюся у вікно, на схід. Чую спів птахів. Чую, як голуби, що живуть у гліцинії, прокидаються. Світ довкола сірий. Утім, поволі у нього просочуються кольори: уранішня зоря ще не рожево-строката, а помаранчева, мов пляма крові, що поступово проступає та розширюється; вона затримується на горизонті на якусь мить, але враз затоплює сад; світло стає золотавим, відтак зблискує небесна блакить, і згодом усі кольори заповнюють яскравими барвами призначені для них місця. Виноградні лози, троянди, білі сальвії та нагідки бринять у свіжій ранковій росі, мовби під тонким склом. Срібні берези на узліссі хитаються, мов білі струни, що звисають з неба. Над травою пролітає ворона. Під нею летить її тінь. Вони стрічаються, коли птаха сідає під вікно та поважно кряче. Світло нарешті сягає вікна й вихоплює мої руки та тіло, яке важко обм’якло у маминому білому кріслі. Зійшло сонце.

Заплющую очі. Гуде кондиціонер. Мені холодно; підводжуся, прямую до іншого вікна та вимикаю його. Тепер у кімнаті тихо. Підходжу до ліжка. Мама лежить нерухомо. Важке дихання, що постійно лунало у вухах, зупинилося. Її рот ледь розтулений, брови підняті, наче здивовано, очі заплющені. В ту мить вона могла співати. Стаю на коліна біля ліжка, відкидаю ковдри та прикладаю вухо до її серця. Шкіра тепла. Жодних звуків. Серце не б’ється, кров не тече, подих не надуває вітрила її легень. Тиша.

Беру на руки її змордоване тіло, що зле тхне, і лише в цю мить вона – ідеальна, вона – знову моя ідеальна прекрасна мама; нехай її кістки тиснуть мені в груди, а голова нахилена, нехай її з’їдений раком живіт набух та має вигляд, як у вагітної, – у моїй пам’яті вона постає яскравою, веселою, життєрадісною: вільною.

Кроки у коридорі. Відчиняються двері, чутно голос Ети:

– Клер? Ой…

Кладу маму на подушки, розправляю її нічну сорочку, поправляю волосся.

– Вона померла.

Субота, 12 вересня 1998 року (Генрі тридцять п’ять, Клер двадцять сім)

Генрі: Люсіль була єдиною людиною, що любила цей сад. Коли ми приїжджали до Медовларк-гауз, щоб знайти Люсіль, Клер відразу ж прямувала до задніх дверей: майже завжди, за будь-якої погоди, та була в саду. Коли Люсіль була здоровою, ми заставали її на клумбі. Вона стояла навколішках, прополюючи чи пересаджуючи рослини, підживлюючи троянди. Коли ж захворіла, Ета та Філіп часто зносили її униз, закутану в плед, та саджали у плетене крісло; інколи біля фонтану, інколи під персиковим деревом, де вона могла спостерігати за роботою Пітера, що копав, підстригав дерева та пересаджував їх. Коли Люсіль була здоровою, то часто пригощала нас своїми розповідями про всілякі цікавинки в саду: про червоноголових зябликів, які знайшли нову годівницю, про жоржини, які росли краще, ніж очікувалось, коли їх пересадили біля сонячного годинника, про нову троянду, у якої виявився жахливий блідо-бузковий відтінок, проте вона так буяла, що Люсіль навіть думати не хотіла про те, щоби позбутись її. Якогось літа Люсіль з Алісією вирішили провести експеримент: кожен день Алісія проводила кілька годин у саду, граючи на віолончелі. Задум був таким: вони хотіли подивитися, чи рослини реагуватимуть на музику. Люсіль божилася, що вона ще ніколи не мала такого хорошого врожаю помідорів, як після експерименту, й показувала нам цукіні, що був розміром з моє стегно. Тож експеримент постановили вважати успішним. Але його більше не повторювали, позаяк це було останнє літо, коли Люсіль була здоровою та могла займатися садом.

Пори року змінювались, Люсіль жовкла й чахнула, як та рослина. Влітку, коли усі ми приїжджали, вона трішки вичунювала, й будинок аж дзвенів від щасливих криків та гуркоту, спричинених дітьми Марка та Шерон: ті вовтузились у фонтані, як маленькі цуценята, стрибали та розважалися на траві, липкі та гіперактивні. Люсіль часто була понурою, втім, завжди елегантною. Вона завжди підводилася, щоби привітатися з нами; її світле з мідним відтінком волосся було зібране в тугу ґульку, з якої вибивалися та спадали на лице густі пасма. Білі лайкові рукавиці для садівництва та знаряддя фірми «Сміт-енд-Говкен» миттю відкидались на землю, тільки-но ми починали обійматися при зустрічі. Ми з Люсіль цілувались дуже офіційно, в обидві щоки, начебто ми – дуже старенькі графині, що якийсь час не бачилися. Вона завжди була доброю до мене і водночас могла самим лише поглядом стерти на порох свою доньку. Мені її бракує. Клер… ні, сюди «мені її бракує» – дещо не пасує. Клер спустошена. Заходить у якусь кімнату й забуває, для чого вона туди увійшла. Сидить і дивиться у книгу, не перегортаючи сторінки впродовж години. Втім, не плаче. Клер посміхається, коли жартую. Вона їсть те, що кладу перед нею. Коли пробую покохатися з нею, Клер скоряється… та вже згодом відмовляюсь від цієї ідеї та лишаю її саму, наляканий її смиренним лицем, на якому не проступає ані сльозинки і яке, здається, десь далеко звідси. Сумую за Люсіль, але саме Клер – та людина, яку втрачаю, яка десь далеко від мене, яка полишила мене з тією незнайомкою, що лише зовні нагадує Клер.

Середа, 26 листопада 1998 року (Клер двадцять сім, Генрі тридцять п’ять)

Клер: Мамина кімната біла та порожня. Усі медичні причандали прибрали. Ліжко розібрали аж до матрацу, всього у плямах та непристойному вигляді в такій чистій кімнаті. Стою перед маминим столом. Це важкий пластиковий білий стіл, сучасний та дивний у по-своєму жіночій та вишуканій кімнаті з антикварними французькими меблями. Мамин стіл стоїть у маленькій ніші, оточеній з усіх боків вікнами; ранкове світло омиває його порожню поверхню. Стіл замкнений на ключ. Уже годину його шукаю – безуспішно. Спираюся ліктями на спинку поворотного крісла та дивлюсь на цей стіл, довго дивлюся. А потім спускаюся сходами. У вітальні та їдальні порожньо. З кухні долинає чийсь сміх, тож прямую туди. Генрі та Нел скупчилися над купою мисок; поруч – тканина для розкачування тіста й качалка.

– Гей, хлопче, легше, легше! Ти ж затовчеш його! Потрібно ось так: легенькими рухами, інакше їхня консистенція стане, як у жувальної гумки.

– Вибачте, вибачте, вибачте! Я буду легенько, тільки не штурхайте мене так. Гей, Клер! – повертається до мене, на лиці усмішка, а весь він у борошні.

– Що то буде?

– Круасани. Я поклявся або опанувати це мистецтво вимішування тіста для випічки, або загинути під час цього випробування.

– Спочивай у мирі, синку, – шкірить зуби Нел.

– А що сталося? – запитує він.

Нел тим часом енергійно розкачує тісто, скручує у ковбаску, нарізає та загортає у парафінований папір.

– Нел, мені треба позичити Генрі на кілька хвилин.

Нел ствердно киває та тицяє качалкою в бік Генрі.

– Повертайся за чверть години, почнемо робити маринад.

– Слухаюсь, мем.

Генрі йде за мною сходами. Стаємо перед маминим столом.

– Хочу його відкрити, і ніде не можу знайти ключа.

– А-а… – кидає на мене погляд, але такий швидкий, що не встигаю його зрозуміти. – Ну, це легко.

Він виходить з кімнати й за кілька хвилин повертається. Сідає на підлогу перед столом, розпрямляє дві великі канцелярські скріпки. Спочатку береться за нижню ліву шухляду, акуратно просовуючи та крутячи одну скріпку, потім всовує іншу.

– Voilá! – хвалиться, витягуючи на себе шухляду.

Вона аж тріщить від паперу. Генрі без зайвого клопоту відчиняє ще чотири шухляди. Скоро усі вони висунуті назовні, явивши весь свій вміст: блокноти, якісь відривні аркуші, каталоги з садівництва, пакети з насінням, ручки та коротесенькі олівчики, чекова книжка, шоколадка «Герші», сантиметрова стрічка, та багато інших дрібниць, що скромно собі лежать на сонячному світлі, у забутті. Генрі нічого не чіпає. Дивиться на мене, а я, якось мимоволі, – на двері. І Генрі розуміє мій натяк. Розвертаюся до столу.

Папери у повному безладі. Сідаю на підлогу та висипаю увесь вміст шухляди перед собою. Усе, на чому її почерк, вирівнюю та кладу на купку ліворуч. Тут якісь списки, записки, у яких вона звертається сама до себе: «Не запитувати Ф. про С»., або: «Нагадати Еті про вечерю у Б. в п’ятницю».

Безліч аркушів, списаних якимись карлючками, спіральками, хвильками, чорними колами, знаками, що нагадують пташині лапки. На деяких із них – речення, або фраза посеред усіх цих кривуль: «Зробити проділ у волоссі за допомогою ножа», або: «Не могла, не могла цього зробити», чи ж: «Якщо буду зачаєна, це пройде повз мене». Деякі аркуші – це вірші, в яких усе настільки поперекреслювано, вставлені якісь позначки, що від них мало що лишається, ніби фрагменти від давньогрецької поетеси Сафо:

Наче старе м’ясо, м’яке та ніжне,

нема повітря XXXXXXХ вона сказала: «Так»

вона сказала XXXXXXXXXXXXXXXXXX

або

його рука XXXXXXXXXXXXХ

XXXXХ щоб володіти,

у крайній XXXXXXXXXXXXХ

Деякі вірші були надруковані:

Цієї миті

всі надії – слабкі

та мізерні.

Музика та краса —

сіль моєї туги;

біла порожнеча врізається у лід.

Хто б міг сказати

що ангел сексу

такий сумний?

хіба хто знав, що пристрасть

перетворить цю безкраю

зимову ніч у

потік темноти.

1/23/79

Весняний сад:

корабель літа

пропливає

моїми зимовими мріями.

4/6/79

1979-й – це рік, коли мама втратила дитину та намагалася себе вбити. Болить живіт, перед очима все розпливається. Тепер знаю, що вона відчувала тоді. Беру всі ці аркуші й відкладаю їх убік. Більше не читаю. В іншій шухляді знаходжу мамині пізніші вірші. А потім натрапляю на вірш, адресований мені:

Сад під снігом

для клер

а зараз сад під снігом —

порожній аркуш, по якому пишуть наші сліди

клер, яка ніколи не була моєю

та завжди належала собі

Спляча Красуня

прозоре покривало

вона в очікуванні

це – її весна

це – її сон/пробудження

вона чекає

і все чекає

на поцілунок

неймовірні форми бульб коренеплодів

ніколи не думала

що моя дитина

фактично її обличчя —

це сад в очікуванні.

Генрі: Уже скоро вечеря, а я ще сиджу в Нел. І тут вона каже:

– А чи не час тобі піти та подивитися, чим займається твоя дружина?

Начебто непогана ідея.

Клер сидить на долівці перед столом матері, довкола неї – білі та жовті аркуші. З лампи, що на столі, на неї ллється світло, проте її лице у тіні. Волосся сяє мідним ореолом. Вона дивиться на мене, простягає якийсь аркуш і промовляє:

– Дивися, Генрі: вона написала мені вірша.

Сівши біля Клер та прочитавши цей вірш, пробачаю Люсіль її колосальний егоїзм та жахливо важке помирання. Піднімаю очі на Клер.

– Він чудовий.

Вона киває, якусь мить почувається задоволеною від усвідомлення, що мама насправді дуже її любила. Думаю про свою матір, яка в теплий літній день наспівувала німецькі романси після обіду, яка всміхалася нашому віддзеркаленню у вітрині магазину, яка у блакитній сукні кружляла гримеркою. Ніколи не замислювався, чи любить вона мене. Люсіль була мінливою, наче вітер. Вірш у руках Клер – доказ, непорушний, беззаперечний, він – кадр з її емоцій. Оглядаю стоси паперу на долівці. Мені легшає від думки, що хоч дещо з усього цього безладу спливло на поверхню та стало для Клер рятівним човном.

– Вона написала мені вірша, – протягує Клер, усе ще вражена. Сльози котяться лицем. Обіймаю її, – і раптом вона повернулася: моя дружина, Клер, ціла та неушкоджена, нарешті вона на березі, після кораблетрощі, схлипує, як маленьке дівчисько, мама якого махає на прощання з палуби судна, що потопає.

Переддень Нового року, частина перша

31 грудня 1999 року, 23:55 (Генрі тридцять шість, Клер двадцять вісім)

Генрі: Ми з Клер на даху будинку у кварталі Вікер-Парк, з нами ще маса таких самих стійких душ – усі в очікуванні приходу так званого «міленіуму». Ясна ніч, не так уже й холодно. З рота йде пара, очі та ніс дещо заніміли від холоду. Клер закуталася у великий чорний шарф, при місячному (впереміж із вуличним) освітленні її лице – разюче біле. Цей дах належить одній парі, друзям Клер по художньому ремеслу. Поруч – Гомес із Шаріс, у своїх довгих теплих куртках та рукавицях повільно танцюють під музику, яку чутно лише їм двом. Усі довкола добродушно, на п’яну голову, жартують над консервованими продуктами, якими вони запаслися, чи над тими героїчними заходами, що вони вжили для того, аби захистити свої комп’ютери від розплавлення унаслідок вибуху в ядрі. Сам до себе посміхаюся, знаючи, що всі ці «міленіумні» дурниці забудуться, тільки-но санітарні служби приберуть новорічні ялинки з вулиць міста.

Чекаємо, коли почнуть запускати феєрверки. Ми з Клер спираємося на невисокий, до пояса, декоративний фасад, та оглядаємо Чикаґо. Дивимося на схід, у напрямку озера Мічиґан.

– Усім привіт! – кричить Клер, махаючи рукавичкою до озера, до Саут-Гейвена, до усього Мічиґану. – Кумедно, – обертається до мене, – там новий рік уже настав. Упевнена, що там усі вже сплять.

Ми на висоті шостого поверху, та я добряче таки здивований: як багато можна побачити з такої висоти. Наш будинок у Лінкольн-сквер десь на північному заході звідси, – наш район спокійний та темний. Центр, у південно-західному напрямку звідси, – весь у вогнях. Деякі величезні будинки прикрашені до Різдва, красуються зеленими та червоними вогнями у вікнах. «Сіерс» та «Генкок» дивляться одне на одного, як гігантські роботи над головами менших хмарочосів. Я майже бачу той будинок, у якому жив, коли познайомився з Клер, у Північному Дірборні, проте його заступає вищий, огидніший будинок, збудований біля нього кілька років тому. У Чикаґо так багато чудової архітектури, що їм просто необхідно прибрати деякі з таких будівель, натомість негайно спорудити потворні будинки – лишень для того, щоби ми всі почали цінувати красу. Дороги не дуже завантажені: щоб не святкувати у автівках, усі хочуть до півночі встигнути кудись потрапити. Чути, як ляскають петарди, час до часу перемежовані пострілами якихось недоумків, які, напевно, забули, що зброя створює не лише гучний шум.

– Я змерзла, – промовляє Клер та дивиться на годинник.

– Ще дві хвилини.

Спалахи святкування у цьому районі вказують на те, що годинники деяких людей поспішають.

Думаю про Чикаґо наступного століття. Більше людей, набагато більше. Страшний рух машин, але менше вибоїн на дорогах. Збудують потворну будівлю, яка нагадуватиме банку кока-коли, що вибухнула у Ґрант-парку. Західна частина міста потроху вилізе з бідності, а східна – продовжуватиме свій занепад. Нарешті знесуть будівлю «Ріґлі Філд», натомість збудують огидний мегастадіон. Та поки що вона виблискує вогнями на північному сході міста.

Гомес проголошує зворотній відлік: «10, 9, 8…», і ми всі підхоплюємо: «7, 6, 5, 4, 3! 2! 1! З Новим Роком!» Шампанське вистрілює, феєрверки запалюються та змережують небо. Ми з Клер пірнаємо в обійми одне до одного. Час завмер. Сподіваюся, настануть кращі часи.

Третій

Субота, 13 березня 1999 року (Генрі тридцять п’ять, Клер двадцять сім)

Генрі: У Шаріс і Гомеса щойно народилася третя дитина, Роза Євангеліна Ґомолінські. За тиждень після пологів ми завалюємося до них з подарунками та купою продуктів.

Двері відчиняє Гомес. Максиміліан, трирічний хлопчик, учепився за його ногу, а коли вітаємося з ним: «Привіт, Максе!», він ховає личко за Гомесове коліно. Джозеф, у свій один рочок, більш відкритий малий: підбігає до Клер, лепечучи: «Ба-ба-ба» та голосно відригує, коли вона піднімає його на руки. Гомес закочує очі, Клер сміється, і Джо сміється, і навіть я починаю сміятися над цим суцільним хаосом. Їхній будинок має такий вигляд, наче льодовик, у якому розмістився магазин з іграшками «Тойз-ар-ас», пройшовся по них катком, залишаючи по собі гори конструкторів «Леґо» та покинутих м’яких ведмедиків.

– Не дивіться, – попереджує Гомес, – нічого з цього не є справжнім. Ми саме випробовуємо одну з віртуальних реаліті-ігор Шаріс. Називаємо її «Батьківство».

– Гомесе? – зі спальні лунає голос Шаріс. – То Клер і Генрі?

Простуємо у спальню. Йдучи коридором, побіжно зиркаю в кухню: біля мийника стоїть середнього віку жінка та миє посуд.

Шаріс лежить у ліжку з немовлятком на грудях. Дитинка спить. Вона крихітна, має чорне волоссячко, і взагалі, має якийсь ацтекський вигляд. У Макса та Джо світле волосся. У Шаріс страхітливий вигляд (як на мене. Пізніше Клер наполягала, що у неї був «чудовий» вигляд). Вона набрала у вазі і мала дуже виснажений та хворобливий вигляд. Їй зробили кесарів розтин. Сідаю у крісло, Клер з Гомесом – на ліжко. Макс видирається до матері та прилаштовується під її вільною рукою. Дивиться на мене та засовує великого пальця собі до рота. Джо сидить на колінах у Гомеса.

– Вона прекрасна, – каже Клер. Шаріс усміхається. – І ти маєш чудовий вигляд.

– А почуваюся, як лайно, – зізнається Шаріс. – Але все: у нас є наша дівчинка!

Вона куйовдить волоссячко немовляти, а Роза позіхає та піднімає свою крихітну ручку. Її очки – темні шпаринки.

– Роза Євангеліна, – Клер аґукає до лялечки. – Так мило!

– Гомес хотів назвати її Середою, але я зайняла тверду позицію, – розповідає Шаріс.

– Ну, все одно вона народилася у четвер, – пояснює Гомес.

– Хочеш потримати?

Клер киває, і Шаріс акуратно передає доньку їй до рук.

Бачачи Клер з немовлятком у руках, реальність наших невдач б’є мені по мізках, і на якусь мить мене аж нудить. Сподіваюсь, не переміщуся у часі просто зараз. Це відчуття відступає, а в голові зостаються лише голі факти про все те, що відбувається з нами: а відбувається те, що ми втрачаємо дітей.

Де вони, ці втрачені дітки? Блукають, кружляють десь у небесах, неприкаяні?

– Генрі, а ти би не хотів потримати Розу? – запитує мене Клер.

Я в паніці.

– Ні, – відповідаю, можливо, занадто категорично. – Я ще занадто холодний, – пояснюю свою відмову.

Підводжуся та виходжу зі спальні, йду крізь кухню до задніх дверей. Стою у дворі. Легенько цяпотить дощик. Стою та дихаю.

Гримають двері. Виходить Гомес та стає поруч.

– Усе добре? – цікавиться.

– Думаю, так. Там мене охопила якась клаустрофобія.

– Так, розумію, що ти маєш на увазі.

Якийсь час стоїмо мовчки. Намагаюсь пригадати, як батько тримав мене на руках, коли я був ще дитиною. Усе, що пригадується, – це те, як ми з ним грали ігри, бігали, сміялися, як він катав мене на своїх плечах. Розумію, що Гомес спостерігає за мною, втім, сльози мимоволі котяться моїми щоками. Витираю їх рукавом. Хтось щось має сказати.

– Не зважай, – промовляю.

Гомес робить якийсь незграбний жест.

– Зараз повернусь, – кидає та зникає в будинку.

Думаю, він не повернеться, проте він приходить, у руці – вже прикурена цигарка. Сідаю на старезний столик для пікніків, увесь мокрий від дощу та встелений ялинковими голками. Тут досить холодно.

– Ви все ще намагаєтеся завагітніти?

Я аж здригаюся від цього запитання, проте розумію, що Клер, мабуть, усе розповідає Шаріс, а та, ймовірно, нічого не каже Гомесові.

– Так.

– А Клер усе ще журиться після цього викидня?

– Викиднів. У множині. Вже було три.

– Втрату однієї дитини, містере Детембл, – можна вважати невдачею, але втрата трьох – це вже недбальство.

– Насправді, все це не смішно, Гомесе.

– Вибач.

Гомесу стає соромно за свої слова, насправді совісно. Не хочу розмовляти на цю тему. Немає слів, якими можна все це висловити. Я навіть з Клер дуже мало про це розмовляю, і з Кендріком, та й з іншими лікарями, на плечі яких ми поклали наш сумний випадок.

– Вибач, – повторює Гомес.

Підводжуся.

– Нам краще піти всередину.

– Е-е, та вони не хочуть, щоб ми там були. Розмовляють собі про свої жіночі штучки.

– Г-м-м. Тоді, гаразд. А як щодо «Чикаґо Кабс»?

Знову сідаю.

– Та ну.

Ніхто з нас не цікавиться бейсболом. Гомес ходить туди-сюди. Я хотів би, щоб він зупинився, чи, краще, пішов усередину.

– То в чому проблема? – запитує ніби між іншим.

– З чим? «Чикаґо Капс»? Погані кидки, я би сказав.

– Ні, любий бібліотекарю, не з ними. У чому проблема, що ви з Клер без дітей?

– Насправді це тебе не стосується, Гомесе.

Утім він, зберігаючи спокій, напирає.

– Вони хоча би знають, у чому саме проблема?

– Гомесе, та пішов ти.

– Ай-ай-ай! Що за мова! Я просто знаю одного чудового лікаря…

– Гомесе…

– Вона спеціалізується на хромосомних відхиленнях у ембріонів.

– А звідки ти…

– Експертний свідок.

– А…

– Її звати Еміт Монтаґ, – продовжує він, – вона – геній. Її показували по телевізору, вона виграла всі ці нагороди. Присяжні її просто обожнюють.

– Ну, якщо вже присяжні її так люблять… – саркастично протягую.

– Просто зустрінься з нею. Ісусе Христе, та я ж намагаюся допомогти.

– Добре, – зітхаю. – Дякую.

– Це: «Дякую, ми негайно ж поїдемо до неї, послухавши твоєї поради, шановний товаришу» чи: «Дякую, а тепер – відвали»?

Встаю, струшую вологі ялинкові голки зі своїх штанів.

– Ходімо всередину, – завершую розмову.

І ми йдемо.

Четвертий

Середа, 21 липня 1999 року/ 8 вересня 1998 року (Генрі тридцять шість, Клер двадцять вісім)

Генрі: Лежимо у ліжку. Клер скрутилася на своїй половині, спиною до мене, а я біля неї, лицем до її спини. Уже майже друга ночі, ми щойно вимкнули світло після нашої довгої та позбавленої сенсу дискусії про наші репродуктивні невдачі. Тепер лежу, притиснувшись до Клер, моя рука на її правій груді; намагаюся зрозуміти, чи наша проблема є спільною, чи я вже десь за бортом.

– Клер, – ніжно шепочу їй у шию.

– М-м-м?

– Може, усиновимо.

Уже кілька тижнів, навіть місяців, думаю над цим. Це видається мені чудовим виходом із цієї ситуації: ми матимемо дитину. Вона буде здоровою. Ми будемо щасливі. Цей крок – очевидний.

– Це не буде по-справжньому. Ми просто вдаватимемо, гратимемо роль, – не згоджується вона.

Вона сідає, повертається до мене лицем. Роблю те саме.

– Це була би справжня дитина, і вона була би нашою. Яке акторство? У чому тут вдавання?

– Мені вже набридло вдавати. Ми постійно те й робимо, що вдаємо. Хочу мати дитину по-справжньому.

– Ми не вдаємо увесь час. Про що ти говориш?

– Ми вдаємо, що ми – звичайні люди, з нормальним життям! Я вдаю, що все нормально, що нормально сприймаю твої постійні зникнення незрозуміло де. Ти вдаєш, що все добре, навіть коли тебе ледь не вбивають, а Кендрік навіть гадки не має, що з тобою робити. Вдаю, що мене не дуже хвилює, коли помирають наші діти… – схлипує, скорчившись навпіл, обличчя прикрите рукою, шовкова завіса волосся затіняє його.

Я вже стомився плакати. Стомився від споглядання, як плаче Клер. Перед її слізьми – безпомічний. Безсилий зробити те, що може змінити наше життя.

– Клер…

Простягаю руку, щоби доторкнутись до неї, заспокоїти її, проте вона мене відштовхує. Встаю з ліжка і хапаю одяг. Одягаюсь у ванній кімнаті. Беру з сумочки Клер її ключі, взуваюся. У коридорі з’являється Клер.

– Куди ти йдеш?

– Не знаю.

– Генрі…

Виходжу, гримнувши дверима. На вулиці добре. Не можу згадати, де машина. Потім помічаю її на іншому боці дороги. Підходжу й забираюсь усередину.

Найперше, що спадає на думку, – спати в машині. Втім, якщо вже я тут, то краще таки кудись поїхати. Пляж: поїду на пляж. Знаю, що це погана ідея. Я втомлений, засмучений, і це божевілля – сідати за кермо… проте мені дуже хочеться саме зараз керувати машиною. Вулиці порожні. Заводжу автівку, двигун починає ревіти. Цілу хвилину виїжджав з паркувального місця. У вікні будинку, що виходить на вулицю, бачу Клер. Нехай похвилюється. Цього разу мені байдуже.

Моє авто рухається по Ейнслі до Лінкольн, швидко проїжджає Вестерн та їде на північ. Довгенько я не бував посеред ночі сам, у теперішньому. Навіть пригадати не можу, коли востаннє керував машиною, – я ж зовсім не мав у тому потреби! А це таки класно. Мчу повз цвинтар Роузгіл, уздовж довжелезного коридору машин, представлених різними автосалонами. Вмикаю приймач, швидко прокручую хвилі та спиняюсь на Чиказькій соціальній радіостанції 88.7 FM; там грає Джон Колтрейн – додаю гучності та опускаю скло. Гул, вітер, заспокійливе миготіння світлофорів та вуличних ліхтарів умиротворяють мене, притлумлюють емоції та напругу, і вже невдовзі начебто й забуваю, з якої причини я тут. Виїжджаючи з Еванстону, швидко проїжджаю до Рідж, а потім прямую по Демпстер до озера. Припарковую авто біля лиману, лишаю ключі у замку запалювання, виходжу та йду. Прохолодно, але дуже тихо. Виходжу на пірс та стаю на його краю, дивлюсь на контури берега, за якими – Чикаґо, що мерехтить під оранжево-фіолетовим небом.

Я дуже стомився. Стомився постійно думати про смерть. Стомився від сексу, який перетворився на засіб досягнення цілі. Боюся того, чим усе це може скінчитись. Не знаю, скільки ще витримаю такого натиску від Клер.

Чим є усі ці зародки, ембріони, набори клітин, що ми постійно виробляємо та відразу ж втрачаємо? Що в них такого, заради чого потрібно ризикувати життям Клер, і кожен наш день забарвлювати розпачем? Природа каже нам: усе, досить. Природа каже: Генрі, ти – нікчемний організм, ти нам більше не потрібен. Я готовий здатися.

У майбутньому ніколи не бачив себе з дитиною. Навіть хоча й провів багато часу зі собою маленьким, і з маленькою Клер, та однаково не вважаю, що моє життя буде неповним, якщо не матиму власної дитини. І я-майбутній також не надто колупався у цій проблемі. Власне, якось, кілька тижнів тому, таки не витримав і запитав. Наштовхнувся на себе у книгосховищі у Ньюбері, у 2004 році, і спитав: «У нас коли-небудь буде дитина?» Інший я лише усміхнувся, знизав плечима та зарозуміло, проте зі співчуттям, відповів: «Просто мусиш відчути це на собі, вибач». На що я скрикнув, підвищуючи голос: «О, Ісусе, лишень скажи мені!» А він підняв руку та зник. «Тварюка!» – голосно крикнув я. Ізабель просунула голову у запобіжні двері та спитала, чому я так верещу у книгосховищі і чи усвідомлюю, що мене чути аж у читальному залі.

А я просто не бачу жодного виходу. Клер зациклилась на цьому. Еміт Монтаґ підбадьорює її, розповідаючи різні історії про диво, яке може трапитися, і жінка вагітніє; дає їй усілякі вітамінні напої, що нагадує мені про дитину Розмарі. Я міг би застрайкувати. О, так, те, що треба: секс-страйк. Сам до себе сміюся. Хвилі, що легенько хлюпають об пірс, ковтають мій сміх. Ага, розкотив губу. Вже кілька днів від його початку плазуватиму навколішках і благатиму про секс.

Болить голова. Намагаюсь не звертати уваги на біль. Знаю, що це через утому. Цікаво, чи міг би я спати на пляжі, та так, щоби нікому не було до мене діла? Прекрасна ніч. Цієї ж миті сахаюся від величезного стовпа світла, що несподівано б’є через увесь пірс прямісінько мені в лице.

Опиняюсь на кухні у Кімі: лежу на спині під її кухонним столом, між ніжками крісел. Кімі вмостилася на одне з цих крісел та вдивляється у мене. Її ноги впираються в моє ліве стегно.

– Привіт, подружко! – промовляю слабким голосом. Відчуття, що зараз зомлію.

– У мене скоро буде інфаркт через тебе, приятелю, – озивається вона та штурхає мене ногою. – Вилазь хутко звідти та накинь щось на себе.

На колінах пролажу під столом та вилажу звідти. Відтак скручуюсь на лінолеумі та деякий час лежу, збираючись із силами та намагаючись не виблювати.

– Генрі… з тобою все нормально? – схиляється наді мною Кімі. – Хочеш щось поїсти? Супу? Саме приготувала м’ясний суп з овочами… Кави?

Хитаю головою.

– Хочеш лягти на диван? Ти хворий?

– Ні, Кімі, все нормально. Зі мною все буде добре, – пробую підвестись на коліна, а відтак – на ноги. Хитаючись, іду до спальні та відчиняю шафу містера Кіма. Вона майже порожня, не враховуючи кількох пар ретельно складених джинсів різних розмірів, від дитячих до дорослих, та кількох білосніжних сорочок. Це моя невеличка схованка для одягу, готова до використання та у постійному очікуванні. Одягнувшись, повертаюсь на кухню, нахиляюсь до Кімі та легенько чмокаю у щічку.

– Яка сьогодні дата?

– Восьме вересня 1998 року. А ти з якого року?

– З наступного, з липня.

Сідаємо за стіл. Кімі розв’язує кросворд у «Нью-Йорк Таймз».

– А що буде наступного року в липні?

– Дуже холодне літо, а сад у тебе буде класний. Дуже зростуть у ціні акції різних підприємств, пов’язаних з високими технологіями. Слід купити акції «Епл» у січні.

Вона робить собі помітку на шматку від паперової пачки.

– Добре. А ти? Як твої справи? Як Клер? У вас уже є діти?

– Ну, насправді я дуже голодний. А як на рахунок того супу, про який ти говорила?

Кімі важко встає з крісла та відчиняє холодильник. Виймає каструлю та починає розігрівати суп.

– Ти не відповів.

– Нема що говорити, Кімі. Дитини немає. Ми з Клер сваримося через це фактично щоранку. Будь ласка, хоч ти не починай.

Кімі повертається до мене спиною. Завзято помішує суп. На її спині читається велика образа.

– Я не починаю. Лише запитую, ясно? Мені просто цікаво. Але то вже…

Якийсь час мовчимо. Звук, що видає ложка при шкрябанні по дну каструлі, діє мені на нерви. Думаю про Клер, яка дивиться у вікно та спостерігає, як я від’їжджаю.

– Гей, Кімі.

– Що, Генрі?

– А як так, що у вас із містером Кімом ніколи не було дітей?

Довга пауза. А відтак:

– У нас була дитина.

– Була?

Вона наливає суп, що парує, в одну з тарілок з Міккі Маусом, які я так любив, коли був дитиною. Потім сідає та проводить руками по волоссю, пригладжуючи його та скручуючи у невеличку пучку на потилиці. Дивиться на мене.

– Їж суп, зараз повернуся.

Встає та виходить з кухні. Чую її човгання пластиковою доріжкою, що встеляє долівку в коридорі. Їм суп. Уже майже доїв, аж тут вона повертається.

– Ось. Це Мін. Моя дівчинка.

Світлина чорно-біла, зображення дуже розмите. На ній маленька дівчинка, років п’яти-шести, стоїть перед будинком місіс Кім, – цим будинком, будинком, у якому я виріс. На ній форма католицької школи. Дівчинка усміхається, в руках парасолька.

– Це її перший день у школі. Вона така щаслива! І така перелякана!

Дивлюся уважно на світлину. Боюсь питати. Піднімаю погляд на Кімі, а вона дивиться у вікно, на річку.

– Що сталося?

– Ох… Вона померла. До того, як ти народився. У неї була лейкемія, і вона померла.

І тут я пригадую дещо.

– А вона любила сидіти на гойдалці у задньому дворі? У червоному платті?

– Ти її бачив? – приголомшено вирячила на мене очі місіс Кім.

– Думаю, так. Давно вже. Ще коли мені було сім. Я стояв на сходах, що ведуть до річки, абсолютно голий, а вона сказала, що краще мені не заходити у її двір; я їй відповів, що то мій двір. Вона мені не повірила, а я не міг усього того зрозуміти, – сміюся, – а ще вона сказала, що її мама відлупцює мене, якщо я не заберуся звідти.

– Ну, вона молодчина, правда?

– Так, вона схибила лише на декілька років.

– Так, – усміхається Кім, – Мін, вона була добрячою торпедою. Татко називав її «Міс Базіка». Він її дуже любив.

Кімі відвертає голову, тишком прикладає руки до очей. Пам’ятаю містера Кіма мовчазним чоловіком, який проводив більшість часу, сидячи у м’якому кріслі та дивлячись по телевізору якісь спортивні програми.

– В якому році народилась Мін?

– У 1949-му. Померла у 1956-му. Смішно, зараз вона була б уже середнього віку, з дітьми. Їй би вже було сорок дев’ять. Її діти могли би вже навчатися у коледжі або взагалі бути ще дорослішими та ходити на роботу, – промовивши це, Кімі озирається на мене, а я дивлюсь на неї.

– Ми намагаємося, Кімі. Ми робимо все можливе, все, що лише можна собі уявити.

– Я нічого не сказала.

– Угу.

Кімі блимає на мене своїми віями, наче вона – Луїза Брукс чи ще хтось.

– Гей, друже, щось я застрягла на цьому кросворді. Дев’ять по горизонталі, починається з «к»…

Клер: Спостерігаю, як поліцейські пірнальники запливають у озеро Мічиґан. Ранок, небо затягнене хмарами, але вже дуже спекотно. Стою на пірсі, що на Демпстер-стрит. На Шерідан-роуд стоять п’ять пожежних, три швидкі та сім патрульних машин, в усіх увімкнені блимавки. Тут сімнадцять пожежників та шість лікарів «швидкої». Також чотирнадцять поліціянтів та одна жінка-поліціянт – низька товста жіночка, чия голова, здається, аж розчавилася під кепкою. Вона постійно верзе якісь дурні загальні фрази, які мали би мене заспокоїти, але у мене навпаки виникає бажання зіштовхнути її з цього пірса. Тримаю в руках одяг Генрі. Вже п’ята година ранку. Тут навіть зібрався двадцять один репортер, дехто з яких – телерепортери, що приїхали у мікроавтобусах, зі своїми операторами та мікрофонами, а дехто – представники друкованих видань, разом зі своїми фотографами. До того ж тут тиняється парочка похилого віку: поводять себе стримано, проте дуже допитливі. Намагаюсь не думати про розповідь поліціянти, який повідомив, що саме світив на Генрі прожектором поліційної машини, коли той стрибав з пірса. Намагаюсь не думати.

Пірсом ідуть двоє новоприбулих поліцейських. Вони розмовляють з іншими – тими, хто займається цією справою. Потім один із них, – той, що старший, – відходить від них та підходить до мене. У нього старомодні закручені догори вуса з тонкими кінчиками. Відрекомендовується капітаном Мічелсом та запитує, чи відомо мені про існування причин, через які мій чоловік захотів би покінчити з собою.

– Насправді, я не впевнена, що він це зробив, капітане. Розумієте, він дуже добре плаває, може, він саме зараз допливає до… е-е-е… Вілмету, чи ще кудись… – роблю легкий порух рукою у напрямку півночі, – і будь-якої миті повернеться.

Капітан дивиться підозріливо.

– І часто він так плаває посеред ночі?

– Він страждає на безсоння.

– Ви сварилися перед тим? Він був засмучений?

– Ні, – брешу я, – звичайно, ні. – Дивлюсь на воду. Впевнена, що зовсім не переконала його. – Я спала, а він, мабуть, вирішив піти поплавати, а мене не хотів будити.

– Він залишив якусь записку?

– Ні, – я вже ламаю голову над тим, яке б то придумати більш реалістичне пояснення, коли чую хлюпіт біля берегу. Алілуя! Дуже вчасно. – А ось і він!

Генрі вже доплив до мілини, починає виходити на берег, але чує мій вигук, кидається у воду та пливе до пірсу.

– Клер, що тут відбувається?

Стаю на коліна. У Генрі втомлений вигляд, і він замерз. Тихо промовляю:

– Вони думали, що ти затонув. Один із них бачив, як ти впав у воду. Вони вже дві години шукають твоє тіло.

Генрі розхвилювався, але водночас його все це дуже потішило. Будь-що, що може роздратувати поліцію, його тішить. Усі поліціянти скупчилися біля мене та мовчки їдять очима Генрі.

– Ви Генрі Детембл? – запитує капітан.

– Так. Не заперечуєте, якщо вийду з води?

Усі прямуємо за Генрі до берега: Генрі пливе уздовж пірса, а ми всі йдемо поруч. Він вибирається з води та стає на землю, наче мокрий пацюк, з якого скапує вода. Передаю йому його сорочку, він обтирається нею. Натягує решту свого одягу та спокійно стає, в очікуванні того, що ж то поліція зараз з ним учинить. Хочу спершу поцілувати його, а потім убити. Або навпаки. Генрі обіймає мене. Він холодний і вологий на дотик. Міцно притуляюсь до нього, до його холоду, а він тісно притискається до мене, до мого тепла. Поліція ставить йому різні запитання, він увічливо відповідає. Це поліція Еванстону, є дехто з поліції Мортон Ґроув та Скокі, котрі прийшли, не зрозуміло якого грому. Якби вони представляли поліцію Чикаґо, вони би знали Генрі та заарештували його.

– Чому ви не відгукнулися, коли поліціянт крикнув вам вилазити з води?

– У мене були беруші, капітане.

– Беруші?

– Ну, щоб вода не затікала у вуха, – Генрі начебто щось шукає у кишенях. – Не знаю, куди вони поділися. На мені завжди беруші, коли плаваю.

– А чому ви плавали о третій годині ночі?

– Не міг заснути.

І так далі. Генрі бреше так майстерно, навіть наводить якісь факти у підтвердження. Насамкінець, без особливого ентузіазму, поліція виписує йому штраф за купання у невстановлений час, та ще й на закритому пляжі. П’ятсот доларів. Поліція нас відпускає, йдемо до машини, і цієї ж миті на нас налітають репортери з телекамерами та фотографи. Без коментарів. Лише плавав. Будь ласка, не хочемо, щоби нас знімали. Клац. Зрештою пробиваємося до машини, що так і стоїть собі на Шерідан-роуд, з ключами всередині. Заводжу двигун та опускаю скло. Поліція, репортери та ця парочка похилого віку так і стоять на траві, спостерігаючи за нами. Не дивимося одне на одного.

– Клер…

– Генрі…

– Вибач.

– І ти також.

Він дивиться на мене та доторкається моєї руки, що лежить на кермі. Мовчки їдемо додому.

П’ятниця, 14 січня 2000 року (Клер двадцять вісім, Генрі тридцять шість)

Клер: Кендрік веде нас лабіринтом коридорів, застелених килимами, обклеєних гіпсокартоном та зі звукоізолюючою плиткою. Проходимо до конференц-зали, без вікон, на долівці – блакитний килим; з меблів – лише довгий чорний полірований стіл в оточенні м’яких крісел, що обертаються. Також там є дошка та маркери, щоби по ній писати; годинник над дверима, кавоварка, горнята, вершки та цукор біля них. Сідаємо з Кендріком за стіл, Генрі намотує кола кімнатою. Кендрік знімає окуляри та масажує собі пальцями ніс із боків. Відчиняються двері, й молодий латиноамериканець у хірургічному халаті закочує у кімнату санітарні ноші, на яких – клітка, прикрита якоюсь тканиною.

– Куди ставити? – запитує молодик.

– Просто залиште тут, якщо не заперечуєте, – просить Кендрік.

Чоловік знизує плечима та йде. Кендрік прямує до дверей, повертає перемикач, і кімната занурюється у напівтемряву. Генрі стоїть біля клітки, його ледь видно. Кендрік підходить до нього та мовчки стягує тканину, якою та клітка була накрита.

Від клітки йде запах кедра. Стою та дивлюсь на неї. Нічого там не бачу, окрім картону від рулону туалетного паперу, кількох мисок, пляшки води, колеса для бігу та пухкої тирси. Кендрік відчиняє зверху на клітці дверцята, просовує туди руку та виймає щось маленьке та біле. Ми з Генрі згуртувалися біля нього, дивлячись на крихітну мишку, яка сидить на долоні Кендріка та лупає на нас оченятами. Кендрік виймає з кишені маленький ліхтарик у формі авторучки, вмикає його та блимає на мишу. А та на мить виструнчується, а потім зникає.

– Ого! – захоплено промовляю.

Кендрік знову накриває клітку тканиною та вмикає у кімнаті світло.

– Це надрукують у науковому журналі «Природа», наступного тижня, – посміхаючись, гордовито промовляє він. – Головною статтею.

– Вітаю, – каже Генрі та кидає швидкий погляд на годинник. – А скільки часу вони зазвичай відсутні? І куди вони діваються?

Кендрік вказує жестом на кавоварку й ми обоє ствердно киваємо.

– Як правило, десь близько десяти хвилин, – пояснює, наливаючи у три горнятка кави та по одній передаючи нам. – Вони потрапляють до лабораторії з дослідження тварин, що у підвалі: туди, де вони народилися. Здається, більше нікуди вони не потрапляють, та й на довше ще не зникали.

– Почнуть, коли старітимуть, – зі знанням справи похитує головою Генрі.

– Так, поки що ви маєте рацію.

– А як ви це зробили? – запитую Кендріка. Досі не можу повірити, що він це зробив.

Кендрік дмухає на каву та відсьорбує, відтак скривлюється. Кава гірка, тож досипаю ще трохи цукру в своє горня.

– Ну, – починає він, – дуже допомогло те, що в Селери встановився повний мишачий геном. От він нам і розповів, де саме шукати за нашими чотирма генами. Але ми й без цього могли впоратися. Ми почали з клонування твоїх генів, а потім використали ензими, щоб відкраяти пошкоджені ділянки ДНК. Затим узяли ці частинки та підселили їх у ембріон миші на стадії чотирьох клітин. Ця частина роботи була легкою.

– Так, звичайно. Ми з Клер постійно займаємося цим на нашій кухні, – піднімає брови Генрі. – А яка частина була важкою? – запитує, сідаючи на стіл і тримаючи горнятко з кавою.

Із клітки долинає скрип колеса для бігу.

– А складність цієї роботи полягала в тому, – дивиться на мене Кендрік, – щоб змусити матку мишачої матері виносити цих модифікованих мишей у потрібний нам термін. Вони постійно стікали кров’ю та вмирали.

– Матері помирали? – стривожено запитує Генрі.

– Матері помирали, – ствердно киває головою, – і дитинчата помирали. Ми не могли зрозуміти причини, тому почали спостерігати за ними двадцять чотири години на добу. І потім зрозуміли, чому так ставалося. Ембріони подорожували у часі поза материнською утробою, а потім поверталися у неї, тому в матках ставались внутрішні кровотечі; вони гинули. Або просто на десятий день вагітності у них ставався викидень. Це нас дуже вибивало з колії.

Ми з Генрі переглядаємося, а потім відводимо погляд.

– Оце може пояснити, чому в нас… – кажу Кендріку.

– Так, – згоджується він, – ми розв’язали цю проблему.

– Як? – цікавиться Генрі.

– Ми дійшли висновку, що це, мабуть, імунно-захисна реакція. Щось у цих зародках було настільки чужорідним, що імунна система маток постійно боролася з цим, наче то був якийсь вірус чи ще щось. Отож, ми ослабили імунну систему маток, і потім усе вийшло, наче якась магія.

Мені у вухах аж стукає. «Наче магія…»

Раптом Кендрік нахиляється та хапає щось із підлоги.

– Є! – вигукує, показуючи мишу на своїй долоні.

– Браво! – Генрі у захваті. – А що далі?

– Генна терапія, – каже Кендрік. – Ліки, – знизує він плечима. – Навіть якщо ми можемо зробити так, щоби вони щезали, ми все ще не знаємо, чому це трапляється. Чи як це трапляється. Отож, намагатимемося розібратися.

Пропонує дати Генрі мишу. Він наставляє долоні, і Кендрік кладе її туди. Генрі з цікавістю розглядає.

– У неї тату, – помічає він.

– Лише так ми можемо їх розрізняти, – пояснює Кендрік. – Вони доводять працівників лабораторії до сказу, бо постійно тікають.

– Ось така у нас перевага, якщо за Дарвіном, – сміється Генрі. – Ми втікаємо.

Він гладить мишу, а вона випорожняється йому на долоню.

– Нульова терпимість до стресу, – зітхає Кендрік та кладе мишу до клітки, де вона відразу ж біжить до картону з-під рулону туалетного паперу.

Тільки-но повертаємося додому, сідаю за телефон та дзвоню лікарці Монтаґ, переповідаю їй усе про імуносупресанти та внутрішні кровотечі. Вона уважно слухає та каже нам прийти наступного тижня. А вона тим часом зробить деяке дослідження. Кладу слухавку, Генрі нервово дивиться на мене поверх колонки «Бізнес» у газеті «Таймс».

– Варто спробувати, – кажу йому.

– Забагато мертвих мишачих мам до того, як вони зрозуміли причину, – побоюється Генрі.

– Але ж спрацювало! У Кендріка вийшло!

– Так, – усе, що спромігся сказати Генрі, відтак знову повернувся до читання.

Спершу розтуляю рота, щоб навести якісь аргументи, однак передумую та йду в свою студію, занадто схвильована, щоб сваритися. Вийшло, як у казці. Наче магія.

П’ятий

Четвер, 11 травня 2000 року (Генрі тридцять дев’ять, Клер двадцять вісім)

Генрі: Пізня весна двотисячного; йду по Кларк-стрит. Нічого видатного у цьому немає – просто чудовий теплий вечір у Андерсонвілі. Стильна молодь, умостившись за маленькими столиками, попиває каву-глясе у кафе «У Копі», чи «У Реза», смакує кус-кусом за середнього розміру столиками, чи ж просто прогулюється, ігноруючи шведські крамнички з сувенірами та різним антикваріатом, вихваляючи при тому собак одне одного. Я мушу бути на роботі, у 2002 році, але… Ну, що ж тут удієш? Метові доведеться прикрити мене на сьогоднішньому майстер-класі. Подумки зауважую, що потрібно буде пригостити його вечерею.

Прогулюючись, несподівано бачу Клер по інший бік дороги. Вона стоїть перед крамничкою вінтажного одягу «У Джорджа», та розглядає вітрину з дитячими речами. Навіть її спина висловлює бажання, навіть її плечі зітхають від жагучого прагнення мати дітей. Спостерігаю за нею: вона притуляється лобом до вікна і стоїть так, сумна та пригнічена. Переходжу дорогу, ледь не втрапивши під колеса вантажівки, що доставляє посилки, та автомобіля «вольво». Стаю поруч неї. Клер підводить погляд та бачить моє віддзеркалення у вікні.

– О, це ти, – обертається до мене. – А я думала, ти пішов у кіно з Гомесом.

Таке враження, що Клер захищається, наче почувається винною, мовби я упіймав її за якимсь забороненим вчинком.

– Та, зрештою, може, й так. Я маю бути зараз на роботі. У 2002 році.

Клер усміхається. Виглядає стомленою. Подумки проходжусь датами, та пригадую, що три тижні тому був наш п’ятий викидень. Вагаюся, та все-таки обіймаю її, полегшено зітхаю, коли вона не відштовхує мене, а, навпаки, м’якне у моїх обіймах та схиляє голову мені на плече.

– Як ти? – запитую.

– Жахливо, – тихо відповідає вона. – Втомлена.

Згадую, що кілька тижнів вона лежала.

– Генрі, з мене досить, – дивиться вона на мене, намагаючись розгадати мою реакцію на ці слова, зважуючи її наміри стосовно моїх знань. – Я здаюся. Ми ніколи не народимо дітей.

Що не дозволяє мені дати їй те, чого вона так потребує? Не можу придумати жодної причини, чому я не повинен їй сказати. Стою та ретельно міркую над тим, що могло би завадити Клер дізнатись правду. Все, що можу пригадати, – це її упевненість, яку зараз їй надам.

– Не здавайся, Клер.

– Що?

– Перетерпи. У моєму майбутньому в нас є дитина.

Клер заплющує очі та шепоче:

– Дякую.

Не знаю, до мене вона звертається чи до Бога. Не має значення.

– Дякую, – повторює знову, дивлячись на мене, говорячи зі мною, а я почуваюся ангелом у якійсь божевільній версії Благовіщення. Нахиляюсь до неї та цілую. Відчуваю готовність, радість, кінцеву ціль, які заповнюють усе єство Клер. Пригадую ту крихітну голівку з чорним волоссям, що стирчить між ногами Клер. Диву даюсь – ця мить творить чудо, і навпаки. Дякую. Дякую.

– Ти знав? – запитує мене Клер.

– Ні.

Вона розчарована.

– Я не просто не знав, я робив усе, що міг, аби вберегти тебе від чергової вагітності.

– Прекрасно, – сміється Клер. – Отож, що б не сталося, я повинна зберігати спокій та розслабитися?

– Ага.

Клер усміхається до мене, а я до неї. Нехай усе йде своєю чергою.

Шостий

Субота, 3 червня 2000 року (Клер двадцять дев’ять, Генрі тридцять шість)

Клер: Сиджу за столом на кухні, ліниво гортаючи «Чикаґо Тріб’юн», та спостерігаю, як Генрі розпаковує продукти. Коричневі паперові пакети рівненько стоять на робочій поверхні, а Генрі, мовби фокусник, витягує звідти кетчуп, курку, голландський твердий сир Ґауда. Я чекаю на кролика та шовкові хустинки. Натомість бачу: гриби, чорну квасолю, макарони Фетучіні, листя салату, ананас, знежирене молоко, каву, редиску, редьку, брукву, вівсяні пластівці, масло, сир, житній хліб, майонез, яйця, бритви, дезодорант, зелені яблука, суміш молока та вершків, бублики, креветки, вершковий сир, пластівці «Фростед Міні Вітс», томатний соус, заморожений апельсиновий сік, моркву, презервативи, батат… презервативи? Підводжусь та йду до робочої поверхні, беру в руки синю коробочку та трушу нею перед Генрі.

– У тебе що, інтрижка?

Зухвало дивиться на мене, не припиняючи нишпорити у морозильній камері.

– Насправді ні. У мене було видіння. Якраз стояв біля поличок із зубними пастами, коли це сталося. Розповісти?

– Ні.

Генрі встає та обертається до мене з дуже сумовитим виразом на обличчі.

– Що ж, однаково скажу: ми повинні припинити наші спроби зачати дитину.

Зрадник.

– Але ж ми погодили…

– …робити спроби. Думаю, із нас уже досить п’яти викиднів. Вважаю, ми вже все спробували.

– Ні. Чому ні, чому не спробувати ще раз? – намагаюся, щоби голос не звучав благально, намагаюсь втримати злість, яка вже підступає до мого горла, яка вже прокрадається у мої слова.

Генрі обходить стіл, стає переді мною, але не торкається: знає, що не потрібно мене зараз чіпати.

– Клер. Наступного разу цей викидень тебе вб’є, і я не збираюся робити те, що призведе до твоєї смерті. П’ять вагітностей… Знаю, ти хочеш знову спробувати, та я не можу. Більше я цього не витерплю, Клер. Пробач.

Виходжу в задній дворик та стаю на сонці біля кущів малини. Наші діти, мертві, загорнуті у тонкий шовковий санітарно-гігієнічний папір, покладені у крихітні дерев’яні коробки, зараз, у цей передвечірній час, у прохолоді, біля троянд. Відчуваю сонячну спеку на своїй шкірі, але тремчу, мерзну за них – тих, хто глибоко в землі, у цьому садку, яким холодно у цей липневий день. Допоможіть! – проноситься у моїй голові. – Допоможіть нашому майбутньому первістку! Він не знає, тому і я не можу йому розповісти. Приходь швидше.

П’ятниця, 9 липня 2000 року/ 19 листопада 1986 року (Генрі тридцять шість, Клер п’ятнадцять)

Генрі: За чверть дев’ята ранку, п’ятниця. Сиджу в приймальні такого собі доктора Роберта Ґонсалеса. Клер не знає, що я тут. Вирішив стерилізувати себе.

Офіс доктора Ґонсалеса розташований на Шерідан-роуд, біля Дайверсі, у розкішному медичному центрі, що розташований відразу ж за оранжереєю Лінкольн-Парку. Ця приймальня – у коричневих та темно-зелених із жовтим відтінком тонах; на стінах багато панелей та гравюр із переможцями дербі 1880-х років. Дуже по-чоловічому. Почуваюся, наче на мені смокінг, а між зубами затиснута велика сигара. Мені треба випити.

Гарненька жіночка у «Центрі планування сім’ї» запевнила мене заспокійливим, натренованим для таких ситуацій, голосом, що мені майже не болітиме. Тут, біля мене, сидять іще п’ятеро чоловіків. Цікаво, може у них трипер чи проблеми з простатою. А може, деякі з них, як і я, сидять тут в очікуванні завершення своєї кар’єри потенційних татусів. Мене огортає почуття солідарності з цими незнайомими чоловіками, бо усі ми нині, сірим ранком, сидимо у цій коричневій, дерев’яно-шкіряній кімнаті, чекаючи на те, щоби зайти до приймальні та зняти свої штани. Тут є дуже старий чоловік, який сидить, похилившись уперед та затиснувши руками свій ціпок; за товстими окулярами, що збільшують його повіки, видно його заплющені очі. Навряд чи він прийшов, щоби зробити собі стерилізацію. Підліток, який сидить, гортаючи якийсь старий примірник «Ескваєр», вдає, що йому байдуже абсолютно на все. Заплющую очі та уявляю, що я у барі, а барменша стоїть спиною до мене та розмішує хороший односолодовий віскі з невеликою кількістю ледь теплої води. Це, ймовірно, англійський паб. Так, і декор тут відповідний. Чоловік ліворуч кашляє, таким глибоким, аж із глибини легень, кашлем. Розплющую очі – я все ще у приймальні лікаря. Потай кидаю погляд на годинник хлопця праворуч. У нього такий великий спортивний годинник, що використовують як секундомір у змаганнях на короткі дистанції чи навіть як судновий навігаційний прилад. 9:58. Мені на 10:00. Лікар, здається, дещо затримується. Адміністратор кличе: «Містере Лістон», і підліток рвучко піднімається та проходить у масивні фільончасті двері до кабінету. Ми всі нишком дивимося одне на одного, таке враження, що стоїмо у метро, а хтось хоче нам впарити журнал «Стритвайз».

Сиджу нерухомо, дуже напружений. Нагадую собі, що те, що збираюся зробити, – необхідний та правильний крок. Що я не зрадник. Я – не зрадник. Я рятую Клер від жаху та болю. Вона ніколи не дізнається. Боляче не буде. Ну, може, трохи. Колись скажу їй, і вона зрозуміє, що я мусив це зробити. Ми намагалися. У мене немає вибору. І я не зрадник. Навіть якщо болітиме, це вартуватиме того. А роблю це тому, що кохаю її. Думаю про Клер, яка сидить на нашому ліжку, вся у крові, плаче. Мене починає нудити.

– Містере Детембл.

Підводжусь, і мене дуже нудить. Коліна підкошуються. Паморочиться у голові, падаю на коліна та починаю блювати. Стою навкарачки, на холодній землі, на стерні висохлої старої трави. Вже немає чим блювати, випльовую слиз. Холодно. Піднімаю голову та оглядаюся довкола. Я на галявині, в Медовларку. Дерева голі, купчасті хмари вкривають небо, вже сутеніє. А я – сам-один.

Піднімаюся та знаходжу коробку з одягом. Незабаром я вже одягнений у футболку з написом «Gang of Four», светр і джинси, товсті шкарпетки, берці, чорне вовняне пальто та великі світло-блакитні рукавиці. Щось прогризло коробку та зробило собі у ній нору. Одяг – із середини восьмидесятих. Клер, імовірно, п’ятнадцять-шістнадцять. Міркую, чи посидіти десь тут і почекати на неї, чи піти звідси. Не знаю, чи зможу зараз дивитися на її молодий радісний захват та ентузіазм. Розвертаюся і йду до фруктового саду.

Імовірно, зараз кінець листопада. Галявина темного-бурого кольору; коли дме вітер, чутно деренькотіння. Десь скраю скубуться ворони: не можуть поділити яблуко, що впало з вітром. Коли доходжу до того місця – чую чиєсь важке дихання: хтось біжить за мною. Обертаюся – це Клер.

– Генрі… – задихаючись, звертається до мене. Голос такий, наче у неї застуда.

Якусь хвильку стою, чекаю, щоби вона перевела подих. Не можу розмовляти з нею зараз. Вона стоїть, віддихується, з рота вибиваються білі клубки пари, на цьому сіро-коричневому фоні її волосся набуває яскравого рудого відтінку, шкіра блідо-рожева. Розвертаюся та йду в сад.

– Генрі… – Клер поспішає за мною, ловить мене за руку. – Чому? Що я зробила? Чому ти не хочеш розмовляти зі мною?

О Боже.

– Я намагався дещо зробити для тебе, щось дуже важливе. Але не вийшло. Я рознервувався, тому й опинився тут.

– Що ти намагався зробити?

– Не можу розповісти. Навіть тоді, у тому часі, я не хотів тобі розповідати. Тобі би це не сподобалося.

– Тоді чому ти хотів це зробити? – Клер тремтить від вітру.

– Бо це був єдиний вихід. Ти не хотіла мене слухати. Думав, що ми перестанемо сваритися, якщо я це зроблю.

Зітхаю. Однаково спробую ще раз і, якщо буде потрібно, – ще раз.

– А чому ми сваримося? – запитує Клер, дивлячись мені у вічі, напружена та стривожена. У неї нежить.

– У тебе застуда?

– Так. Чому ми сваримося?

– Усе почалося, коли на званій вечері у посольстві дружина твого посла заліпила дружині мого прем’єр-міністра. Це вплинуло на вартість вівсяних пластівців, що, своєю чергою, призвело до високого рівня безробіття та страйків…

– Генрі!

– Що?

– Лише один раз, один-єдиний раз, можеш не жартувати зі мною та сказати те, про що я тебе прошу?

– Не можу.

І тут Клер заліплює мені ляпас, міцний ляпас. Відступаю назад, здивований, проте задоволений.

– Вдар мене ще раз.

Вона збентежилася, хитає головою.

– Будь ласка, Клер.

– Ні. Чому ти хочеш, щоб я тебе вдарила? Я ж хотіла зробити тобі боляче!

– Зроби мені боляче. Будь ласка, – нахиляю голову.

– Та що з тобою?

– Усе дуже погано. Здається, я не можу дати ради.

– Що саме «дуже погано»? Що відбувається?

– Не питай мене.

Клер підходить до мене, стає дуже близько та бере мою руку. Стягує ту кумедну голубу рукавицю, підносить мою долоню до рота та кусає. Біль – несамовитий. Перестає кусати, і я дивлюся на свою руку. Навколо сліду від укусу повільно виступає кров, дрібними краплями. У мене, ймовірно, буде зараження, але цієї миті мені байдуже.

– Скажи мені.

Її обличчя усього за кілька сантиметрів від мого. Цілую її, дуже грубо. Клер опирається. Відпускаю її, і вона обертається до мене спиною.

– Не дуже гарно з твого боку, – тихо промовляє вона.

Та що зі мною таке? Клер у свої п’ятнадцять – не та людина, що вже кілька місяців мучить мене, відмовляючись від припинення наших спроб народити дитину, ризикуючи життям, у повному відчаї, перетворюючи наші любовні пестощі на поле бою, завалене трупами дітей. Кладу голову їй на плечі.

– Вибач. Мені дуже шкода, Клер. Справа не в тобі. Будь ласка, вибач.

Вона відвертається. Плаче. Ущент пригнічена. Дивно, але в кишені пальта знаходжу вологі серветки «Клінекс». Прикладаю їй до лиця, вона бере серветку та сякає носа.

– Ти мене ще ніколи не цілував.

О, ні. У мене, мабуть, кумедний вигляд, бо Клер починає сміятися. Не можу повірити. Боже, який я ідіот.

– О, Клер. Просто… забудь про це, добре? Витри з пам’яті. Цього ніколи не було. Ходи до мене. Це лише між нами, правда? Клер?

Невпевнено підходить до мене. Обіймаю її, дивлюсь у вічі. Її очі почервоніли, ніс набрякнув – однозначно, у неї застуда. Прикриваю своїми руками її вуха, відхиляю голову та цілую. Намагаюся вкласти своє серце у її – на зберігання, на випадок якщо загублю знову.

П’ятниця, 9 червня 2000 року (Клер двадцять дев’ять, Генрі тридцять шість)

Клер: Увесь вечір Генрі був занадто спокійним, розгубленим та задумливим. Упродовж вечері він, здавалось, подумки нишпорив уявними стелажами в пошуках книги, яку читав десь так у році 1942-му. До того ж його права рука забинтована. Після вечері він пішов до спальні та завалився на ліжко, голова звисає з кінця ліжка, а ноги – на моїй подушці. Пішла до студії і почала вимивати формочки та лекальні рами. Попила кави, та щось мене мучило – ніяк не можу зрозуміти, що за проблема у Генрі. Зрештою повертаюся до будинку. А він досі лежить у цій самій позі. У темряві.

Лягаю на підлогу. Коли потягуюся, хрустить у спині.

– Клер?

– М-м-м?

– Ти пам’ятаєш той випадок, коли я тебе вперше поцілував?

– Дуже чітко.

– Вибач.

Генрі перевертається. Аж згораю від цікавості.

– А чим ти тоді був такий засмучений? Ти збирався щось зробити, але у тебе не вийшло; ти ще тоді сказав, що мені би це не сподобалося. Про що ти говорив?

– Як ти примудряєшся пам’ятати все це?

– Бо я – дитина справжнього слона. То ти мені розповіси?

– Ні.

– А якщо я вгадаю – ти скажеш?

– Радше – ні.

– Чому?

– Тому що я дуже виснажений і не хочу сьогодні сваритися.

І я не хочу сваритися. Мені подобається лежати отут, на підлозі. Трохи холоднувато і дуже твердо.

– Ти ходив на стерилізацію.

Генрі мовчить. Він так довго мовчить, що я аж захотіла прикласти дзеркальце до його рота, щоби подивитись, чи він іще дихає. І тут він озивається:

– Звідки ти дізналась?

– Насправді я не знала. Просто боялась, що це може статись. І сьогодні зранку я побачила папірець, на якому ти записав про свій прийом у цього лікаря.

– Я ж спалив той папірець!

– Той, що лежав під ним, зберіг відбиток тієї записки. Я його прочитала.

– Ну добре, Шерлоку, – зітхає Генрі. – Ти мене розкусила.

Продовжуємо миролюбно лежати на спині, у повній темряві.

– Давай, роби.

– Що?

– Стерилізацію. Якщо мусиш.

Генрі знову перекручується та дивиться на мене. Все, що можу бачити, – це його темна голова на фоні темної стелі.

– Ти не кричиш на мене.

– Ні. Більше не можу, також. Здаюся. Припиняю. Ти переміг. Ми припинимо наші спроби завести дитину.

– Я би не сказав, що це моя перемога. Просто це – необхідність.

– Та хай як це назви.

Генрі злазить з ліжка та сідає на підлогу біля мене.

– Дякую.

– Нема за що.

Цілує мене. Уявляю собі той похмурий листопадовий день у 1986 році, з якого Генрі щойно повернувся, пригадую той вітер, тепло його тіла у холодному саду. За якусь мить, уперше за багато місяців, ми кохаємося, не думаючи про наслідки. Генрі підхопив від мене застуду, тоді, шістнадцять років тому. Чотири тижні по тому Генрі таки зробив стерилізацію, а я зрозуміла, що вшосте завагітніла.

Сни про дітей

Вересень 2000 року (Клер двадцять дев’ять)

Клер: Сниться, що спускаюся сходами вниз у підвал моєї бабусі Ебшир. На стіні зліва усе ще видніється довга смужка сажі, що з’явилася тоді, коли ворона впала у комин. Сходи всі у пилюзі, на руці залишаються сірі сліди від перил, на які я спираюся, щоби не впасти. Спускаюся до кімнати, якої завжди боялася у дитинстві. У цій кімнаті глибокі полички з суцільними рядами консервованих продуктів: помідорів, огірків, кукурудзи та буряків. Вони якісь ніби забальзамовані. В одній з банок лежить качиний зародок. Акуратно відкриваю цю банку та виливаю це каченя з рідиною собі на руку. Воно жадібно ловить повітря дзьобиком та починає вибльовувати. Коли вже знову в змозі говорити, запитує:

– Чому ти залишила мене? Я ж на тебе чекав!

Сниться, що йдемо з мамою спокійною вулицею Саут-Гейвена, кругом житлові будинки. У моїх руках маля. Чим довше йдемо, тим важчою стає дитина, я вже ледве її несу. Повертаюсь до мами та кажу їй, що більше не можу нести цю дитину, вона з легкістю підіймає її, й ми продовжуємо прогулюватися. Приходимо до якогось будинку та маленькою алейкою заходимо до його заднього дворику. А там – два екрани та діапроектор. На газоні стоять крісла, у яких розмістилися люди. Вони дивляться слайди про дерева. На кожному екрані – по одній половинці дерева. Одна з них – літо, інша – зима. Це те саме дерево, просто різні пори року. Дитинка сміється та щось собі захоплено вигукує.

А тепер мені сниться, що я стою на платформі, на станції Седжвік, та чекаю на швидкісну електричку «Браун Лайн». Тримаю дві валізи з покупками, в яких, після детального огляду, виявилися коробки з соленим крекером та манюсіньке мертвонароджене немовля з рудим волоссячком, загорнуте у харчову плівку.

Сниться, що я вдома, у своїй старій кімнаті. Вже ніч, підсвічування від акваріуму тьмяно освітлює кімнату. Раптом з жахом усвідомлюю, що у ньому намотує круги якась невелика тварина. Похапцем знімаю покришку з акваріуму, беру підсак[50] та виловлюю її. Це виявляється миша-піщанка із зябрами.

– Вибач, – звертаюся до неї, – я забула про тебе.

А миша тільки докірливо дивиться на мене.

Сниться, що підіймаюся сходами в будинку Медовларк. А там – жодних меблів, усі кімнати порожні; у сонячних променях літає пил та осідає на дубову поліровану долівку, утворюючи золотистий настил. Проходжу довгим коридором, заглядаючи у кожну спальню, та ось я у своїй кімнаті, в якій лише одна маленька дерев’яна колисочка. Ані звуку. Боюся заглядати в неї. У маминій кімнаті на долівці розстелені білі простирадла. Біля ніг помічаю крихітну цятку, вона доходить до краю простирадла та починає розростатися, аж поки уся підлога не червоніє від крові.

Субота, 23 вересня 2000 року (Клер двадцять дев’ять, Генрі тридцять сім)

Клер: Живу під водою. Усе видається таким повільним, і так далеко. Знаю, що десь зверху існує світ, осяяний сонцем швидкоплинний світ, де час збігає, мовби сухий пісок у піщаному годиннику. Але тут, унизу, де я, – повітря, звук, час та відчуття густі та щільні. Я – у водолазній капсулі, разом з цією дитинкою, лише ми удвох намагаємося вижити у цій дивній та чужій нам атмосфері. Почуваюся самотньою. «Гей! Ти там?» Жодного слова у відповідь. «Він помер», – кажу Еміт. «Ні, – відповідає вона, нервово посміхаючись. – Ні, Клер, бачиш, у нього б’ється сердечко». Не можу пояснити. Генрі кружляє довкола, намагається нагодувати мене, зробити мені масаж, підбадьорити; гасає так доти, аж поки не прикрикую на нього. Проходжу подвір’я та прямую до своєї студії. Вона – як музей, як мавзолей, така завмерла, у ній нічого живого, жодного подиху, жодної ідеї, лише речі – та й ті дивляться на мене з осудом. «Пробачте мені», – звертаюся до свого порожнього, нічим не застеленого мольберта, до своїх сухих діжок та формочок, до скульптур, завершених лише наполовину. «Мертвонароджене», – думаю, дивлячись на каркас скульптури, обгорнутої у подарунковий папір. А яким обнадійливим він був у липні! Мої руки чисті, м’які та рожеві. Ненавиджу їх. Ненавиджу цю порожнечу. Ненавиджу це маля. Ні. Ні, я його не ненавиджу. Просто не можу знайти його.

Сідаю за свій мольберт, на ньому білий аркуш паперу, в руках – олівець. Нічого не приходить. Заплющую очі, і все, що мені спадає на думку, – це червоний колір. Отож беру тюбик акварельної фарби, відтінку червоного кадмію, беру великий помазок, наливаю у банку води та починаю замальовувати аркуш червоним. Він блистить. Аркуш м’якне від вологи, а коли висихає – темніє. Спостерігаю, як він сохне. Від нього йде запах акацієвої камеді. У самому центрі малюю чорним чорнилом серце – дуже маленьке, не те дурне серце, що на валентинках, але анатомічно правильне серце, крихітне, мов у ляльки. Також малюю вени, делікатну автодорожню карту вен, які доходять аж до краю паперу, та які тримають маленьке сердечко у своїх тенетах, наче муху в павутині. Бачиш, ось це – його серцебиття.

Уже вечір. Виливаю воду з банки та мию щітку. Зачиняю на ключ свою студію, перетинаю подвір’я та заходжу в задні двері. Генрі готує соус до спаґеті. Коли заходжу, він підводить на мене очі.

– Краще? – запитує.

– Краще, – заспокоюю його (та й себе).

Середа, 27 вересня 2000 року (Клер двадцять дев’ять)

Клер: Лежить на ліжку. Є трохи крові, проте небагато. Лежить на спині, намагається дихати, крихітна грудна клітка тремтить. Ще так зарано! У конвульсіях, одночасно з биттям сердечка з пуповини хлинула кров. Стою навколішках біля ліжка та беру на руки, беру його на руки, мого малесенького хлопчика, який смикається, як щойно зловлена рибина, викинута у повітря. Тримаю його, так ніжно, проте він не знає, що я тут, що тримаю його. Він такий ковзкий, а його шкіра майже прозора, оченята заплющені. Мов у гарячці, думаю про штучне дихання «рот у рот», про 911, про Генрі. О, не йди, нехай тебе побачить Генрі! – але з кожним подихом він відригує рідину; маленьке морське створіння дихає водою, відтак широко розтуляє рота, і я можу бачити крізь нього, мої руки порожні, і – його нема, нема.

Не знаю, як довго це тривало, час іде. Стою на колінах. Молюся, стоячи навколішках. Боже мій! Боже милостивий! Боже милостивий! Дитина рухається в утробі. Тихо! Сховайся!

Пробуджуюся у лікарні. Там Генрі. Дитина мертва.

Сьомий

Четвер, 28 грудня 2000 року (Генрі тридцять три і тридцять сім, Клер двадцять дев’ять)

Генрі: Стою в нашій спальні, у майбутньому. Ніч, але місячне сяйво надає кімнаті якоїсь сюрреалістичної монохроматичної чіткості. У вухах дзвенить – у майбутньому так часто. Дивлюся на сплячу Клер і на сплячого себе. Наче померли. Сплю калачиком, коліньми до грудей, замотаний у ковдру, рот ледь розтулений. Хочу доторкнутися до себе. Хочу розбудити себе та подивитися у вічі. Але цього не станеться. Довго так стою, пильно вдивляючись у себе, сплячого, у майбутньому. Відтак легенько ступаю до тієї половини, де спить Клер, стаю навколішки. Все дуже нагадує теперішнє. Змушую себе забути про те інше тіло на ліжку, сконцентруватися на Клер.

Вона починає рухатися, розплющила очі. Не може зрозуміти, де ми. І я теж.

Мене переповнює бажання, жагуче бажання лягти біля неї, бути з нею настільки близько, наскільки тільки можливо, бути тут, зараз. Легенько цілую її та завмираю, ні про що не думаючи. Вона ще не отямилася після сну, торкається рукою мого лиця. Коли відчуває мене на дотик, прокидається. Тепер вона тут, зі мною. Проводить рукою по моїй руці, голубить, пестить. Ніжно стягую з неї ковдру, щоб не розбудити іншого мене, про якого Клер поки що не здогадується. Цікаво, чи цей інший я почує? Чи прокинеться? Та вирішую не з’ясовувати. Лягаю на Клер, повністю накриваю її своїм тілом. Хочу, щоб вона не повертала голови, проте вона може зробити це будь-якої миті. Коли проникаю у Клер, вона дивиться на мене; думаю, що мене не існує. Ще за мить вона повертає голову та бачить сплячого мене. Скрикує, не голосно, та знову дивиться на мене, того, що на ній, у ній. Потім усе розуміє, приймає – це досить дивно, але нехай. Цієї миті кохаю її більше, аніж своє життя.

Понеділок, 12 лютого 2001 року (Генрі тридцять сім, Клер двадцять дев’ять)

Генрі: Увесь тиждень у Клер якийсь дивний настрій. Вона якась розгублена, далека. Наче щось, що лише вона може почути, прикувало її увагу, наче їй надходять якісь одкровення Господні, чи начеб вона постійно розшифровує російські коди, передані їй зі супутника. Коли запитую про це, вона лише всміхається та знизує плечима. Це так не схоже на Клер, що я аж захвилювався. Проте негайно перестаю її діймати розпитуваннями.

Якось, повернувшись увечері з роботи й лише глянувши на Клер, розумію, що сталося щось страшне. У неї наляканий та благальний вираз обличчя. Вона підходить до мене та стає дуже близько, нічого не говорить. Думаю, що хтось, напевне, помер. Хто? Тато? Кімі? Філіп?

– Скажи вже щось, – благаю. – Що сталося?

– Я вагітна.

– Як це могло… – вимовляючи це, пригадую, як це могло статися. – А, так, пам’ятаю.

Для мене та ніч була кілька років тому, але для Клер минуло всього лиш декілька тижнів. Я прийшов до неї з 1996 року, коли ми відчайдушно намагалися зачати дитину, Клер тоді була майже сонною. Лаю себе за свою безпечну тупість. Клер чекає моєї реакції. Силкуюся всміхнутись.

– Велика несподіванка.

– Ага.

Її очі наповнилися слізьми. Обіймаю її, вона щільно горнеться до мене.

– Страшно? – шепочу їй у волосся.

– Угу.

– Ти раніше ніколи не боялася.

– Раніше була дурна. Тепер я знаю…

– Що це таке.

– Що може статися.

Стоїмо та думаємо, що може статися.

– Ми могли би… – вагаючись, промовляю. Мої слова зависають у повітрі.

– Ні. Я не зможу.

І це правда. Клер не зможе. Коли ти католик, то завжди ним залишишся.

– А, може, все обійдеться, – заспокоюю її. – Якийсь щасливий випадок.

Клер усміхається. Розумію: вона хоче цього, вона справді сподівається на те, що цифра «сім» стане нашим щасливим числом.

Мені стискає горло, відвертаюся.

Вівторок 20 лютого 2001 року (Клер двадцять дев’ять, Генрі тридцять сім)

Клер: Годинник на приймачі показує 7:46 ранку; національне громадське радіо з сумом повідомляє, що десь сталась авіакатастрофа, загинуло вісімдесят шість людей. Аж упевнена, що я – одна з них. Там, де спить Генрі, – порожньо. Заплющую очі та уявляю себе на маленькому ліжку в каюті великого океанічного лайнера, яким жбурляють бурхливі води. Зітхаю та обережно встаю з ліжка, йду до ванної кімнати. Блюю. За десять хвилин Генрі просовує голову крізь двері та запитує, як почуваюся.

– Добре. Краще від усіх.

Він усідається на край ванни. Мені б не дуже хотілося тут глядачів.

– Мені хвилюватися? У тебе раніше ніколи не було вранішньої нудоти.

– Еміт каже, що це добре: мене повинно нудити.

Щось у моєму тілі визнає дитинку моїм єством, моєю часточкою, а не чужинським елементом. Еміт дала мені ліки, які виписують людям, що перенесли трансплантацію органів.

– Може, здати сьогодні ще крові для тебе?

У нас із Генрі одна група крові, перша. Киваю і знову блюю. Ми – запеклі споживачі крові: йому вже двічі робили переливання, мені – тричі, одного разу потрібно було дуже багато крові. Якусь хвильку сиджу, а потім кволо підіймаюсь. Генрі мене підтримує. Витираю рот і чищу зуби. Генрі спускається вниз та готує сніданок. Раптом до нестями захотілось вівсяних пластівців.

– Пластівців! – кричу йому зверху.

– Добре!

Починаю розчісуватись. У дзеркалі бачу себе рожевою та припухлою. Завжди думала, що вагітні жінки повинні аж світитися. А я не свічуся. Ну, то й добре. Я й досі вагітна – це єдине, що має для мене значення.

Четвер 19 квітня 2001 року (Генрі тридцять сім, Клер двадцять дев’ять)

Генрі: Ми в офісі Еміт Монтаґ, маємо робити УЗД. Ми з Клер дуже хочемо зробити УЗД, та трохи боїмося. Відмовилися від пункції з плоду, бо переконані, що дитинка не переживе цієї величезної голки, яку встромлятимуть у неї. Клер на вісімнадцятому тижні вагітності. На півдорозі. Якби ми могли згинати час половинками, як у тесті Роршаха, то згин випав би якраз посередині. Ми постійно живемо, затамувавши подих, боїмося видихнути, щоби завчасно не видихнути дитину.

Сидимо у приймальні з іншими вагітними парами та матерями з дітьми, які тільки вчаться ходити, і дітьми, які нещодавно навчилися та гасають кімнатою, наштовхуючись на все, що трапляється на їхньому шляху. Кабінет лікарки Монтаґ завжди наганяє на мене депресію – ми так багато часу провели тут, постійно стривожені та дізнаючись погані новини. Але сьогодні все по-іншому. Сьогодні все буде добре.

Медсестра називає наші імена. Йдемо до звичної нам оглядової кімнати. Клер роздягається, лягає на стіл, її живіт намащують гелем та починають сканувати. Лаборант дивиться на монітор. Еміт Монтаґ, висока, з царською поставою француженка з марокканськими коренями, дивиться на монітор. Ми з Клер тримаємося за руки й також дивимося на екран. Потроху вимальовується зображення, міліметр за міліметром.

На екрані – метеорологічна карта світу. Чи галактики, вихору зірок. Чи дитини.

– Bien jouе, une fille[51], – промовляє лікарка Монтаґ. – Вона смокче великого пальчика. Дуже гарненька. І дуже велика.

Ми з Клер видихаємо. Гарненька галактика на екрані смокче пальчика. Поки ми дивимося, вона виймає руку з ротика. Лікарка Монтаґ припускає:

– Вона всміхається.

І ми теж усміхаємося.

Понеділок, 20 серпня 2001 року (Клер тридцять, Генрі тридцять вісім)

Клер: Дитина має з’явитися за два тижні, а ми й досі не вибрали їй імені. Насправді, ми цього майже не обговорювали, якось забобонно уникаючи цього питання; наче саме обговорення імені дитини призведе до того, що злі відьми помітять її та почнуть мордувати. Нарешті Генрі приносить додому книгу «Словник імен». Ми у ліжку. Лише пів на дев’яту ранку, а я вже якась вичавлена. Лежу на боці, мій живіт – наче півострів, дивлюся на Генрі, який також лежить на боці та дивиться на мене, руки підкладені під голову, між нами – книжка. Дивимось одне на одного та нервово посміхаємося.

– Якісь пропозиції? – запитує, гортаючи книгу.

– Джейн, – пропоную.

– Джейн? – кривиться.

– Колись усіх своїх ляльок та м’яких іграшок я називала цим іменем. Усіх без винятку.

Генрі шукає це ім’я у словнику.

– Воно означає «дарунок Бога».

– Прекрасно – саме те, що мені потрібно.

– Виберімо якесь незвичайне ім’я. Як тобі Ірета? Чи Джодота? – швидко гортає книгу. – А ось іще одне гарне ім’я: Лулолулуя. Арабською означає «перлина».

– А якщо Перл? – пропоную, уявляючи собі дитинку у вигляді гладенької, зі всіма відтінками веселки, білої кульки.

– Нумо, подивимося, – пробігає Генрі пальцями вниз по стовпчику, – латиною тут пише: можливий варіант «перула», тобто «лусочка», найістотніші ознаки наслідків хвороби.

– Хм. Що з цією книжкою? – забираю її від Генрі та, заради сміху, шукаю значення його імені. – Генрі (зі стародавньої німецької) – володар дому: головний у помешканні.

– А давай пошукаємо твоє ім’я, – сміється він. – Отож, Клер.

– Це просто різновид імені Клара (з латинської): блискуча, яскрава.

– Оце добре, – погоджується він.

Швиденько гортаю книгу та наштовхуюсь на ще одне ім’я.

– Філомела?

– Мені подобається, – каже Генрі. – Але яке буде пестливе скорочення? Філі? Мел?

– Пірена (з грецької): рудоволоса.

– А якщо її волосся буде не рудим?

Генрі тягнеться до мого волосся, бере жмут та запихає собі до рота. Витягую його та закидаю собі за спину.

– Думала, ми вже знаємо про нашу дитинку все, що лише можливо. Хіба Кендрік не проводив тести стосовно кольору волосся? – перепитую.

Генрі забирає книгу.

– Ізоль? Зоуї? Мені подобається Зоуї. Це ім’я має багато варіантів.

– А що воно означає?

– Життя.

– О, дуже хороше значення. Лиши тут закладку.

– Еліза, – пропонує ще одне ім’я Генрі.

– Елізабет.

– Аннетт, – вагаючись, пропонує Генрі.

– Люсі.

– Ні, – твердо відрубує Генрі.

– Ні, – погоджуюсь.

– Що нам потрібно, – каже Генрі, – це перезавантаження. Чиста дошка. А назвімо її Табула Раса.

– А давай Титанове Білило?

– Бланш, Бланка, Б’янка…

– Альба, – пропоную.

– Як у герцогині?

– Альба Детембл, – промовляючи це ім’я, відчуваю, що його дуже приємно вимовляти.

– Гарно, хороший ритм, гарно звучить… – гортає книгу. – Альба (з латини): біла, (з прованської): світанок. Гм-м.

Шумно вилазить з ліжка. Чую, як копирсається в чомусь у вітальні. За кілька хвилин повертається з першим томом «Оксфордського тлумачного словника», з великим словником «Рендом Гауз» та першим томом моєї старезної «Американської Енциклопедії», від «А» до «Аннали».

– Пісня прованських поетів про світанок… на честь своєї дами серця. В енциклопедії написано таке: «Réveillés, à l’aurore, par le cri du guetteur, deux amants qui viennent de passer la nuit ensemble se séparent en maudissant le jour qui vient trop tôt; tel est le thème, non moins invariable que celui de la pastourelle, d’un genre dont le nom est emprunté au mot alba, qui figure parfois au début de la pièce. Et régulièrement à la fin de chaque couplet, où il forme refrain[52]». Як сумно. Давай краще почитаємо, що пише «Рендом Гауз». Тут уже краще: «Біле місто на пагорбі. Фортеця», – кидає «Рендом Гауз» на підлогу та відкриває енциклопедію. – Так, «Азія», «алегорія», «Аляска»… так, є, «Альба», – читає визначення. – Декілька тепер неіснуючих міст у Давній Італії. І герцог Альба.

Зітхаю та перевертаюся на спину. Дитинка рухається. Вона, мабуть, спить. Генрі знову вчитується в «Оксфордський тлумачний словник».

– «Амур», «амурний», «армадил», «буфера»… О Боже, що вони друкують у довідниках!

Генрі просовує руку мені під нічну сорочку та повільно проводить по моєму пружному животі. Дитинка штовхається, сильно, якраз під його рукою, а він здригається та зачудовано дивиться на мене. Його руки ковзають моїм тілом, вивідуючи знані та незнані території.

– Скільки Детемблів ти би могла розмістити там?

– О, там завжди знайдеться місце ще для одного.

– Альба, – ніжно промовляє він.

– Біле місто. Неприступна фортеця на білому пагорбі.

– Їй це сподобається.

Генрі стягує з мене спідню білизну, кидає її на підлогу та дивиться на мене.

– Тільки обережно… – прошу його.

– Дуже обережно, – обіцяє він та миттю роздягається.

Почуваюся величезною, наче цілий континент у морі з подушок та ковдр. Генрі обіймає мене ззаду, торкається мого тіла, дослідник, що язиком прокладає шлях моєю шкірою.

– Повільно, повільно… – злякано благаю.

– Пісня, яку співають трубадури на світанку… – шепоче він, входячи у мене.

– … своїм дамам серця, – продовжую я.

Мої очі заплющені, чую, мовби з сусідньої кімнати, голос Генрі:

– От так… – і потім: – Так. Так!

Альба. Представлення

Середа, 16 листопада 2011 року (Генрі тридцять вісім, Клер сорок)

Генрі: Я у галереї сюрреалістів у Художньому Інституті Чикаґо, у майбутньому. Не дуже добре вбраний; усе, що міг дістати: довге чорне зимове пальто з громадського гардеробу та штани з шафки охоронця. Мені навіть удалося роздобути взуття, а це завжди найскладніше зробити. Думаю, ще треба вкрасти чийсь гаманець та купити у музейній крамничці якусь футболку, а також пообідати, помилуватися мистецтвом, а потім забиратися з цієї будівлі та почати швендяти магазинами та готельними номерами. Навіть не маю уявлення, у якому я зараз часі. Думаю, не дуже далеко від свого реального часу: одяг та зачіски не дуже відрізняються від тих, що у 2001 році. Я одночасно і схвильований, і стурбований через цей короткочасний візит, тому що саме зараз, у теперішньому, Клер уже повинна народжувати Альбу. А я дуже хочу бути при цьому присутнім. Та це дуже якісний стрибок у майбутнє, таке буває нечасто. Почуваюся міцним та на своєму місці. Почуваюся дуже добре. Отож тихенько собі стою в темній кімнаті з підсвіченими коробками Джозефа Корнела, спостерігаю за групою учнів, що йдуть за екскурсоводом. Вони несуть маленькі табуретки, на які слухняно присідають щоразу, коли їм кажуть це робити.

Розглядаю групу. Екскурсовод – як усі типові екскурсоводи: доглянута жінка десь за п’ятдесят, з неймовірно білим висвітленим волоссям та підтягнутим лицем. Учителька – добродушна молода жінка зі світло-голубою помадою на губах, – стоїть позаду групки дітей, у повній готовності втихомирювати будь-кого, хто почне галасувати. Але мене цікавлять учні. Їм усім десь близько десяти, отже, вони у п’ятому класі. Так, думаю, десь так. Це католицька школа, тому всі вбрані в однаковий одяг: дівчатка – в зелених сукеночках у шотландську клітинку, а хлопці – у такі ж самі шотландки темно-синього кольору. Вони дуже уважні та ввічливі, але завзяття немає. Погано: завжди думав, що Корнел ідеально підходить дітям. Екскурсовод, мабуть, думає, що діти молодші від свого віку, бо звертається до них, як до дуже маленьких діток. У задньому ряду стоїть дівчинка, котрій, здається, цікавіше, ніж іншим. Не можу розгледіти її обличчя. У неї довге кучеряве волосся та бузково-синя сукенка, що виділяє її серед однолітків. Щоразу, як екскурсовод задає питання, ця дівчинка піднімає руку, проте екскурсовод постійно її ігнорує. Бачу, що дівчинці це набридає.

Екскурсовод розповідає про Корнелові коробки для пташок, так звані «пташині двори». Ці коробки якісь гнітючі та безрадісні, всередині деякі з них пофарбовані у білий колір, інші – яскраво розфарбовані, мають жердинки та такі дірочки, як у шпаківнях; на окремих зображені пташки. Це – найбільш суворі та аскетичні з його робіт, тут немає таких чудернацьких фантазій, як у «Наборі мильних бульбашок» чи у романтичних коробках серії «Готель».

– А як ви думаєте, чому містер Корнел зробив ці коробки? – запитує екскурсовод, оглядаючи дітей в очікуванні відповіді та ігноруючи дівчинку в бузково-синій сукенці, яка розмахує ручкою, наче у неї хвороба Гантінгтона. Хлопчик з переднього ряду припускає, що він, мабуть, любив пташок. Ну, це вже занадто для цієї дівчинки. Вона аж встає, рука піднята високо вгору. Екскурсовод неохоче запитує: – Так?

– Він створював ці коробки, тому що був самотнім. У нього нікого не було, він нікого не любив, тому створював ці коробки, щоб любити їх. Тоді люди знатимуть, що він існував, і тому, що пташки – вільні; вони могли ховатися собі у цих коробках та почуватися безпечно; він теж хотів бути вільним та почуватися безпечно. Коробки були для нього, щоб він міг стати пташкою, – випаливши це, дівчинка сідає.

Я просто приголомшений, убитий наповал її відповіддю. Це ж десятирічна дитина, яка глибоко проникла у почуття Джозефа Корнела! Ані екскурсовод, ані решта групи не знають, що з цим усім, з її поясненням, робити; але вчителька, яка, очевидно, звикла до такого, каже:

– Спасибі, Альбо, це дуже пізнавально.

Вона обертається та вдячно всміхається вчительці. Бачу її личко – Боже, я ж дивлюся на свою донечку! Сам стою в сусідній галереї, тому ступаю кілька кроків уперед, щоб роздивитися її, побачити. А вона помічає мене, її личко починає світитися, вона підстрибує, перекидає свій маленький стілець, і я, ще не встигнувши прийти до тями, вже обіймаю Альбу, міцно пригортаю, стою перед нею на колінах, а вона повторює: «Татку!» знову і знову.

Усі витріщаються на нас, учителька квапиться у наш бік та питає:

– Альба, хто це? Сер, хто ви?

– Генрі Детембл, батько Альби.

– Він мій татусь!

Вчителька ледь не заламує собі руки:

– Сер, батько Альби помер…

У мене відняло мову. Та Альба, моя донечка, бере ситуацію під контроль.

– Так, він помер, – пояснює вона вчительці. – Але він не постійно мертвий.

– Ну, це важко пояснити… – намагаюсь виплутатись.

– Він – ПЧЛ, – продовжує Альба, – як і я.

Це, мабуть, багато про що каже вчительці, проте нічого не говорить мені. Вчителька дещо зблідла під своїм шаром косметики, проте на обличчі читається співчуття. Альба стискає мою руку. Ну, скажи щось, – хоче вона цим показати.

– Розумієте, міс…

– Купер.

– Міс Купер, а чи можна нам з Альбою поговорити кілька хвилин? Ми нечасто бачимося.

– Ну… просто я… у нас екскурсія… з групою… Не можу вам дозволити забрати дитину від групи. І, розумієте, я ж не знаю, чи ви справді містер Детембл.

– Подзвонімо мамі, – пропонує Альба.

Вона біжить до свого шкільного ранця та рвучко виймає з нього мобільний телефон. Натискає кнопку, і я чую гудки. У голові прокручується декілька варіантів, аж тут слухавку піднімають, і Альба промовляє:

– Мамо? Я у художньому інституті… Ні, зі мною все добре… Мамо, тут татко! Скажи місіс Купер, що то справді він, добре? Так, добре, па-па!

Вона передає мені телефон. Нерішуче прикладаю його до вуха.

– Клер? – різко перехоплює подих. – Клер?

– Генрі! О Боже, не можу повірити! Приходь додому!

– Я спробую…

– З якого ти часу?

– З 2001 року. Перед самим народженням Альби, – всміхаюся дочці. Вона тулиться до мене, не відпускає моєї руки.

– Давай я приїду до вас.

– Так буде швидше. Слухай, а ти не могла би сказати цій вчительці, що я – це насправді я?

– Звичайно… А де ти будеш?

– Біля левів. Приходь якомога швидше, Клер. Довго не зможу затримуватися.

– Кохаю тебе.

– Кохаю тебе, Клер.

Ще трішки чекаю та передаю телефон місіс Купер. Вони з Клер про щось швиденько домовляються. Клер переконує її дозволити мені взяти Альбу до входу в музей, де вона нас чекатиме. Дякую місіс Купер, яка досить люб’язно поводилась, як для такої дивної ситуації, та, тримаючись за руки, виходимо з Альбою з «Мортонського Крила», спускаємося спіральними сходами та проходимо до китайської порцеляни. У голові каша. Що перше спитати?

– Дякую за відео, – починає Альба. – Мама показала мені їх на день народження.

Які відео?

– Я вже можу впоратися з циліндричним та «Мастером», а зараз працюю над «Волтерсом».

Замки. Вона вчиться відмикати замки.

– Чудово. Працюй над цим. Слухай, Альбо…

– Татку?

– А що то таке: ПЧЛ?

– «Переміщена в часі людина».

Вмощуємося на лавку перед порцеляновим драконом династії Тан. Альба сидить лицем до мене, руки на колінах. Вона точнісінько, як я, коли мені було десять. Мені важко у це все віриться. Вона ж іще навіть не народилася! І ось вона – тут, просто тобі Афіна, що вийшла з голови Зевса. Нахиляюсь до неї.

– Ти знаєш, це – перша моя зустріч з тобою.

– Як справи? – усміхається вона.

Вона – найбільш холоднокровна дитина, яку я будь-коли зустрічав. Уважно її розглядаю: що в цій дитині від Клер?

– Ми часто бачимося?

– Ні, – подумавши хвильку, відповідає вона. – Уже минув рік. Бачила тебе кілька разів, коли мені було вісім.

– Скільки тобі було, коли я помер? – затамовую подих.

– П’ять.

Ісусе Христе! Я цього не витримаю.

– Вибач. Мені не треба було цього говорити? – журиться Альба.

– Все добре, – пригортаю її до себе, – це ж я запитав, правда? – глибоко вдихнувши, продовжую. – А як Клер?

– Нормально. Сумна.

Це пробиває мене просто в серце. Розумію, що нічого більше не хочу знати.

– А ти як? Як школа? Що ти зараз вчиш?

– У школі? Ні, там вчу небагато, – усміхається Альба, – але я читаю все про ранні інструменти та Єгипет. І ми з мамою читаємо «Володаря Перснів», а зараз я розучую танго Астора П’яццоли.

У десять років? О Боже!

– На скрипці? А хто твій учитель?

– Дідусь.

Якусь мить мені видається, що вона має на увазі мого діда, але потім розумію, що йдеться про мого батька. Це чудово. Якщо він проводить час з Альбою, то вона, значить, класна.

– Тобі вдається?

Що за неввічливе запитання!

– Так. Я дуже обдарована.

– А мені музика ніколи не вдавалась.

– Це ж саме й дідусь говорить, – хихоче вона. – Але ж ти любиш музику.

– Я обожнюю музику. Просто не вмію грати.

– А я чула, як співає бабуся Анет. Вона була така гарна!

– Яку платівку слухала?

– Я бачила її наживо. У «Лірик». Вона співала Аїду.

Вона ж ПЧЛ, як і я. От лайно.

– Ти подорожуєш у часі.

– Звичайно! – щасливо всміхається. – Мама завжди каже, що ми з тобою – як дві краплі води. Доктор Кендрік каже, що я – унікальна, суперобдарована.

– Чому це?

– Деколи я можу подорожувати, коли мені захочеться, і куди мені захочеться, – з гордістю відповідає вона, і я їй заздрю.

– А можеш узагалі нікуди не подорожувати, якщо цього не хочеш?

– Насправді ні, – дещо збентежується вона. – Але мені це подобається. Розумієш, деколи це не дуже зручно, але… це цікаво, знаєш?

Так, я знаю.

– Відвідай якось мене, якщо можеш, у будь-який час.

– Я пробувала. Одного разу бачила тебе на вулиці, ти був з якоюсь блондинкою. Ти був якийсь дуже зайнятий, – червоніючи, говорить вона.

І раптом, на якусь лише долю секунди, бачу в ній Клер.

– То була Інґрід. Зустрічався з нею ще до того, як познайомився з твоєю мамою.

Цікаво, чим таким ми з Інґрід могли бути зайняті тоді, що Альба так зніяковіла. Мене мучать докори сумління від того, що справив таке погане враження на цю чисту та милу дівчинку.

– До речі, про маму – нам потрібно вийти до входу та почекати її там.

Уже починаю чути високочастотний свист у вухах – маю лиш одну надію, що Клер появиться швидше, аніж я зникну. Підводимося та швиденько проходимо до центральних сходів. Уже пізня осінь, а в Альби немає пальта, тому закутуємося обоє моїм. Спираюся на гранітну плиту, що підтримує левів, які дивляться на південь; Альба тулиться до мене, загорнута у моє пальто, спирається на мій голий торс, тільки обличчя визирає з-під поли пальта, десь на рівні моїх грудей. Падає дощ. По Мічиґан-авеню плавно рухається транспорт. П’янію від любові, що переповнює мене до цієї дивовижної дитини, яка тулиться до мене, наче належить лише мені, наче ми ніколи не розлучимося, наче у нас ще море часу. Чіпляюся за цю мить, борюся зі втомою та відтягую свій власний час. Дозволь мені залишитися, – благаю своє тіло, Бога, шановний час, Санту, будь-кого, хто міг би мене чути. Лишень дозволь побачитися з Клер – і мирно піду собі далі.

– Он мама! – вигукує Альба.

Бачу білу, незнайому мені автівку, що наближається до нас. Авто під’їжджає до перехрестя, з неї вистрибує Клер та залишає її там, де й зупинилася, заблокувавши таким чином рух.

– Генрі!

Намагаюсь бігти до неї, вона теж біжить мені навстріч. Падаю на сходи та протягую руки до Клер. Альба обіймає мене та щось кричить, Клер уже за кілька метрів від мене. Збираю усі свої резервні сили, щоби встигнути глянути на Клер, яка, здається, так далеко. І промовляю, намагаючись настільки чітко, наскільки це лише можливо: «Я кохаю тебе!» І щезаю. Чорт. Чорт!

19:20, п’ятниця, 24 серпня 2001 року (Клер тридцять, Генрі тридцять вісім)

Клер: Лежу на пошарпаному шезлонгу на задньому дворі, довкола мене кинуті напризволяще книжки та журнали, під ліктем – склянка з недопитим лимонадом; кубики льоду розтанули та плавають там рідкою юшкою. Холоднішає. Раніше було майже тридцять градусів спеки, а тепер відчувається легенький бриз, і цикади вже виспівують свою пісню пізнього літа. Нарахувала вже п’ятнадцять літаків, що пролетіли наді мною з далечіні у напрямку до міжнародного аеропорту «О’Хара». Попереду мене нависає живіт, притискаючи до цього місця. Генрі зникнув ще вчора о восьмій ранку, і я вже починаю хвилюватися. А якщо у мене почнуться перейми, а його ще не буде? Якщо народжу, а він досі не повернеться? Може, він поранений? А раптом мертвий? А якщо я помру? Думки накочуються одна на одну, мовби оті дивні комірці з хутра тварин, у мордочках яких затиснутий хвіст, – такі колись носили похилі дами навколо своєї шиї. О, жодної миті більше не можу про це думати. Зазвичай якщо непокоюся – люблю завантажити себе різною роботою: хвилююся про Генрі під час прибирання своєї студії, або дев’ятого закидання брудної білизни у пральну машинку, чи коли займаюся папером. Але тепер лежу під цим раннім вечірнім сонцем, викинута на берег через оцей свій живіт, а Генрі немає… займається собі чимось… десь. О Боже! Поверни його до мене! Негайно!

Проте нічого не відбувається. Алеєю проїжджає авто містера Панета; скрегочучи, відчиняються двері його гаража і відразу ж зачиняються. Мінівен з морозивом приїжджає та від’їжджає. Світлячки починають свої вечірні забави. А Генрі немає.

Я вже зголодніла. Мабуть, помру з голоду просто тут, на задньому дворі. Генрі немає – хто ж мені приготує вечерю? Альба вовтузиться всередині; вирішую підвестися, піти на кухню, намудрувати собі щось на вечерю та поїсти. Але потім мене навідує ідея зробити те, що зазвичай роблю, коли поруч немає Генрі, щоб приготувати щось. Підводжуся – повільно, плавно та розважливо й спокійно простую до будинку. Знаходжу свою сумочку, вмикаю кілька лампочок, виходжу за двері та замикаю їх на ключ. Це дуже добре – рухатися. І знову дивуюся, дивуюся зі свого подивування, що я така величезна лише в одній частині тіла, мовби жінка, якій пластичний хірург щось не так зробив; наче одна з тих жінок із африканського племені, чиє розуміння краси – це надзвичайно витягнута шия, губи чи мочки вух. Урівноважую свою вагу та вагу Альби, й отак, мовби танцюючі сіамські близнюки, йду до тайського ресторану «Опарт».

У ресторані прохолодно, він заповнений людьми. Мене провели до столика біля вікна. Замовляю овочеві роли і тайську локшину із соєвим сиром – легка та безпечна їжа. Випиваю цілу склянку води. Альба тисне на сечовий міхур. Виходжу до туалету; коли повертаюся – їжа вже на столі. Їм. Уявляю собі розмову з Генрі, яка могла би у нас вестися, якби він був тут. Цікаво, де він може бути? Подумки прочісую пам’ять, намагаючись вичислити Генрі, який учора зник, натягуючи штани, – чи він, бува, не приходив у цей момент у моє дитинство? Втім, це – гаяння часу: однаково потрібно чекати на нього, лише тоді знатиму. А може, він уже повернувся? Стримуюсь, аби не рвонути з ресторану та не помчати перевіряти правильність свого припущення. Приносять наступну страву. Вичавлюю лайм на локшину та кладу до рота. Уявляю собі Альбу: крихітну та рожеву, скручену в моєму животі, яка делікатними паличками їсть тайську локшину. Вона мені уявляється з довгим чорним волоссям та зеленими очима. Всміхається та промовляє: «Дякую, мамо!» А я також усміхаюся й кажу: «Будь ласка, на здоров’ячко!» У неї там маленька м’яка іграшка Альфонсо. Вона пригощає його тайським сиром. Закінчую їсти. Кілька хвилин ще сиджу, відпочиваю. Хтось за сусіднім столиком підкурює цигарку. Розплачуюся та йду.

Шкутильгаю уздовж Вестерн-авеню. Минаю автівку, в якій повно пуерториканських підлітків, котрі щось кричать до мене, та не звертаю на них уваги. Біля дому намацую ключі, аж тут Генрі розчахує двері та промовляє:

– Слава Богу! – і кидається мене обіймати.

Цілуємося. Відчуваю неймовірне полегшення від того, що бачу його! Аж кілька хвилин по тому розумію, що і йому стало легше на душі від того, що я поруч.

– Де ти була? – вимагає пояснень він.

– В «Опарті». А ти де був?

– Ти не залишила мені записки. Я прийшов додому, а тебе немає. Вже подумав, що ти у лікарні. Подзвонив туди, але вони сказали, що ти не…

Починаю сміятися, і мені вже важко зупинитися. Генрі розгубився. Коли нарешті маю спромогу говорити, то відказую:

– Тепер ти знаєш, як це.

– Вибач, – усміхається він, – я просто… просто не знав, де ти, і вже почав панікувати. Вже подумав, що втратив Альбу.

– А ти де був?

– Почекай, зараз почуєш, – усміхається Генрі. – Одну лиш хвильку. Присядьмо.

– Приляжмо. Я геть розбита.

– Чим ти займалась увесь день?

– Та так, вилежувалася.

– Бідолашна моя Клер, не дивно, що ти така втомлена.

Прямую до спальні, вмикаю кондиціонер та опускаю маркізи. Генрі здійснює віраж на кухню й за кілька хвилин повертається з напоями. Влаштовуюсь на ліжку та отримую своє імбирне ситро. Генрі рвучко скидає своє взуття та приєднується до мене, з пивом у руці.

– Розповідай усе.

– Добре, – починає він, піднімаючи одну брову та розтуляючи рота, хоча відразу ж і затуляє його. – Не знаю, з чого почати.

– Ну давай, не катуй мене.

– Хочу розпочати з того, що це, на даний момент, найдивніше, що зі мною коли-небудь траплялося.

– Ще дивніше за нас із тобою?

– Ага. Розумієш, це ж природно, коли хлопець зустрічає дівчину…

– Ще дивніше, аніж постійно бачити, як помирає твоя мама?

– Ну, це просто жахлива рутина, поганий сон, який я дуже часто бачу. Ні, це було просто фантастично, – проводить рукою по моєму животі. – Я опинився у майбутньому, я справді там був, знаєш, у досить конкретному майбутньому, – там я натрапив на нашу дівчинку.

– О Боже! Як я тобі заздрю! Оце так!

– Так. Їй було десь років десять. Клер, вона чарівна: розумна, музична, і просто… така впевнена, смілива, ніщо її не напружує…

– На кого вона схожа?

– На мене. Моя дівчача версія. Вона прекрасна, має твої очі, та переважно вона дуже подібна до мене: чорне волосся, бліда, кілька веснянок, а ротик має менший, ніж був колись у мене, і вуха не стирчать. Її волосся довге та кучеряве, руки – мої, з такими ж довгими пальцями; і вона висока… Вона – як кошенятко.

Ідеально. Ідеально.

– Боюся, у неї мої гени… Хоча за характером вона – це ти. Вигляд вона мала пречудовий, найкращий. Я побачив її у групі школярів у художньому інституті, вона говорила про коробки «Пташиного двору» Джозефа Корнела. Говорила так, що аж розривало душу… і якимось чином я відчув, що то вона. І вона впізнала мене.

– Ну, я ж думаю!

І все-таки я повинна запитати.

– А вона… вона…

– Так, – вагаючись, відповідає він. – Так, вона також. – Якийсь час обоє мовчимо. Генрі пестить моє лице. – Я знаю.

Мені хочеться плакати.

– Клер, вона видалась мені щасливою. Я спитав її про це; вона відповіла, що їй це подобається, – усміхається він. – Вона сказала, що це – цікаво.

Обоє сміємося, спершу з якимись журливими нотками, відтак до мене нарешті доходить, і ми вже регочемо що є сили, аж поки не починає боліти лице, аж до сліз, що покотилися щоками. Тому що – ну, звісно ж! – тому що це – цікаво. Дуже цікаво.

День народження

Середа, 5 вересня / четвер, 6 вересня 2001 року (Генрі тридцять вісім, Клер тридцять)

Генрі: Клер увесь день ходить будинком туди-сюди, наче тигриця. У неї перейми вже кожних двадцять хвилин.

– Постарайся трохи поспати, – раджу їй.

На кілька хвилин вона лягає, відтак знову піднімається. О другій ночі нарешті лягає спати. Лягаю біля неї, проте не сплю: дивлюся, як вона дихає, слухаю оті тихенькі поривчасті звуки, які видає, граюся її волоссям. Нервую, попри те, що знаю, попри те, що бачив на власні очі, що з нею все буде добре, і з Альбою все буде гаразд. О пів на четверту Клер прокидається.

– Хочу поїхати до лікарні, – каже мені.

– Викличмо таксі, – пропоную. – Дуже пізня година.

– Гомес казав дзвонити йому, незважаючи на час.

– Добре.

Телефоную до Гомеса та Шаріс. Шістнадцять гудків, аж тоді Гомес підходить до телефону, голос у нього такий, наче з дна морського.

– Мгу… – мугикає у слухавку.

– Гей, товаришу, уже час.

Він щось бурмоче, щось ніби про яйця чи гірчицю. Шаріс вихоплює слухавку та каже, що вони вже виїжджають.

Завершую розмову та відразу набираю номер лікарки Монтаґ, залишаю їй повідомлення на автовідповідачі. Клер уже стоїть навкарачки, хитаючись уперед-назад. Сідаю біля неї на підлогу.

– Клер?

Вона піднімає голову, але все ще хитається.

– Генрі… чому ми знову вирішили це зробити?

– Напевне тому, що коли все закінчиться, тобі дадуть на руки дитину і ти триматимеш її.

– О, так.

За чверть години ми вже всідаємося у Гомесове «вольво». Допомагаючи мені всаджувати Клер на заднє сидіння, він позіхає.

– Навіть і не думай залити мені машину своїми навколоплідними водами, – привітливо жартує до Клер.

Шаріс біжить до будинку за пакетами для сміття та накриває сидіння. Заскакуємо всередину та авто мчить уперед. Клер прихиляється до мене та стискає мою руку.

– Не залишай мене, – просить.

– Не залишу, – обіцяю їй.

У дзеркалі заднього виду зустрічаюся поглядом із Гомесом.

– Болить, – скаржиться Клер, – о Боже, як болить.

– Подумай про щось інше. Щось приємне, – кажу їй.

Авто мчить по Вестерн-авеню, у південному напрямку. Машин на дорозі майже немає.

– Розкажи мені…

Підшукую, що би то їй розповісти, й на думку спадає моє нещодавнє перебування у дитинстві Клер.

– Пам’ятаєш той день, коли ми ходили на озеро, тобі було дванадцять? Ми купалися, а ти ще розповідала мені, що у тебе почалися місячні?

Клер стискає мої руки з такою силою, що аж кістки хрустять.

– Хіба?

– Ага, тобі було дещо ніяково, але ти дуже пишалася собою… На тобі було рожеве з зеленим бікіні, і ці твої жовті окуляри від сонця з сердечками на оправі.

– Пам’ятаю… ай!.. ой, Генрі, боляче, боляче!

Обертається Шаріс та заспокоює:

– Ну ж бо, Клер, це ж просто дитинка давить на хребет, потрібно повернутися, чуєш?

Клер намагається змінити позу.

– Ось ми й приїхали, – повідомляє Гомес, завертаючи автівку до зони висадки, що біля відділення невідкладної допомоги лікарні «Мерсі».

– Уже відходять води, – панікує Клер.

Гомес зупиняє автівку, вистрибує, й ми акуратно виводимо із неї Клер. Вона ступає два кроки, і тут відходять води.

– Класно розрахувала час, котенятко, – каже Гомес.

Шаріс біжить уперед із нашими документами, а ми з Гомесом повільно ведемо Клер довгими коридорами до акушерського відділення, через приймальню. Вона стає, обіпершись на сестринський пост, поки медсестри, не надто напружуючись, готують для неї палату.

– Не залишай мене, – шепоче Клер.

– Не залишу, – вкотре обіцяю їй.

Як би я хотів бути у цьому впевненим! Мені холоднувато та трішки нудить. Клер обертається та горнеться до мене. Обіймаю її. Дитинка – пружна кулька між нами. «Виходь, виходь, де би ти зараз не була!» Клер важко дихає. До нас підходить товста білява медсестра та повідомляє, що палата готова. Усі заходимо. Клер відразу ж стає навкарачки. Шаріс починає витягати та розкладати речі: одяг – у шафку, предмети особистої гігієни – у ванну кімнату. Стоїмо з Гомесом та безпорадно дивимося на Клер. Вона стогне. Переглядаємося. Гомес знизує плечима.

– Гей, Клер, – гукає Шаріс, – а як на рахунок ванної? Тобі покращає у теплій воді.

Клер ствердно киває головою. Шаріс махає на Гомеса рукою, що означає «киш!».

– Думаю, піду покурю, – і з цими словами він іде.

– Залишитися? – запитую Клер.

– Так! Не йди! Будь там, де я можу тебе бачити.

– Добре.

Йду до ванної кімнати та напускаю воду. Від лікарняних ванних кімнат мені моторошно. Вони завжди пахнуть дешевим милом та хворою плоттю. Відкручую кран, чекаю, поки вода нагріється.

– Генрі! Ти там? – гукає Клер.

Просовую голову до палати.

– Так, тут.

– Ходи сюди, – наказує Клер; Шаріс займає моє місце у ванній кімнаті.

Клер видає такий звук, якого я ще ніколи не чув від жодного живого створіння: глибокий відчайдушний стогін агонії.

Що я з нею зробив? Згадую дванадцятирічну Клер на пляжі: вона сміється, лежить у своїх перших бікіні на ковдрі, вся у мокрому піску. О, Клер, пробач мені, пробач. Заходить медсестра – афроамериканка трохи старшого віку, – та пульпує шийку матки у Клер.

– Молодчинка, – воркує вона до Клер. – Уже шість сантиметрів.

Клер киває, всміхається, а потім знову скривлюється. Вона хапається за живіт та згинається у попереку, її стогін стає гучнішим. Ми з медсестрою підтримуємо її. Клер хапає ротом повітря, а потім починає волати. Заходить Еміт Монтаґ та підбігає до неї.

– Ну, тихо, тихо, дитинко…

Медсестра надає лікарці Монтаґ усю необхідну інформацію, яка, щоправда, мені ні про що не говорить. Клер аж захлинається слізьми. Прокашлююся.

– А як на рахунок епідуральної анестезії? – запитую хрипким голосом.

– Клер?

Клер киває. У коридорі скупчилися люди з різними трубками, голками та приладами. Сиджу, тримаючи Клер за руку, дивлюся у її лице. Вона лежить на боці, пхикає, обличчя мокре від поту та сліз. Анестезіолог набирає шприц і встромляє голку в хребет. Лікарка Монтаґ оглядає її, та насуплюється, дивлячись на зображення плоду на моніторі.

– Щось не так? – запитує її Клер. – Щось не так.

– Серцебиття дуже швидке. Вона налякана, ваша маленька дівчинка. Ви повинні заспокоїтися, Клер, і тоді дитинка заспокоїться, гаразд?

– Так боляче!

– Це тому, що вона величенька, – голос Еміт Монтаґ дуже тихий, заспокійливий. Огрядний, з вусами, наче у кита, анестезіолог дивиться на мене поверх тіла Клер; йому нудно. – Але зараз ми дамо вам коктейль снодійної та знеболювальної дії, і ви розслабитеся, та й дитинка розслабиться, гаразд? – Клер киває, погоджується. Лікарка Монтаґ посміхається. – А ви як, Генрі?

– Щось не дуже розслаблений, – намагаюся всміхнутись. Я б також не відмовився від того, що вони збираються дати Клер. Мені починає роздвоюватися в очах, утім, глибоко вдихаю, і все минає.

– От і стає краще, бачите? – каже лікарка Монтаґ. – Це – як хмаринка, що пропливає над нами; так і біль відходить: ми забираємо його та полишаємо десь обабіч дороги, а ви та ваше малятко залишаєтесь, еге ж?

Напруження сходить з лиця Клер. Її погляд спрямований на лікарку Монтаґ. Прилади пищать. Кімната у напівтемряві. А на вулиці сходить сонечко. Лікарка Монтаґ стежить за зображенням плоду на моніторі.

– Скажіть їй, що у вас усе добре і у неї все добре. Заспівайте їй пісеньку, гаразд?

– Альбо, все добре, – лагідно промовляє Клер та дивиться на мене. – Розкажи їй вірш про коханців на килимі.

Розгублено кліпаю очима, але потім згадую, який вірш вона має на увазі. Дещо соромлюся декламувати Рільке перед усіма цими людьми, втім, опановую себе та починаю говорити німецькою:

– Engel! Es wäre ein Platz, den wir nicht wissen…

– Англійською! – перебиває Клер.

– Вибач.

Пересідаю, тепер я вже біля живота Клер, спиною до Шаріс, медсестри та лікарки. Ковзаю рукою під сорочку Клер. Відчуваю контури Альби крізь гарячу шкіру Клер.

– Ангеле! – звертаюся до Клер, наче ми на своєму ліжку, наче всю ніч займалися менш важливими справами.

Янголе, місце б було, нами не знане, щоб там

показали закохані на невисловленному килимі

те, до чого вони тут нездатні одвіку – свої

мужні високі постаті сердечного пориву,

башти із власної пристрасті, власні сходи

давні й розхитані, лише зіперті одні на одні, —

бо під собою ґрунту ніколи не мали.

І змогли б, оточені глядачами,

незчисленні мовчазні мерці.

Чи кинули б потім останні свої, все ощаджувані

і завше приховувані, нам невідомі, вічно

дійсні монети щастя перед цією нарешті

справді усміхненою парою

на притишений килим?[53]

– От так, – каже лікарка Монтаґ, вимикаючи монітор, – і всі заспокоїлися.

Вона привітно усміхається до нас та плавно виходить за двері, а за нею і медсестра. Випадково піймаю погляд анестезіолога, чий вираз обличчя чітко проказує мені: «Що ж ти за ганчірка така!»

Клер: Сходить сонце; нерухомо лежу на цьому дивному ліжку в рожевій палаті. А десь, у незнаній країні, – моя Альба, яка ще досі в утробі, видряпується додому, або ж із дому. Біль ущухнув, але знаю, що ненадовго, що хандрить десь у кутку чи під ліжком і вигулькне тоді, коли найменше його чекатиму. Перейми хапають і відпускають, якісь віддалені, приглушені, як передзвін дзвонів крізь туман. Генрі лежить поруч мене. Люди приходять та йдуть. Таке відчуття, ніби хочу блювати, але не блюю. Шаріс виймає з паперового стаканчика стружку з кубиків льоду та дає мені; на смак вони, мов старий залежаний сніг. Дивлюсь на трубочки та червоне блимаюче світло й думаю про маму. Дихаю. Генрі спостерігає за мною. Він такий напружений та нещасливий! Знову починаю хвилюватися, що він може зникнути.

– Усе нормально, – запевняю його.

Він киває. Гладить мій живіт. Пітнію. Тут так спекотно! Заходить медсестра та перевіряє мій стан. І Еміт також. У цій гущі людей почуваюся самотньою разом із Альбою. «Усе добре, – кажу їй, – ти все правильно робиш, мені зовсім не болить». Підводиться Генрі та ходить туди-сюди, аж поки не прошу його припинити це ходіння. Таке відчуття, мовби усі мої органи ожили та стали якимись створіннями: у кожного власні справи, усі поспішають на свій потяг. Альба стрімголов мчить мною: цей екскаватор з плоті та кісток, що утворилися з моєї плоті та кісток, заглиблювач у мої глибини. Уявляю, як вона пливе у мені, як падає у спокій вранішньої водойми, а вода розходиться від її швидкості. Уявляю її личко, хочу побачити його. Кажу анестезіологу, що хочу відчути хоча б щось. Поступово оніміння минає і повертається біль, але тепер це вже інший біль. Це нормальний біль. Минає час.

Час минає, а біль накочується та відступає, мовби жінка, яка стоїть біля прасувальної дошки та рухає праскою вперед-назад, вперед-назад по білій скатертині. Заходить Еміт та повідомляє, що настав час: треба йти до пологової палати. Мене голять, миють, кладуть на ноші-каталку та везуть коридорами. Бачу стелю, що пролітає наді мною; ми з Альбою котимося назустріч одна одній, Генрі йде поруч із нами. У пологовій палаті усе зелене та біле. Чую запах дезінфікувальних засобів, вони нагадують мені Ету. Хочу бачити її тут, проте вона у Медовларку. Підводжу очі на Генрі: на ньому хірургічний халат. Подумалось: чому ми тут? Ми ж повинні бути вдома! А потім відчуваю, що Альба робить посмик, і я, не думаючи, підштовхую її; ми робимо це знову і знову, мовби у якійсь грі, мовби у пісні. Хтось поруч промовляє:

– Гей, а куди подівся татусь?

Озираюся довкола, а Генрі немає. Тут його немає! І думаю: чорт би його забрав. Але ні, не цього я хочу, Боже, ні. Проте Альба вже виходить, вона виходить, і раптом бачу Генрі. Він ледь переставляє ноги, дезорієнтований, голий, – але він тут, він тут! Еміт вигукує:

– Sacre Dieu![54] – й відразу ж: – О, бачу голівку!

Напружуюсь; голівка Альби виходить, кладу руку, щоби доторкнутися до її голівоньки, її тендітної слизької мокрої ніжної голівоньки. І напружуюсь, напружуюсь, відтак Альба падає прямісінько Генрі у руки, що вже чекають на свою дитинку. Хтось скрикує: «Ой!», а я враз порожнію, стаю вільною, і чую такий звук, мовби голка старої вінілової платівки потрапляє не на ту смугу. Відтак Альба починає кричати. Ось вона – тут, раптово! – хтось кладе її на мій живіт; дивлюся на її личко – Альбине личко, рожеве та зморщене; її волоссячко таке чорне, й оченятка щось сліпо шукають, а рученята протягнені вперед. Альба притискається до моїх грудей та затихає, виснажена своїми зусиллями, самим лише фактом того, що сталося.

Генрі нахиляється наді мною, торкається її лобика та промовляє:

– Альба.

Пізніше

Клер: Перший вечір першого дня Альби на цьому світі. Лежу на ліжку в лікарняній палаті в оточенні повітряних кульок, плюшевих ведмедиків та квітів; на моїх руках Альба. Генрі сидить у мене в ногах, у позі «по-турецьки», та фотографує нас. Альба щойно закінчила ссати груди, і зараз її крихітні губки надувають бульбашки з молозива. Відтак вона засинає – м’який теплий клубочок зі шкіри та рідини, що примостився на моїй нічній сорочці. У Генрі закінчується плівка, і він виймає її з фотоапарата.

– Гей, – раптом згадую, – а куди ти зникав? У пологовій палаті?

– Знаєш, – сміється Генрі, – сподівався, що ти не помітиш. Бачиш, я собі подумав, що ти така зайнята…

– Де ти був?

– Блукав посеред ночі навколо своєї старої початкової школи.

– Як довго?

– О Боже, годинами. Вже світало, коли звідти пішов. Була зима, опалення вимкнене. Скільки я був відсутній?

– Не впевнена, десь хвилин п’ять.

Генрі хитає головою.

– Я геть оскаженів. Розумієш, щойно покинувши тебе, просто тинятися довкола, намарно, коридорами школи імені Френсіса Паркера… Було так… Почувався так… – Генрі всміхається. – Але ж усе обернулося добре, еге ж?

– Добре те, що добре завершується, – сміюся.

– Навіть не уявляєш, наскільки мудрі ці слова.

Хтось тихенько стукає у двері. Генрі озивається:

– Заходьте! – До палати входить Річард, проте нерішуче зупиняється. Генрі обертається і вигукує: – Тату… – але замовкає, відтак зіскакує з ліжка та промовляє: – Заходь, сідай.

У Річарда в руках квіти та маленький плюшевий ведмедик, якого Генрі кладе до купи ведмедиків, що на підвіконні.

– Клер, – починає Річард, – я… мої вітання.

Він повільно опускається у стілець, що стоїть біля її ліжка.

– М-м, хочеш її потримати? – лагідно запитує Генрі.

Річард ствердно киває головою, але дивиться на мене: чи я не заперечую. Здається, що він кілька днів не спав. Його сорочку не завадило би попрасувати, від нього смердить потом та тхне якимсь застояним пивним запахом упереміж із йодистим. Всміхаюсь до нього, проте не вважаю, що дати йому потримати дитину – гарна ідея. Передаю Альбу Генрі, а він акуратно кладе її у незграбні Річардові руки. Альба піднімає своє кругле рожеве личко до його видовженого неголеного обличчя, повертається до його грудей та шукає сосок. За якусь мить вона відмовляється від цієї ідеї та, позіхнувши, відразу засинає. Він усміхається. Я уже й забула, наскільки усмішка може змінити Річардове обличчя.

– Вона прекрасна, – каже мені. Відтак звертається до Генрі: – Подібна до твоєї матері.

Генрі погоджується, ствердно киває.

– Ось тобі твоя скрипалька, тату.

Він усміхається.

– Через покоління, – додаю.

– Скрипалька? – Річард поглядає на сплячу дитинку, з чорним волоссям та крихітними ручками, що міцно спить. Настільки неподібним до скрипаля, як Альба у цю хвилину, напевне ніхто ще ніколи не був. – Скрипалька. – Хитає він головою. – Але звідки ти… А, ні, не зважай. Отже, ти – скрипалька, справді, дівчинко?

Альба висовує кінчик язичка, і ми усі починаємо сміятись.

– Їй знадобиться вчитель, ну, коли вона підросте, – натякаю я.

– Учитель? Так… Але ви ж не віддасте її отим ідіотам Сузукі, правда? – допитується він.

– Власне, – кахикає Генрі, – ми сподівалися, що якщо у тебе немає інших занять…

Річард вловлює суть. Така радість – бачити, що він усвідомлює, розуміє, що комусь-таки потрібен; що лише він може навчити свою єдину онуку тому, чого вона потребуватиме.

– Із задоволенням, – погоджується він.

Майбутнє Альби розгортається перед нею, мов червона доріжка, настільки далеко, наскільки можна сягнути оком.

Вівторок, 11 вересня 2001 року (Клер тридцять, Генрі тридцять вісім)

Клер: Прокидаюся о 6:43, Генрі не в ліжку. Альби також немає у колисці. Груди болять. Піхва болить. Усе болить. Дуже обережно встаю з ліжка і прямую до ванної кімнати. Проходжу коридор, їдальню, дуже-дуже поволі. У вітальні на дивані сидить Генрі, колихаючи на руках Альбу. Чорно-білий телевізор увімкнений, звук ледь чутний, та він його не дивиться. Альба спить. Сідаю біля Генрі. Він обіймає мене вільною рукою.

– Чому ти не спиш? – запитую його. – Ти начебто казав, що ще кілька годин подрімаєш.

На екрані ведучий, що розповідає про погоду, показує рукою на супутникову картинку середнього заходу.

– Не міг спати, – відказує він. – Хотів послухати світ, поки він іще нормальний.

– О, – кладу голову на плече Генрі та заплющую очі.

Розплющивши, бачу, що по телевізору вже завершується реклама компанії мобільних телефонів, починається реклама води у пляшках. Генрі передає мені Альбу та підводиться. Уже за хвилину чую, що він почав готувати сніданок. Прокидається Альба; розв’язую свою нічну сорочку та починаю її годувати. Соски болять. Дивлюсь телевізор. Білявий ведучий щось розповідає, усміхаючись. Він та ще одна ведуча, – жінка азійської зовнішності, – сміються та всміхаються до мене. У міській ратуші мер Дейлі відповідає на запитання. Дрімаю. Альба смокче мої груди. Генрі приносить піднос з яйцями, тостом та апельсиновим соком. А я хочу кави. Генрі тактовно випив свою каву на кухні, втім, відчуваю її запах навіть від його подиху. Він ставить піднос на журнальний столик та кладе мені тарілку на коліна. Їм яйця, поки Альба ссе. Генрі їсть жовток із тостом. У телевізорі групка дітей, демонструючи ефективність якогось прального засобу, перекочуються по траві. Закінчуємо їсти, й Альба також. Чекаю, поки вона відригне, а Генрі тим часом відносить посуд до кухні. Коли повертається, віддаю йому Альбу та прямую до ванної кімнати. Приймаю душ. Вода така гаряча, аж ледве миюся, та все ж божественна для мого багатостраждального тіла. Дихаю гарячою парою, поволі витираю тіло, втираю бальзам на губи, груди та живіт. Дзеркало повністю запотіло, тому не можу себе у ньому роздивитися. Розчісуюся. Натягую спортивні штани та светр. Почуваюся якоюсь деформованою, збляклою. Генрі сидить у вітальні, його очі заплющені, Альба смокче свій великий палець. Коли сідаю поруч, Альба розплющує свої оченятка та видає якийсь звук, подібний до нявчання. Пальчик випадає з ротика, і це її спантеличує. На екрані якийсь джип їде пустелею. Генрі вимкнув звук. Масажує собі пальцями біля очей. Знову засинаю.

– Клер, прокинься, – будить мене Генрі.

Розплющую очі. Картинка на екрані різко змінюється. Вулиця міста. Небо. Горить білий хмарочос. Літак, наче іграшковий, повільно влітає у другу білу вежу. Швидко здіймається безмовне полум’я. Генрі підкручує звук.

– О Боже, – голос за кадром, – о Боже.

Вівторок, 11 липня 2002 року (Клер тридцять один)

Клер: Малюю Альбу. Зараз їй дев’ять місяців та п’ять днів. Вона спить, лежачи на спині на маленькій голубій фланелевій ковдрі, що постелена поверх жовтувато-пурпурового китайського килимка на долівці вітальні. Вона щойно поїла. Мої груди легкі, майже порожні. Альба так міцно спить, що я без жодної перестороги виходжу в задні двері та йду через усе подвір’я до своєї студії.

Якусь хвилину стою у дверях, вдихаючи злегка затхлий запах своєї давно не використовуваної студії. Порпаюся у своїх файлах та знаходжу папір кольору хурми, що має вигляд бичачої шкіри; хапаю мольберт, кілька пастельних фарб та інше приладдя й повертаюсь (жалкуючи лишень краплю!) до будинку.

Удома дуже тихо. Генрі на роботі (сподіваюся), чути лише, як у підвалі колотить пральна машинка. Протяжно свистить кондиціонер. Із Лінкольн-авеню чути слабкий гул машин. Сідаю на килимок біля Альби. Лише за кілька сантиметрів від її маленьких пухленьких ніжок сонце намалювало трапецію своїм промінням. За півгодини вона огорне її повністю.

Прикріплюю папір до мольберта й кладу фарби біля себе на килимку. З олівцем у руці, розглядаю доньку.

Альба міцно спить. Її грудна клітка повільно підіймається та опускається, чую, як із кожним видихом вона легенько похропує. Може, їй холодно? Втім, у цей обідній липневий день тут тепло, тож на ній лише підгузок. Вона трішки розчервонілася. Її ліва ручка ритмічно стискається та розтискається. Може, їй сниться музика?

Починаю малювати її голівку, повернуту до мене. Насправді не думаю зараз про це. Моя рука рухається папером, як голка сейсмографа, записуючи форму Альби, яку поглинаю очима. Замальовую, як її шийка зникає під складками дитячого жирку під підборіддям, як м’якенькі смужки вище колін легенько рухаються, коли вона штурхає ніжками, ось знову, і ще раз. Мій олівець змальовує випуклість її набитого животика, прикритого підгузком, що різкою та вайлуватою лінією врізається в її округлість. Уважно розглядаю папір, підмальовую кут Альбиних ніжок та переробляю складку, де її права ручка доторкається тіла.

Відтак наношу пастель. Спершу відтіняю білим кольором її крихітний носик, її лівий бік, пальчики, підгузок, краєчок лівої ступні. Накидаю тіні темно-зеленого та яскраво-синього кольорів. Глибока тінь лягає на правий бік Альби, де її тіло доторкається ковдри. Мовби вирва води, у яку надійно її розташовую. Тепер на малюнку Альба стає якоюсь тривимірною, наче зіскакує з паперу.

Використовую дві рожеві пастелі: світло-рожеву, відтінку внутрішньої частини мушлі, та темно-рожеву, що нагадує мені сирий тунець. Рвучкими штрихами зарисовую шкіру Альби. Здається, вона була захована десь у папері, і зараз я дістаю оцю невидиму сутність, яку приховувала. По цій пастельній шкірі малюю холодним фіолетовим кольором її вушка, носик та ротик (він злегка розтулений, мовби така маленька літера «о»). Її чорне та густе волоссячко стає на папері сумішшю темно-синього, чорного та червоного. Акуратно замальовую її брови, подібні до мохнатої гусені, що безпечно заповзла на обличчя Альби.

Тепер на Альбу падають сонячні промені. Вона ворушиться, потирає своєю маленькою ручкою оченята й зітхає. Внизу на папері пишу її ім’я, своє ім’я та дату.

Малюнок готовий. Він слугуватиме моїм листом: я любила тебе, створила тебе, створила це для тебе, – ще довго після того, як мене не стане, і Генрі не стане, і навіть Альби не стане. Цей малюнок скаже: ми створили тебе, і ти тут, саме зараз.

Альба розплющує оченятка та всміхається.

Секрет

Неділя, 12 жовтня 2003 року (Клер тридцять два, Генрі сорок)

Клер: Маю секрет: іноді я радію, коли Генрі зникає. Іноді мені подобається бути на самоті. Буває, блукаю домом пізно вночі й тремчу від задоволення, бо не треба говорити, торкатися, а можна просто ходити, сидіти й приймати ванну. Лягаю на долівку у вітальні й слухаю «Fleetwood Mac», «Bangles», «B-52’s», «Eagles», – гурти, яких Генрі терпіти не може. Часом вирушаю на тривалу прогулянку з Альбою, не лишаючи записки про те, де я. Іноді ходжу з Селією на каву, і ми обговорюємо Генрі, Інґрід, та тих, кого Селія бачила цього тижня. Буває, зависаю з Шаріс та Гомесом, і ми не говоримо про Генрі та гарно проводимо час. Якось вирушила у Мічиґан, а коли повернулася – Генрі ще не було; так і не сказала йому, що кудись їздила. Інколи наймаю няню та йду в кіно чи, коли стемніє, катаюся на велосипеді неосвітленою велосипедною доріжкою уздовж пляжу Монтроз; я немов літаю.

Іноді я радію, що Генрі зникає, проте завжди радію, коли він повертається.

Технічні проблеми

П’ятниця, 7 травня 2004 року (Генрі сорок, Клер тридцять два)

Генрі: Ми на відкритті виставки Клер у Чиказькому культурному центрі. Вона безперервно працювала впродовж року, створюючи з дроту величезні, безтілесні скелети птахів, обгортаючи їх напівпрозорими смужками паперу, покриваючи їх шелаком, поки вони не починали відбивати світло. Тепер скульптури звисають із високої стелі та сидять на долівці. Деякі з них є рухомими, моторизованими: кілька махають крилами, а два півнячі скелети в кутку повільно задзьобують одне одного. Над входом височіє восьмифутовий голуб. Клер виснажена, проте в ейфорії. На ній проста чорна шовкова сукня, волосся високо зібране. Клер понаносили квітів; букет із білих троянд вона тримає в руках, а ще цілий сніп букетів, загорнутих у целофан, лежать поруч із гостьовою книгою. Велелюдно. Люди крутяться та обговорюють кожну частину композиції, задирають голову, щоби подивитися на птахів, які літають. Усі вітають Клер. У ранковому випуску «Тріб’юн» був хвалебний відгук. Тут усі наші друзі, з Мічиґану приїхала сім’я Клер. Усі вони оточили Клер: Філіп, Алісія, Марк із Шерон та дітьми, Нел, Ета. Шаріс їх фотографує, а вони усі всміхаються їй. Коли кілька тижнів по тому вона віддасть нам світлини, мене вразять темні кола під очима Клер, і те, наскільки худою вона видається.

Тримаю Альбу за руку, стоїмо з нею біля задньої стіни, подалі від натовпу. Альба нічого не бачить, адже всі вищі за неї, тож саджу її на плечі. Вона підскакує.

Родичі Клер розійшлися, а Лі Джейкобс, галерист, представляє її елегантному літньому подружжю. Альба промовляє:

– Я хочу маму.

– Альбо, мама зараз зайнята, – відповідаю.

Мене починає нудити. Нахиляюся, ставлю Альбу на підлогу. Вона протягує до мене руки.

– Ні. Я хочу маму.

Сиджу на підлозі, затиснувши голову колінами. Потрібно знайти місце, де мене ніхто не побачить. Альба тягне мене за вухо.

– Альбо, не треба, – промовляю. Піднімаю погляд. Крізь натовп до нас прямує мій батько. – Іди, – кажу Альбі. Злегка підштовхую її, – йди до дідуся.

Вона починає скиглити.

– Я не бачу дідуся. Я хочу маму.

Повзу в напрямку батька. Впираюсь у чиїсь ноги. Чую крик Альби: «Мамо!» – і зникаю.

Клер: Людей безліч. Усі підходять до мене, посміхаючись. Усміхаюсь у відповідь. Виставка чудова. Шоу чудове, це сталося, я змогла! Я така щаслива й така втомлена. Обличчя болить від посмішок. Тут усі, кого я знаю. Розмовляю з Селією, коли чую якийсь шум у задній частині галереї, відтак чую крик Альби: «Мамо!» Де Генрі? Намагаюсь пройти крізь натовп до Альби. Потім бачу її: вона на Річардових руках. Люди розступаються, щоби пропустити мене. Річард передає мені Альбу. Вона обіймає ногами мою талію, руками обхоплює шию й ховає личко в моє плече.

– Де татко? – м’яко запитую її.

– Зник, – відповідає Альба.

Натюрморт

Неділя, 11 липня 2004 року (Клер тридцять три, Генрі сорок один)

Клер: Генрі спить на долівці в кухні, увесь у синцях і запеченій крові. Не хочу чіпати чи розбудити його. Якийсь час сиджу поруч із ним на холодному лінолеумі. Зрештою встаю і готую каву. Коли кава починає литися у горнятко й гуща ледь побулькує, Генрі скиглить і прикриває очі руками. Очевидно, його побили. Одне око запухло. Здається, з носа йшла кров. Ран не бачу, лише яскраво-фіолетові синці розміром із кулак по всьому тілу. Він дуже худий; хребет і ребра аж випирають. Стирчать кістки тазу, щоки запали. Волосся відросло майже до плечей, проглядаються сиві пасма. На руках і ногах порізи, по всьому тілу укуси комах. Він дуже засмаглий і засмальцьований: нігті чорні, бруд в’ївся у складки шкіри. Пахне травою, кров’ю і сіллю. Поспостерігавши за ним і посидівши поруч якийсь час, вирішую розбудити його.

– Генрі, – тихо кличу його. – Прокидайся, тепер ти вдома… – Обережно голублю його лице, він розплющує одне око. Здається, він ще не зовсім прокинувся.

– Клер, – бурмоче. – Клер.

Зі здорового ока починають текти сльози, він здригається від ридань; притягую його до своїх колін. Плачу. Генрі скручується у мене на колінах, на долівці, і ми здригаємось разом, тісно притулившись і погойдуючись, погойдуючись, разом виплакуючи наше полегшення і наші страждання.

Четвер, 23 грудня 2004 року (Клер тридцять три, Генрі сорок один)

Клер: Завтра Святвечір. Генрі у Вотер-Тауер-Плейс, повів Альбу, щоби показати їй Санту в універмазі «Маршал Філдз», поки я завершую покупки. Тепер сиджу в кав’ярні у книгарні «Бодерз», п’ю каву зі збитими вершками за столиком біля вікна, що виходить на вулицю, і даю ногам відпочити поруч із купою переповнених пакунків, обіпертих на стілець. За вікном вигоряє день, крихітні білі вогники вимальовують кожне дерево. По Мічиґан-авеню поспішають за покупками люди, позаду чую приглушений дзвіночок Санти з Армії Спасіння. Повертаюсь до універмагу, шукаю очима Генрі та Альбу та раптом чую, як хтось мене кличе. Бачу Кендріка зі своєю дружиною Ненсі, Коліном і Надею, що прямують до мене.

Одразу видно, що вони тільки-но вийшли зі «Шварца»: у них приголомшений вигляд батьків, які щойно втекли з пекла іграшкової крамниці. Надя підбігає до мене з вереском: «Тьотю Клер, тьотю Клер! Де Альба?» Колін сором’язливо всміхається й простягає руку, показуючи, що у нього є крихітний жовтий евакуатор. Вітаю його й кажу Наді, що Альба зараз у Санти; Надя повідомляє, що вже бачила Санту минулого тижня.

– Що ж ти попросила? – запитую.

– Хлопця, – каже Надя. Їй три роки.

Я усміхаюся Кендріку й Ненсі. Кендрік упівголоса каже щось Ненсі, і вона промовляє:

– Рота, за мною! Ми повинні знайти книгу для тітки Сільви, – й усі троє поспішають до столиків з товаром. Кендрік жестом показує на порожній стілець навпроти мене.

– Можна?

– Звичайно.

Він сідає й голосно зітхає.

– Ненавиджу Різдво.

– Як і Генрі.

– Справді? Я не знав. – Кендрік спирається на вікно й заплющує очі. Щойно я подумала, що він насправді спить, як Кендрік розплющує їх і питає: – Генрі дотримується режиму прийому препаратів?

– Е-е, думаю, що так. Тобто наскільки це можливо, якщо врахувати, що останнім часом він часто подорожує у часі.

Кендрік барабанить пальцями по столу.

– Наскільки часто?

– Кожні кілька днів.

Здається, Кендрік розлютився.

– Чому він не сказав мені про це?

– Гадаю, він боїться, що ви засмутитесь і покинете цю справу.

– Він мій єдиний об’єкт досліджень, який має здатність розмовляти, але ніколи нічого мені не каже!

Сміюся.

– Не вам одному.

Кендрік каже:

– Я намагаюся дослідити його випадок. Мені потрібно, щоб він розповідав мені, коли щось не спрацьовує. Інакше ми просто гаємо час.

Киваю. Надворі падає сніг.

– Клер?

– Що?

– Чому ви не дозволяєте мені поглянути на ДНК Альби?

Сотню разів обговорювали це з Генрі.

– Тому що спершу ви просто захочете знайти в її генах усі маркери, і тут нічого страшного немає. Але потім ви з Генрі почали б умовляти мене дозволити спробувати на ній лікарські препарати, а це вже погано. От чому.

– Але вона ще дуже молода. У неї більше шансів, що реакція на препарати буде позитивною.

– Я кажу: ні. Коли Альбі виповниться вісімнадцять, вона сама вирішить. Поки усе, що ви дали Генрі, – це жах. – Не дивлюся на Кендріка. Кажу це моїм рукам, тісно переплетеним і складеним на столі.

– Але ми змогли б розробити для неї генну терапію.

– Люди помирали від генної терапії.

Кендрік мовчить. Рівень шуму в книгарні нестерпний. Та крізь гул чую крик Альби: «Мамо!» Бачу, що вона сидить у Генрі на плечах, тримаючись руками за його голову. Вони обоє у єнотових шапках. Генрі бачить Кендріка й на мить здається, що він стривожений; цікаво, які секрети ці двоє приховують від мене? Відтак Генрі всміхається й підходить до нас, Альба щасливо погойдується над натовпом. Кендрік устає, щоби привітатися, і я жену цю думку геть.

День народження

Середа, 24 травня 1989 року (Генрі сорок один, Клер вісімнадцять)

Генрі: Глухо гепаюсь і скочуюсь колючою стернею, спинившись біля ніг Клер, увесь брудний замащений кров’ю. Вона сидить на камені, незворушна, бездоганна у білій шовковій сукні, коротких білих рукавичках, білих панчохах та туфлях.

– Генрі, привіт, – каже вона, ніби я саме завітав до неї на чашечку чаю.

– Що сталося? – Запитую. – Ти маєш вигляд дівчини, що йде до першого причастя.

Клер сидить виструнчена й промовляє:

– Сьогодні двадцять четверте травня 1989 року.

Швидко міркую.

– З Днем народження! Ти, часом, не заховала тут для мене одяг у стилі гурту «Bee Gees»?

Не відповідаючи, Клер зісковзує з каменя й дістає з-за нього валізу з одягом. Широким жестом розстібає її та витягує смокінг, брюки, й одну з тих клятих ділових сорочок, для яких потрібні запонки. Затим дістає чемодан, у якому спідня білизна, ремінь, краватка-метелик, запонки і гарденія. Я серйозно стривожений і завчасно не попереджений. Обмірковую доступну інформацію.

– Клер, ми ж не одружуємося сьогодні, не робимо нічого божевільного, так? Тому що я знаю: наш ювілей восени. У жовтні. Наприкінці жовтня.

Клер відвертається, поки одягаюся.

– Тобто ти не пригадуєш, коли саме у нас ювілей? Як це по-чоловічому.

Зітхаю.

– Кохана, ти ж розумієш, що я це знаю, просто не можу зараз згадати. Та в будь-якому разі, з днем народження.

– Мені вісімнадцять.

– Боже мій, не може бути. Здається, тільки вчора тобі було шість.

Клер, як завжди, заінтригована ідеєю, що недавно я бачив іншу Клер, старшу чи молодшу.

– Ти недавно бачив мене шестирічну?

– Щойно лежав у ліжку, а ти читала «Емму». Тобі було тридцять три. Мені зараз сорок один, і я відчуваю кожну хвилину. – Розчісую пальцями своє волосся і проводжу рукою по щетині. – Клер, пробач, дуже шкода. Боюся, що я не в найкращій формі для твого дня народження. – Засилюю гарденію в петельку смокінга й починаю застібати запонки. – Я бачив тебе шестирічну десь два тижні тому. Ти намалювала мені качку.

Клер червоніє. Рум’янець поширюється її лицем, як крапля крові в мисці молока.

– Ти голодний? Я приготувала для нас бенкет!

– Звичайно, голодний. Я зморений, вмираю з голоду і подумую про канібалізм.

– Поки що у цьому немає потреби.

Щось у її тоні змушує мене напружитися. Відбувається щось, про що я не здогадуюсь, а Клер сподівається, що я про це знаю. Вона аж наспівує щось від радісного збудження. Розмірковую про відносні переваги простого зізнання у своєму невігластві в порівнянні тим, що й надалі прикидатимуся обізнаним. Вирішую поки пустити все на самоплив. Клер розстилає ковдру, яка пізніше стане нашою постіллю. Обережно сідаю, з радістю впізнавши її блідо-зелений колір. Клер розпаковує бутерброди, маленькі паперові стаканчики, столове срібло, крекери, крихітну чорну баночку ікри з супермаркету, шоколадно-м’ятне печиво «Гел скаут», полуниці, пляшку «Каберне» з вигадливою етикеткою, сир Брі, що трохи розтопився, і паперові тарілки.

– Клер. Вино! Ікра! – Я вражений, та чомусь не втішений. Вона простягає мені «Каберне» і коркотяг. – Е-е, гадаю, я про це згадував, але мені не можна пити. Настанова лікаря. – Клер здається пригніченою. – Але, певна річ, я можу їсти… І прикинутися, що п’ю. Тобто якщо це допоможе. – Не можу позбутися відчуття, що ми граємо «дочки-матері». – Не знав, що ти п’єш. Я про алкоголь. Тобто навряд чи бачив, щоб ти коли-небудь пила.

– Ну, мені це не дуже подобається, але, оскільки це така знаменна подія, я подумала, що було б непогано принести вина. Напевне, шампанське пасувало би краще, але в комірчині знайшла тільки це, тому й принесла його з собою.

Відкорковую вино й наливаю нам по паперовому стаканчику. Ми мовчки піднімаємо їх. Вдаю, що потягую своє. Клер підносить до рота, діловито ковтає вино й промовляє:

– Не таке вже й погане.

– Пляшка коштує двадцять доларів з чимось.

– Ого. Що ж, чудове вино.

– Клер. – Вона розгортає бутерброди з житнього хліба, які просто засипані огірками. – Не хочу здаватися тупим… Тобто очевидно, що у тебе день народження…

– Мій вісімнадцятий день народження, – погоджується вона.

– Ну, для початку, я дуже засмучений, що не маю для тебе подарунка… – Клер дивиться здивовано, тож розумію, що вгадав: я на правильному шляху. – Але ти знаєш, що я ніколи не знаю, коли прийду, і нічого не можу взяти з собою…

– Я все це знаю. Та хіба ти не пам’ятаєш, коли востаннє був тут, ми все обдумали; тому що сьогодні останній день зі списку, а також мій день народження. Ти не пам’ятаєш? – Клер пильно дивиться на мене, так, ніби сконцентрувавшись, зможе передати мені свої спогади.

– Ох. Я там ще не був. Тобто ця розмова все ще в моєму майбутньому. Цікаво, чому я тоді тобі цього не сказав? У мене й досі залишилося ще багато дат зі списку. Сьогодні справді останній день? Знаєш, ми зустрінемося у сучасному аж кілька років по тому. І відтоді зустрічатимемося.

– Але це так довго. Як для мене.

Настає незручна пауза. Дивно думати, що зараз двадцятип’ятирічний я у Чикаґо, займаюся своїми справами, абсолютно не знаючи про існування Клер, і тому не задумуюсь про власну присутність тут, у цій прекрасній мічиґанській долині чудового весняного дня, коли Клер виповнюється вісімнадцять. Пластиковими ножами намащуємо ікру на крекери «Рітз».

Якийсь час чутно лише хрумкіт шаленого поглинання канапок. Здається, розмова зайшла в глухий кут. І раптом мені вперше стає цікаво, чи повністю чесна зі мною зараз Клер, адже вона знає, що я не дружу із заявками, що починаються зі слів: «Я ніколи…», адже будь-якої миті не знаю свого минулого повністю, воно аж надто переплетене з моїм майбутнім. Переходимо до полуниць.

– Клер. – Вона невинно всміхається. – Про що саме ми домовились, коли бачилися востаннє? Що ми планували на твій день народження?

Вона знову зашарілася.

– Ну, це, – вона показує на пікнік.

– Ще щось? Я про те, це чудово…

– Ну. Так.

Слухаю дуже уважно, бо, здається, знаю, що саме вона скаже.

– Так?

Клер досить почервоніла, але їй вдається з гідністю сказати:

– Ми вирішили покохатися.

– А-а. – Насправді мене завжди цікавив сексуальний досвід Клер до 26 жовтня 1991 року, коли ми вперше зустрілись у моєму реальному часі. Незважаючи на деякі досить вражаючі провокації з боку Клер, я відмовлявся кохатися з нею і провів багато дивовижних годин, розмовляючи з нею про це і намагаючись ігнорувати болючу ерекцію. Але сьогодні Клер юридично, хоча, можливо, поки не емоційно, доросла. Звісно, я не можу постійно викривлювати її життя, адже вона й так мала дивне дитинство через мою присутність у ньому. Скільки ще дівчаток мають можність регулярно бачити свого потенційного чоловіка, котрий з’являється перед ними в чому мама народила? Клер спостерігає за мною, поки я це обдумую. Згадую перший раз, коли кохався з Клер, і мені цікаво, чи це вперше вона кохалася зі мною. Треба буде запитати її про це в моєму теперішньому. Тим часом Клер прибирає все у кошик для пікніка.

– І?

«Якого біса?»

– Так.

Клер збуджена й одночасно налякана.

– Генрі. Ти ж кохався зі мною багато разів…

– Багато, багато разів.

Їй важко продовжувати.

– Це завжди прекрасно, – зауважую. – Це найпрекрасніша річ у моєму житті. Я буду дуже ніжним. – Сказавши це, раптом починаю нервувати. Почуваюся і відповідальним, і Гумбертом Гумбертовичем, до того ж здається, наче за мною спостерігає багато людей і всі ці люди – Клер. Ніколи не відчував себе менш сексуальним. Гаразд. Глибокий вдих.

– Я тебе кохаю.

Стоїмо обоє, трохи погойдуючись на нерівній поверхні ковдри. Розгортаю обійми, і Клер тулиться до мене. Стоїмо тихо, обійнявшись у долині, як наречений і наречена на вершині весільного торта. І зрештою, це Клер прийшла до мене сорокаоднорічного майже так само, як і тоді, коли ми вперше зустрілися. Без страху. Вона відкидає назад голову. Нахиляюся й цілую її.

– Клер.

– М-м-м?

– Ти абсолютно впевнена, що ми самі?

– Усі, крім Ети та Нел – у Каламазу.

– Тому що я почуваюся, наче в програмі «Прихована камера».

– Параноїк? Шкода.

– Не зважай.

– Ми могли би піти в мою кімнату.

– Занадто небезпечно. Боже, ми наче в середній школі.

– Що?

– Не зважай.

Клер відсторонюється від мене й розстібає сукню. Знімає її через голову й опускає на ковдру з цілковитою байдужістю. Відтак скидає туфлі, стягує панчохи. Розстібає бюстгальтер, відкидає його й знімає трусики. Стоїть переді мною зовсім гола. Це неначе диво: всі маленькі знаки на її тілі, що я полюбив, – зникли; живіт плоский, жодних слідів вагітностей, які принесуть нам стільки горя, стільки щастя. Ця Клер трохи худіша і набагато енергійніша, ніж та Клер, яку кохаю тепер. Знов усвідомлюю всю ту печаль, що пройшла крізь нас. Але сьогодні все це, на диво, відокремилось: нині маємо можливість радіти. Стаю на коліна, Клер підходить і стає переді мною. На мить притискаюсь обличчям до її живота, відтак піднімаю погляд. Клер височіє наді мною, її руки в моєму волоссі, а довкола – безхмарне блакитне небо.

Скидаю піджак і розстібаю краватку-метелик. Клер теж стає на коліна, й ми швидко знімаємо запонки зі сконцентрованістю групи зі знешкодження бомб. Знімаю штани і спіднє. Неможливо зробити це вишукано. Цікаво, як чоловіки-стриптизери справляються з цією проблемою? Чи вони просто стрибають по сцені, з однією ногою в штанині, а другою – ні? Клер сміється.

– Ніколи не бачила, як ти роздягаєшся. Не надто приємне видовище.

– Ти зробила мені боляче. Йди сюди і дай мені стерти цю посмішку з твого обличчя.

– Ой-ой-ой. – П’ятнадцять хвилин по тому з гордістю можу сказати, що справді стер усі сліди надмірності з обличчя Клер. На жаль, вона стає дедалі більш і більш напруженою, неначе… захищається. За чотирнадцять років і лише Бог знає, скільки годин і днів, проведених разом, коли я щасливо, турботливо, завзято кохався з Клер, таке для мене абсолютно нове. Хочу, якщо це взагалі можливо, щоб вона відчула той подив, який відчував я, коли зустрів її і ми кохалися, як я гадав (який дурний!), уперше. Сідаю, важко дихаючи. Клер також сідає і, прикриваючись, обхоплює руками свої коліна.

– Ти в порядку?

– Я боюся.

– Це нормально. – Розмірковую. – Клянуся, що коли ми зустрінемося наступного разу, ти практично зґвалтуєш мене. Тобто ти в цьому надзвичайно талановита.

– Справді?

– Ти – жагуча. – Копирсаюсь у кошику для пікніка: стаканчики, вино, презервативи, рушники. – Розумниця. – Наливаю нам по стаканчику вина. – За невинність. «Якби у нас було достатньо часу»[55]. Випий. – Вона слухняно п’є, наче маленька дитина, що приймає ліки. Знову наливаю їй і допиваю своє вино.

– Але ж тобі не можна пити.

– Ця знаменна подія. Пий до дна. – Клер важить близько ста двадцяти фунтів, але це крихітні стаканчики. – Ще один.

– Ще? Я стану сонною.

– Ти розслабишся.

Вона залпом п’є. Зминаємо стаканчики й кидаємо їх у кошик для пікніка. Лягаю на спину, витягнувши руки, наче загоряю чи розіп’ятий. Клер розтягується поруч зі мною. Притуляю її до себе, відтак лежимо обличчям одне до одного. Її волосся красиво й зворушливо спадає на плечі та груди, і вже укотре шкодую, що я не художник.

– Клер?

– Гм?

– Уяви себе відкритою, порожньою. Наче хтось витяг із тебе все, крім нервових закінчень. – Доторкаюсь кінчиком свого вказівного пальця до її клітора.

– Бідна маленька Клер. Без нутрощів.

– Та це ж добре, бо, бачиш, у тебе там з’явився додатковий простір. Подумай про все те, що можна було би розмістити всередині тебе, якби там не було всіляких дурнуватих нирок, шлунка, підшлункової…

– Наприклад?

Вона дуже мокра. Забираю руку й обережно розриваю зубами упаковку з презервативом, цього трюку я не виконував багато років.

– Кенгуру. Тостери. Члени.

Клер бере у мене презерватив із дивною неприязню. Лежачи на спині, вона розгортає його і нюхає.

– Тьху. Це обов’язково?

Хоча часто відмовляюсь відповідати на запитання Клер, насправді рідко їй брешу. Почувся винним, кажучи: «Боюся, що так». Забираю його в неї, проте, замість того щоб надягти його, вирішую, що тут потрібен кунілінгус. У майбутньому Клер так призвичаїться до орального сексу, що погодиться одним махом перестрибнути високу споруду чи поза своєю чергою помити посуд, лише б отримати його. Якби кунілінгус був олімпійським видом спорту, я без сумнівів отримав би медаль. Розкриваю її й проводжу язиком по клітору.

– О, Боже, – говорить Клер тихим голосом. – Боже мій.

– Тільки не кричи, – попереджую. Навіть Ета і Нел спустяться на галявину, щоби подивитися, що трапилось, якщо Клер справді розійдеться. Наступні п’ятнадцяти хвилин веду Клер униз еволюційними сходами, поки вона не стає лімбічним ядром із кількома периферійними пристроями кори головного мозку. Натягую презерватив і повільно, обережно входжу в Клер, уявляючи, як там усе рветься й заливає мене каскадом крові. Її очі заплющені, тому спершу здається, вона навіть не усвідомлює, що я всередині неї, хоча я прямо над нею. Проте потім вона розплющує очі й усміхається – радісно, блаженно.

Досить швидко кінчаю. Клер уважно спостерігає за мною, і, коли я кінчаю, бачу її здивоване обличчя. Як дивно. Які дивні речі ми, тварини, робимо. Падаю на неї. Ми мокрі від поту. Відчуваю, як б’ється її серце. Чи, можливо, моє.

Обережно витягую та утилізую презерватив. Ми лежимо, пліч-о-пліч, дивлячись на блакитне-блакитне небо. Від вітру трава шумить, неначе море. Дивлюся на Клер. Вона здається трохи приголомшеною.

– Гей, Клер.

– Гей, – слабо промовляє вона.

– Було боляче?

– Так.

– Тобі сподобалося?

– О, так! – каже вона й плаче.

Ми сідаємо, і якийсь час обіймаю її. Вона тремтить.

– Клер. Клер. Щось не так?

Спершу не можу розібрати її відповідь, а потім:

– Ти підеш. Тепер я не побачу тебе багато років.

– Тільки два роки. Два роки й кілька місяців. – Вона затихла. – Клер. Мені дуже шкода. Я нічого не можу вдіяти. Смішно, тому що я просто лежав тут, думаючи, що сьогодні благословенний день. Бути тут з тобою, кохатися, а не втікати від хуліганів чи замерзати в якомусь хліві, чи займатися іншою дурнею, з якою я часто зіштовхуюсь. І коли повернусь, я буду з тобою. Сьогодні все було чудово.

Вона ледь усміхається. Цілую її.

– Чому це я завжди повинна чекати?

– Тому що у тебе ідеальна ДНК і тебе не кидає у часі, як гарячу картоплю. До того ж терпіння – доброчесність. – Клер злегка б’є мене кулаками в груди. – Крім того, ти знаєш мене все своє життя, а я зустріну тебе, коли мені виповниться двадцять вісім. Тому всі ці роки до нашої зустрічі я проводжу…

– Трахаючи інших жінок.

– Ну, так. Але неусвідомлено – усе це лише практика, перед зустріччю з тобою. І все це самотньо і дивно. Якщо не віриш – спробуй сама. Я ніколи не дізнаюся. Усе по-іншому, коли тобі байдуже.

– Я не хочу когось іншого.

– Добре.

– Генрі, просто натякни мені. Де ти мешкаєш? Де ми зустрінемося? У який день?

– Лише одна підказка: Чикаґо.

– Ще.

– Вір. Усе це чекає на тебе.

– А ми щасливі?

– Ми часто божеволіємо від щастя. Але ми і дуже нещасливі з причин, які від нас самих не залежать. Наприклад, наші розлуки.

– То весь час, що ти зараз тут, ти не зі мною там?

– Ну, не зовсім. Мене може не бути всього десять хвилин. Або десять днів. Немає якихось правил. Саме це й важко для тебе. Крім того, іноді я потрапляю в небезпечні ситуації, і повертаюся до тебе побитий і потовчений, ти хвилюєшся, коли мене немає. Це – як дружина поліціянта. – Я виснажений. Цікаво, скільки років мені насправді? За календарем мені сорок один, але з усіма цими приходами і відбуттями, можливо, насправді мені сорок п’ять чи сорок шість. А може, й тридцять дев’ять. Хтозна? Є щось, що я мушу їй сказати; а що?

– Клер?

– Генрі.

– Коли побачиш мене знову, пам’ятай, що я не знатиму тебе; не переживай, коли побачиш мене, а я поставлюся до тебе, як до незнайомки, тому що для мене ти будеш абсолютно чужою. І, будь ласка, не приголомшуй мене усім відразу. Пожалій мене, Клер.

– Добре! О, Генрі, залишайся!

– Тс-с-с. Я буду з тобою.

Ми знову лягаємо. Мене пронизує виснаженість, і за хвилину я зникну.

– Я кохаю тебе, Генрі. Дякую за… подарунок на день народження.

– Я кохаю тебе, Клер. Будь гарною дівчинкою.

Зникаю.

Секрет

Четвер, 10 лютого 2005 року (Клер тридцять три, Генрі сорок один)

Клер: Полудень четверга, я у студії: готую блідо-жовтий папір козо. Генрі немає вже добу; як і зазвичай, розриваюся між думками про те, коли і де він може зараз бути, злюся на нього, бо він не тут, і хвилююся, коли ж повернеться. Це заважає мені зосередитися, марную купу аркушів. Забираю їх з бамбукової дощечки і знову кидаю у чан. Зрештою роблю перерву й наливаю собі горнятко кави. У студії холодно, вода в чані теж мала би бути холодною, хоч я трохи підігрівала її, щоби руки не потріскались. Огортаю руками керамічне горня. З нього йде пара. Схиляю обличчя над горням, вдихаю вологу та запах кави. Відтак, дякувати Богу, чую, як насвистує Генрі, йдучи садовою стежкою до студії. Він обтупує сніг з чобіт і знімає пальто. Має чудовий вигляд: він дуже щасливий. Моє серце б’ється, і я припускаю неймовірне:

– Двадцять четверте травня 1989 року?

– Так, о, так! – Генрі хапає мене у мокрому фартуху та гумовцях і крутить. Тепер я сміюся, ми обоє сміємося. Генрі випромінює світло. – Чому ти не сказала мені? Усі ці роки я даремно питав себе. Злючка! Розпусниця! – Він кусає мою шию і лоскоче мене.

– Але ти не знав, от я тобі й не казала.

– Так. Добре. Боже, ти дивовижна.

Ми сидимо на шорсткій старій канапі в студії.

– Може, підкрутити тепло?

– Звичайно. – Генрі схоплюється і регулює термостат. Вмикається пічка. – Як довго мене не було?

– Майже весь день.

Генрі зітхає.

– Чи воно того варте? День тривоги в обмін на кілька прекрасних годин?

– Так. Це був один з найкращих днів мого життя.

Затихаю, згадуючи. Я часто пригадую обличчя Генрі наді мною, в оточенні блакитного неба, і відчуття його проникнення у мене. Згадую це, коли він зникає, а я не можу заснути.

– Розкажи мені.

– М-м-м? – Ми пригорнулися одне до одного, для тепла, для заспокоєння.

– Що сталося, коли я зник?

– Я все зібрала, більш-менш привела себе до ладу й повернулась додому. Піднялася нагору, нікого не зустрівши, й прийняла ванну. Якийсь час по тому Ета почала гамселити у двері, бажаючи знати, чому це я у ванній посеред білого дня, тож мусила прикинутися хворою. Зрештою, й була, у певному сенсі… Провела літо, тиняючись без діла, багато спала. Читала. Я наче замкнулась у собі. Якийсь час проводила на галявині, сподіваючись, що ти з’явишся. Писала тобі листи. Палила їх. На якийсь час припиняла їсти, мама тягла мене до свого терапевта, тому була змушена знову починати їсти. Наприкінці серпня батьки повідомили мені, що коли я не «оживу», то не піду восени до коледжу. Тож я відразу ж пожвавішала: все ж метою мого життя стало вибратися з дому і поїхати до Чикаґо. І коледж – хороша річ; усе для мене було новинкою, я мала квартиру, полюбила місто. Мала про що думати, крім того, що поняття не мала, де ти чи як тебе знайти. На той час, коли нарешті наштовхнулась на тебе, справи у мене йшли добре; мене поглинула робота, я мала друзів, досить часто мене запрошували на побачення…

– Справді?

– Звичайно.

– І ти ходила? На побачення?

– Ну, так. Ходила. Задля інтересу… і тому, що іноді сердилася, що ти десь там самозабутньо знайомишся з іншими жінками. Але все це було наче в дусі чорної комедії. Я йшла на побачення з якимсь чудовим, досить молодим студентом коледжу і проводила весь вечір, думаючи, наскільки це нудно і марно, поглядаючи на годинник. Після п’яти таких кавалерів я зупинилась, тому що бачила, що насправді їх дратую. Хтось розпустив у коледжі слух, що я лесбі, і на побачення мене почали запрошувати дівчата.

– Уявляю тебе лесбіянкою.

– Агов, стеж за собою, а то ще нею стану.

– Завжди хотів бути лесбіянкою. – Генрі здається сонним, повіки заплющуються; це несправедливо, коли я завелась і готова вскочити на нього. Він позіхає. – Але не в цьому житті. Занадто багато хірургії.

У вухах лунає голос отця Комптона з-за ґрат сповідальні: він тихо запитує мене, чи є ще щось, у чому я хочу покаятися. Ні, твердо відказую йому. Ні. Це помилка. Я була п’яна, тому це не враховується. Добрий отець зітхає і заслоняє занавіску. Кінець сповіді. Моя покута – брехати Генрі за замовчуванням, допоки ми обоє будемо живі. Дивлюсь на нього, щасливого від того, що посмакував принади мене, молодшої, а в голові спалахує образ сплячого Гомеса і Гомесової спальні в ранковому світлі. Це була помилка, Генрі, мовчки кажу йому. Я чекала, я схибила лише один раз. Скажи йому, каже отець Комптон чи хтось у моїй голові. Не можу, відповідаю я. Він зненавидить мене.

– Гей, – ніжно каже Генрі. – Де ти?

– Задумалась.

– Ти така сумна.

– Ти не хвилюєшся іноді, що всі чудові речі вже відбулися?

– Ні. Ну, трохи, але по-іншому, ніж ти маєш на увазі. Я досі мандрую часом, який ти згадуєш, а для мене він ще не настав. Боюся, що ми не приділяємо належну увагу теперішньому. Тобто подорож у часі – своєрідний змінений стан свідомості, тому я більше… свідомий, коли я там, і, так чи інакше, мені це здається важливішим. Утім, іноді гадаю, що якби я був настільки ж свідомий у теперішньому, все було би бездоганно. Але останнім часом відбуваються такі знаменні події. – Він усміхається такою красивою вигнутою променистою усмішкою, так невинно, що моя провина маліє і повертається назад у коробочку, в якій затиснута, мов парашут.

– Альба.

– Альба – ідеальна. І ти теж. Я про те, що як би сильно я не кохав тебе тоді, це спільне життя, і те, що ми знаємо одне одного…

– У горі й радості…

– Те, що ми переживали й погані часи, надає цьому реальності. А мені потрібна реальність.

Скажи йому, скажи йому.

– Навіть реальність може бути досить нереальна… – Якщо я хочу колись сказати йому, зараз саме час. Він чекає. Я просто… Не можу.

– Клер? – Жалюгідно позираю на нього, мов дитина, яку піймали на заплутаній брехні, а потім кажу це, майже нечутно.

– Я з деким переспала.

Обличчя Генрі застигло від недовіри.

– З ким? – запитує він, не дивлячись на мене.

– З Гомесом.

– Чому? – Генрі насторожений, чекає удару.

– Я була п’яна. Ми були на вечірці, а Шаріс була в Бостоні.

– Почекай хвилинку. Коли це було?

– У 1990 році.

Він сміється.

– О, Боже. Клер, більше так не роби, трясця. У 1990 році. Боже, я думав, ти скажеш, що це трапилося минулого тижня. – Слабо усміхаюся. Генрі продовжує: – Знаєш, не те що я нетямлюся з радощів з цього приводу, але оскільки щойно сам сказав тобі ходити на побачення, експериментувати, то я не можу… Ну, не знаю. – Він стає неспокійним. Піднімається і починає ходити студією. Не вірю своїм вухам. П’ятнадцять років я ціпеніла від страху, страху, що Гомес щось скаже чи зробить з його вайлуватою гомесівською безсердечністю, а Генрі байдуже. Чи ні?

– І як це було? – запитує він, досить буденно, вовтузячись з кавоваркою спиною до мене.

Обережно добираю слова.

– Інакше. Знаєш, я би не хотіла критикувати Гомеса.

– Та ні, продовжуй.

– Наче ти у крамниці порцеляни і намагаєшся втекти від бика.

– Він більший, аніж я. – Генрі констатує це як факт.

– Не скажу про тепер, але тоді у ньому взагалі не було делікатності. Він курив цигарку, поки трахав мене. – Генрі здригається. Встаю, підходжу до нього. – Пробач. Це була помилка. – Він притягує мене до себе, тихо шепчу йому в комір: – Я чекала дуже терпляче… – Але не можу продовжити. Генрі пестить моє волосся.

– Клер, усе гаразд, – каже він. – Усе не так і погано. – Цікаво, чи Генрі порівнює ту Клер з 1989 року, яку він щойно бачив, зі мною, дволикою в його обіймах? Ніби читаючи мої думки, він питає:

– Є ще інші сюрпризи?

– Тільки це.

– Боже, ти вмієш тримати секрети.

Дивлюсь на Генрі, він пильно дивиться на мене, і мушу визнати, що для нього я наче змінилась тепер.

– Це змусило мене краще зрозуміти… навчило мене цінувати.

– Ти хочеш сказати, що я не програв у порівнянні?

– Так. – Нерішуче цілую його, і, якусь мить вагаючись, Генрі починає відповідати на поцілунок, і скоро у нас знову все гаразд. Навіть краще, ніж гаразд. Я зізналась йому, втім, усе добре: він досі кохає мене. Усе моє тіло здається невагомим, і зрештою полегшено зітхаю від радості сповіді, навіть не отримавши покуту, ні «Богородице Діво», ні «Отче наш». Здається, мовби я живою та неушкодженою вибралася з ущент розбитої автівки. А десь там, на зеленій ковдрі, на лузі ми з Генрі кохаємося, а Гомес дивиться на мене сонну і тягне до мене свої величезні руки, і все це відбувається зараз, але, як завжди, вже занадто пізно, щоби щось змінити. Відтак ми з Генрі розгортаємо одне одного на канапі у студії, мов зовсім нові пачки шоколадних цукерок, які до цього ще не куштували, і для цього ще не пізно, в усякому разі, поки що не пізно.

Субота, 14 квітня 1990 року, 6:43 (Клер вісімнадцять)

Клер: Розплющую очі й не знаю, де я. Цигарковий запах. Жалюзі кидають тінь на потріскану жовту стіну. Повертаю голову. Поруч зі мною, у своєму ліжку, спить Гомес. Раптом усе пригадую і починаю панікувати.

Генрі. Генрі вб’є мене. Шаріс зненавидить мене. Сідаю. Спальня Гомеса – склад переповнених попільничок, лахів, юридичних посібників, газет, брудного посуду. Мій одяг лежить невеликою звинувачувальною купкою на долівці поруч зі мною.

Гомес безтурботно спить. Він зовсім не схожий на хлопця, котрий щойно зрадив своій дівчині з її найкращою подругою. Його світле волосся стирчить, а не ідеально вкладене, як зазвичай. Він схожий на хлопчика-переростка, що виснажився від великої кількості хлоп’ячих ігор.

У моїй голові гупає. Всередині почуваюсь побитою. Похитуючись, встаю і йду коридором у ванну кімнату, де вогко – цвіль аж кишить – і повно атрибутів для гоління та вологих рушників. Увійшовши, вже не впевнена, що саме хотіла. Йду в туалет, умиваюся уламком твердого мила й дивлюсь на себе у дзеркало, щоб побачити, чи не змінилась я, чи здогадається Генрі, просто побачивши мене… У мене огидний вигляд, утім, зрештою, в мене завжди такий вигляд о сьомій ранку.

У будинку тихо. Десь поблизу цокає годинник. Гомес ділить цей будинок з двома іншими хлопцями – друзями, які також навчаються на юридичному факультеті Північно-Західного університету. Не хочу на них наштовхнутися. Повертаюся в кімнату Гомеса й сідаю на ліжко.

– Доброго ранку, – усміхається мені Гомес і тягнеться до мене. Сахаюся, і з очей бризкають сльози. – Ой, кицюню! Клер, дитинко, тихо, тихо.

Він підводиться, і невдовзі схлипую в його руках. Згадую всі ті рази, коли плакала на плечі Генрі. Де ти? – думаю з відчаєм. – Ти мені потрібен, тут і зараз. Гомес знову і знову повторює моє ім’я. Що я тут роблю – плачу гола в обіймах такого ж голого Гомеса? Він протягує руку і дає мені пачку паперових хусточок. Сякаюсь, протираю очі, відтак дивлюсь на нього з недоречним відчаєм, а він спантеличено дивиться на мене.

– Усе гаразд?

Ні. Як усе може бути гаразд?

– Так.

– Що не так?

Знизую плечима. Гомес переходить у режим «перехресний допит вразливих свідків».

– Клер, ти ж раніше займалась сексом? – Киваю. – Це через Шаріс? Ти погано почуваєшся через Шаріс? – Киваю. – Я зробив щось не так? – Хитаю головою. – Клер, хто такий Генрі? – Скептично дивлюся на нього.

– Як ти дізнався?

От і проговорилася. От лайно. Сучий син.

Гомес перехиляється через мене, хапає з тумбочки цигарки і підкурює. Гасить сірник і глибоко затягується. З цигаркою в руці Гомес здається більш… одягнений, хоча він і досі голий. Він мовчки пропонує мені одну, і я беру, хоча й не палю. Здається, це єдине, що можна зараз зробити, і я виграю час, щоб подумати, що сказати. Гомес підкурює мені цигарку, встає, нишпорить у шафі, знаходить блакитний халат, не надто чистий, і дає мені. Надягаю його, він величезний. Сиджу на ліжку, курю і спостерігаю, як Гомес надягає пару джинсів. Навіть нещасною помічаю, що Гомес – гарний, високий, широкоплечий і… великий, зовсім інший тип краси, ніж у Генрі з його граційною нестримністю пантери. Мені одразу ж стає погано від порівняння.

Гомес ставить попільничку поруч зі мною, сідає на ліжко і спрямовує на мене погляд.

– Уві сні ти говорила з кимось на ім’я Генрі.

Чорт. Чорт.

– Що я казала?

– В основному просто «Генрі», знову і знову, наче кликала, щоб він прийшов. І «пробач». І один раз сказала: «Тебе ж тут не було», наче ти дуже сердита. Хто такий Генрі?

– Генрі – мій коханець.

– Клер, у тебе немає коханця. Ми з Шаріс уже півроку щодня бачимо тебе, і ти ніколи ні з ким не зустрічалася, ніхто ніколи не дзвонить тобі.

– Генрі мій коханець. Зараз він якийсь час відсутній, та повернеться восени 1991 року.

– Де він?

Десь поруч.

– Я не знаю. – Гомес думає, що я вигадую.

Не бачу причин, однак хочу змусити його повірити мені. Хапаю свій гаманець, розгортаю його й показую Гомесу фотографію Генрі. Він уважно вивчає її.

– Я бачив цього хлопця. Ні, когось дуже схожого на нього. Цей занадто старий, щоб це був той самий хлопець. Але того хлопця теж звали Генрі.

Моє серце гупає, як божевільне. Намагаюся буденно запитати його:

– Де ти його бачив?

– У клубах. Здебільшого, у «Екзиті» та «Смарт-барі». Але я не можу уявити його твоїм хлопцем; він маніяк. Де він – там хаос. Він алкоголік, і просто… Я не знаю, він дуже грубий з жінками. Чи так мені сказали.

– Жорстокий? – Не можу навіть уявити, як Генрі піднімає руку на жінку.

– Ні. Не знаю.

– Як його прізвище?

– Не знаю. Слухай, кицюню, цей хлопець пожує тебе та виплюне… він зовсім не той, хто тобі потрібен.

Усміхаюся. Він – саме той, хто мені потрібен, але знаю, що даремно нишпорити нічними клубами, намагаючись знайти його. – А хто мені потрібен?

– Я. Хоча ти, здається, так не вважаєш.

– У тебе є Шаріс. Навіщо я тобі?

– Я просто хочу тебе. Сам не знаю чому.

– Ти що, мормон[56]?

Гомес починає говорити дуже серйозно:

– Клер, я… Слухай, Клер…

– Не кажи цього.

– Я справді…

– Ні. Я не хочу цього знати.

Встаю, гашу цигарку й починаю одягатися. Гомес сидить нерухомо і дивиться, як я вдягаюся. Почуваюсь несвіжою, брудною й огидною, коли натягую перед Гомесом учорашню вечірню сукню, проте намагаюсь не показувати цього. Не можу застібнути довгу блискавку на спині, Гомес понуро допомагає мені.

– Клер, не втрачай розуму.

– Я не серджуся на тебе. Я злюсь на себе.

– Цей хлопець справді дивак, якщо іде від такої дівчини, як ти, сподіваючись, що ти чекатимеш його два роки.

Усміхаюся Гомесу.

– Він дивовижний. – Бачу, що цим образила хлопця. – Гомесе, пробач. Якби я була вільна, ти був вільний… – Гомес хитає головою і, перш ніж усвідомлюю, цілує мене.

Відповідаю на поцілунок і на якусь мить замислююсь…

– Гомесе, я мушу йти.

Він киває.

Йду.

П’ятниця, 27 квітня 1990 року (Генрі двадцять шість)

Генрі: Інґрід та я в нічному клубі «Театр Рів’єра», танцюємо до самозабуття під милозвучні акорди Іґґі Попа. Ми з Інґрід завжди щасливі разом, коли танцюємо, трахаємося або займаємося чимось, що включає в себе фізичну активність, а не розмови. Зараз ми – у раю. Ми в перших рядах, і містер Поп об’єднує нас усіх у суцільну кулю божевільної енергії. Якось я сказав Інґ, що вона танцює, як німка, і їй це не сподобалося. І це правда: Інґрід танцює серйозно, немов її життя висить на волосині, немов точність у танці може врятувати голодних дітей Індії. Це чудово. Іґґі наспівує: «Я такий пригнічений, що не можу залишитися». І я точно знаю, що він відчуває. У такі моменти я бачу сенс у нас з Інґрід. Ми слемуємо під пісні «Lust for Life», «China Doll», «Funtime». Ми з Інґрід прийняли достатньо амфетаміну, щоби вирушити на Плутон, і в мене дивне, пронизливе відчуття та глибоке переконання в тому, що я міг би залишитися тут до кінця мого життя й бути абсолютно задоволеним. Інґрід пітніє. Біла футболка приклеїлася до її тіла так привабливо, що тішить око; подумую зняти її з Інґрід, проте стримуюсь, бо на ній немає бюстгальтера, потім іще наслухаюся докорів. Ми танцюємо, Іґґі Поп співає, і, на жаль, після трьох викликів на біс концерт нарешті неминуче закінчується. Почуваюся чудово. Коли йдемо з концерту з такими ж піднесеними фанатами та радісними завсідниками концертів, задумуюся: що ж ми робитимемо далі? Інґрід поспішає у довжелезну чергу до жіночої вбиральні, чекаю її на Бродвеї. Спостерігаю, як яппі[57] у «БМВ» сперечається з паркувальником щодо невідповідного паркувального місця, коли до мене підходить здоровенний блондин.

– Генрі? – запитує він.

Думаю, чи не вручить він мені повістку до суду чи щось схоже.

– Так?

– Клер передає привіт.

Чорт забирай, що за Клер?

– На жаль, ви помилилися номером.

Підходить Інґрід, яка знову має вигляд дівчини Бонда. Вона змірює з ніг до голови цього хлопця – прекрасного екземпляра людини-самця. Обіймаю її.

Хлопець усміхається.

– Перепрошую. У вас, напевно, є двійник. – У мене стискається серце, щось відбувається, та я не можу цього зрозуміти. Крихта мого майбутнього просочилася у теперішнє, та зараз не той момент, щоби дізнаватися. Здається, він чимось задоволений, вибачається і йде.

– Що це було? – питає Інґрід.

– Гадаю, він сприйняв мене за когось іншого. – Знизую плечима. Схоже, Інґрід стурбована. Її хвилює майже все, що має якийсь стосунок до мене, тому не звертаю уваги. – Гей, Інґ, що робитимемо далі? – Почуваюся готовим дострибнути до небес.

– До мене?

– Блискуча ідея.

Зупиняємося в «Марджіз Кендіз» щоб купити морозиво, і невдовзі скандуємо у автівці: «Ми морозиво їмо, всі ми любим ескімо», – і сміємося, як неврівноважені підлітки. Пізніше, у ліжку з Інґрід, думаю: хто ж така Клер? Утім, розумію, що, ймовірно, відповіді не знайду, тому й забуваю про це.

П’ятниця, 18 лютого 2005 року (Генрі сорок один, Клер тридцять три)

Генрі: Веду Шаріс у оперу. Це «Трістан та Ізольда». Я тут з Шаріс, бо Клер терпіти не може Вагнера. Я теж не великий прихильник Вагнера, але в нас є абонемент, і я не проти піти до театру. Ми якось говорили про це в гостях у Шаріс та Гомеса, і Шаріс з жалем визнала, що жодного разу не була у опері. Зрештою ми з Шаріс виходимо з таксі перед чиказьким оперним театром, а Клер удома дивиться за Альбою і грає в скребл[58] із Алісією, яка гостює у нас цього тижня.

Насправді у мене сьогодні немає настрою для опери. Коли заїхав по Шаріс, Гомес підморгнув мені й сказав: «Синку, не затримуй її допізна!» – своїм найкращим голосом несвідомого батька. Не можу пригадати, коли востаннє ми з Шаріс робили щось разом. Шаріс мені дуже подобається, але мені з нею майже нема про що говорити.

Проводжу Шаріс крізь натовп. Вона рухається повільно, оглядаючи прекрасний хол, мармур та високі галереї, заповнені елегантними, одягненими зі смаком багатіями і студентами зі штучним хутром і проколотими носами. Шаріс усміхається продавцям лібрето, двом джентльменам у смокінгах, які стоять біля входу в фойє, співаючи у два голоси: «Лібрето! Лібрето! Купіть собі лібрето!» Знайомих не бачу. Шанувальники Вагнера – спецназ фанатів опери; вони зліплені з міцнішого матеріалу, і всі знаються між собою. Поки ми з Шаріс піднімаємося сходами на бельетаж, усі передають одне одному повітряні поцілунки.

У нас із Клер є приватна ложа; це один з наших привілеїв. Відхиляю портьєру, Шаріс ступає крок і вражено видихає: «О!» Знімаю її пальто, вішаю його на стілець, потім знімаю своє. Влаштовуємося зручніше. Шаріс перехрещує щиколотки і кладе свої маленькі ручки на коліна. Її чорне волосся виблискує в низькому м’якому світлі, а з темною помадою і виразними очима Шаріс нагадує вишукано одягнену пустотливу дитину, якій дозволили лягти пізніше, з дорослими. Вона сидить і впивається красою театру, розкішно прикрашеною золотаво-зеленою завісою, яка затуляє сцену, складками штукатурки, що оздоблюють кожну арку і купол, збудженим гулом натовпу. Світло гасне, і Шаріс на мить усміхається мені. Завіса піднімається, і ми опиняємося на човні, де співає Ізольда. Відкидаюся на спинку стільця й розчиняюся у потоці її голосу.

Чотири години по тому, після порції любовного зілля та оплесків стоячи, звертаюсь до Шаріс:

– І як, тобі сподобалося?

Вона усміхається.

– Було якось безглуздо, правда? Але завдяки співу все змінилося.

Тримаю їй пальто, вона намацує рукави, знаходить їх і одягається.

– Безглуздо? Гадаю, так. Але я схильний уявляти, що Джейн Еґлінд молода і красива, а не та трьохсотфунтова корова з голосом Евтерпи.

– Евтерпи?

– Музи музики.

Ми приєднуємося до потоку задоволених слухачів, що виходять; з першого поверху потрапляємо на холод. Крокуємо Векер-драйв, і вже за кілька хвилин мені вдається піймати таксі. Не встигнув дати таксисту адресу Шаріс, як вона каже:

– Генрі, давай вип’ємо кави. Я ще не хочу додому.

Кажу таксистові, щоб відвіз нас до кав’ярні «У Дона», що на станції Джарвіс, на північній околиці міста. Шаріс лепече про бездоганний спів, про декорації, які – і в цьому ми обоє погоджуємося – не надихали, про моральні труднощі насолоди Вагнером, коли знаєш, що він був сволотою-антисемітом, і найбільшим його шанувальником був Гітлер. Діставшись кав’ярні, бачимо, що тут усе вирує. Дон вітає відвідувачів у помаранчевій гавайській сорочці; махаю йому рукою. Знаходимо невеликий столик у глибині зали. Шаріс замовляє вишневий пиріг з морозивом і каву; я, як завжди, – сандвіч з арахісовим маслом і желе та каву. З колонок ледь чутно наспівує Перрі Комо, над столиками та картинами для гаражного розпродажу в’ється цигарковий дим. Шаріс схиляє голову на руку і зітхає.

– Так чудово. Здається, іноді я забуваю, що таке бути дорослою.

– Ви рідко кудись ходите?

Шаріс розмазує морозиво виделкою і сміється.

– Так робить Джо. Він каже, що коли воно м’якше, то смачніше. Боже, я переймаю їхні шкідливі звички замість того, щоби навчити їх хорошим. – Вона відкушує шматочок пирога. – І відповідь на твоє запитання: ми таки виходимо кудись, але майже завжди це заходи політичного характеру. Гомес подумує балотуватися на пост члена муніципалітету.

Кава потрапляє не в те горло, починаю кашляти. Коли нарешті можу говорити, проказую:

– Ти жартуєш. Хіба це не перехід на темний бік? Гомес завжди критикував адміністрацію міста.

Шаріс скоса дивиться на мене.

– Він вирішив змінити систему зсередини. Гомес вигорів у всіх цих жахливих судових справах про жорстоке поводження з дітьми. Гадаю, він переконав себе в тому, що справді міг би покращити стан речей, якби мав якийсь вплив.

– Можливо, він має рацію.

Шаріс хитає головою.

– Мені більше подобалося, коли ми були молодими революціонерами-анархістами. Я би краще щось підірвала, ніж лизала зади.

Усміхаюся.

– Ніколи не думав, що ти більш радикальна, ніж Гомес.

– О, так. Насправді я просто не така терпляча, як Гомес. Я хочу діяти.

– Гомес терплячий?

– О, звичайно. Я про те, глянь на цю історію з Клер…

Шаріс різко обриває фразу, дивиться на мене.

– Про що ти? – Запитавши, раптом усвідомлюю, що саме тому ми й тут, що Шаріс чекає, щоби поговорити про це. Цікаво, що знає вона знає, чого не знаю я? Чи хочу я знати те, що відомо їй? Не думаю, що взагалі хочу щось знати.

Шаріс дивиться десь убік, відтак знову на мене. Вона дивиться на свою каву, огортає горнятко руками.

– Ну, я думала, ти знаєш, що… Гомес закоханий у Клер.

– Так. – Я не допомагатиму їй у цьому.

Шаріс проводить пальцем по поверхні столу.

– Так що… Клер сказала йому відвалити, проте він думає, що коли довго наполягатиме, то щось станеться і зрештою, він буде з нею.

– Щось станеться…

– З тобою. – Наші з Шаріс погляди зустрічаються. Мені стає погано. Вибачаюся, встаю та йду в крихітний санвузол, завішаний портретами Мерелін Монро. Хлюпаю на лице холодною водою. Обпираюся на стіну із заплющеними очима. Коли стає очевидно, що мене нікуди не переносить, повертаюся в кав’ярню і сідаю.

– Перепрошую. Що ти казала?

Шаріс здається переляканою і якоюсь змалілою.

– Генрі, – тихо промовляє вона. – Скажи мені.

– Сказати що, Шаріс?

– Скажи, що ти нікуди не зникнеш. Скажи, що Клер не хоче Гомеса. Скажи мені, що все вдасться. Або скажи, що все це – лайно, не знаю, просто скажи мені, що відбувається! – Її голос дрижить. Шаріс кладе свою руку на мою, і я стримуюсь, аби не забрати її.

– У тебе все буде добре, Шаріс. Усе налагодиться. – Вона дивиться на мене, не вірячи і не бажаючи вірити. Спираюся на спинку стільця. – Він не залишить тебе.

Вона зітхає.

– А ти?

Мовчу. Шаріс дивиться на мене, відтак схиляє голову.

– Ходімо додому, – промовляє, і ми нарешті йдемо.

Неділя, 12 червня 2005 року (Клер тридцять чотири, Генрі сорок один)

Клер: Сонячний недільний полудень; йду на кухню і натрапляю на Генрі, що стоїть біля вікна і пильно дивиться на задній двір. Він манить мене пальцем. Стаю поруч з ним і дивлюся. Альба грає у дворі зі старшою дівчинкою. Дівчинці десь років сім. У неї довге темне волосся, і вона босоніж. На ній брудна футболка з логотипом «Cubs». Вони обидві сидять на землі, обличчям одна до одної. Дівчинка сидить спиною до нас. Альба усміхається їй і махає руками, ніби летить. Дівчинка хитає головою і сміється.

Дивлюсь на Генрі.

– Хто це?

– Це Альба.

– Так, але хто з нею?

Генрі усміхається, але його брови зведені докупи, тому усмішка, здається, стурбована.

– Клер, це Альба, трохи старша. Вона мандрує в часі.

– Боже мій. – Дивлюся на дівчинку. Вона повертається і вказує на будинок, на мить бачу профіль, а потім вона знову відвертається.

– Підемо до них?

– Ні, з нею все добре. Якщо діти захочуть, то прийдуть до нас.

– Я хотіла би зустрітися з нею…

– Краще не треба… – починає Генрі, але поки він це каже, дві Альби зриваються з місця і біжать до задніх дверей, узявшись за руки. Сміючись, вони вриваються на кухню.

– Мамо, мамо, – каже моя трирічна Альба, вказуючи на іншу. – Дивися! Велика Альба!

Інша Альба всміхається і промовляє:

– Привіт, мамо.

Усміхаюся і відказую:

– Привіт, Альбо.

Відтак вона повертається, бачить Генрі й скрикує: «Тату!» – і біжить до нього, обіймає його і плаче. Генрі дивиться на мене, нахиляється до Альби, гойдає її і щось шепоче їй на вухо.

Генрі: Клер зблідла; стоїть і спостерігає за нами, тримаючи за руку маленьку Альбу. Альба дивиться з розтуленим ротом, як її старша копія, плачучи, чіпляється до мене. Нахиляюсь до Альби і шепочу їй на вухо: «Не говори мамі, що я помер, гаразд?» Вона дивиться на мене, – сльози тримаються на її довгих віях, губи тремтять – і киває. Клер тримає паперову хусточку, просить Альбу висякати носа, обіймає її. Альба дозволяє провести себе, щоби вмити обличчя. Мала, теперішня, Альба тулиться до моєї ноги.

– Чому, татку? Чому вона сумна?

На щастя, мені не треба відповідати, тому що повернулися Клер і Альба; на Альбі одна з футболок Клер і пара моїх обрізаних шортів.

– Агов, усі. Чому би нам не піти на морозиво? – пропонує Клер.

Обидві Альби усміхаються; маленька Альба танцює навколо нас і викрикує:

– Ми морозиво їмо, всі ми любим ескімо!

Сідаємо в машину, Клер за кермом, трирічна Альба на передньому сидінні, а семирічна – на задньому сидінні, поряд зі мною. Вона нахиляється до мене, пригортаю її. Усі мовчать, лише маленька Альба говорить: «Дивись, Альбо, песик! Дивись, Альбо, дивись, Альбо…» аж поки старша не відповість: «Так, Альбо, я бачу». Клер привозить нас у «Зефір»; ми влаштовуємося у блискучій блакитній вініловій кабінці й замовляємо два бананові спліти, шоколадний солод, а також ріжок м’якого ванільного морозива з посипкою. Дівчата поглинають свої бананові спліти, як пилосмоки; ми з Клер граємося нашим морозивом, не дивлячись одне на одного. Клер питає:

– Альбо, що відбувається у твоєму часі?

Альба кидає на мене погляд.

– Нічого цікавого, – відказує вона. – Дідусь учить мене грати другий скрипковий концерт Сен-Санса.

– Ти ще граєш у п’єсі, в школі, – підказую.

– Справді? – дивується вона. – Гадаю, ще ні.

– Ой, пробач, – кажу. – Напевне, це станеться наступного року.

Розмова точиться в тому ж дусі. Ми запинаємося, оминаючи те, що нам відомо, щоб захищати Клер і маленьку Альбу від нашої таємниці. Якийсь час по тому старша Альба кладе голову собі на руки на столі.

– Втомилася? – запитує її Клер.

Вона киває.

– Нам краще йти, – звертаюсь до Клер.

Ми розраховуємося, я піднімаю Альбу на руки – вона безсило лежить, майже спить на моїх руках. Клер піднімає маленьку Альбу, яка надто збуджена від усього солодкого. У машині, поки ми їдемо Лінкольн-авеню, Альба зникає.

– Вона повернулася, – кажу Клер. Вона якийсь час дивиться мені в очі через дзеркало заднього виду.

– Повернулася куди, татку? – запитує Альба. – Куди?

Пізніше

Клер: Нарешті мені вдалося вкласти Альбу подрімати. Генрі сидить на нашому ліжку, п’є віскі й у вікно спостерігає за білками, які ганяють одна за одною довкола обвитої виноградом альтанки. Підходжу й сідаю поруч із ним.

– Гей, – озиваюсь.

Генрі дивиться на мене, обіймає мене, притягує до себе.

– Гей, – говорить.

– Ти скажеш мені, що то було? – запитую його.

Генрі відставляє свою склянку й починає розстібати ґудзики на моїй сорочці.

– Може, я спробую не розповідати тобі?

– Ні. – Розстібаю ремінь і кнопку на його джинсах.

– Ти впевнена?

Він цілує мою шию.

– Так.

Розстібаю його блискавку, запускаю руку під сорочку, торкаюся живота.

– Насправді, ти не хочеш знати. – Генрі дихає мені у вухо й проводить язиком по його краєчку.

Тремчу. Він скидає свою сорочку, розстібає застібку ліфчика. Мої груди вивільняються; відкидаюсь на спину, спостерігаю, як Генрі знімає джинси, спіднє та сорочку. Він залізає на ліжко, нагадую йому:

– Шкарпетки.

– Так, звичайно.

Він знімає шкарпетки. Дивимося одне на одного.

– Ти просто намагаєшся відволікти мене, – кажу.

Генрі пестить мій живіт.

– Я сам намагаюся відволіктись. Якщо мені вдасться відволікти ще й тебе, це бонус.

– Ти маєш сказати мені.

– Ні, я цього не зроблю. – Він накриває долонями мої груди, затискає великими пальцями мої соски.

– Я уявлю собі найгірше.

– Давай.

Піднімаю стегна, й Генрі стягує мої джинси і трусики. Він розставляє мої ноги, нахиляється й цілує мене. О, Боже, – думаю, – що це може бути? Що найгірше? Заплющую очі. У пам’яті: луг, холодний день, моє дитинство, біг по сухотрав’ю, шум, він кличе мене…

– Клер? – Генрі ніжно покусує мої губи. – Де ти?

– У 1984 році.

Генрі зупиняється і питає:

– Чому?

– Гадаю, це відбувається тоді.

– Де і що відбувається?

– Те, про що ти боїшся мені сказати.

Генрі скочується з мене, і ми лежимо пліч-о-пліч.

– Розкажи мені, – просить він.

– Був досвіток. Осінь. Тато з Марком пішли полювати на оленів. Я прокинулася; гадаю, я почула, як ти кличеш мене, і вибігла на луг. Ти був там, і ти, і тато, і Марк – усі на щось дивилися, але тато змусив мене повернутися в дім, тому я так і не дізналась, на що ви дивилися.

– І?

– Я повернулася туди пізніше того ж дня. На траві було місце, просочене кров’ю.

Генрі мовчить. Стиснув губи. Обіймаю його, тісно до нього притискаюся.

Промовляю:

– Найгірше…

– Тихіше, Клер.

– Але…

– Тс-с-с.

За вікном і досі золотий полудень. А в кімнаті нам холодно, ми притулились одне до одного, шукаючи тепла. Альба спить у своєму ліжку; їй сниться морозиво, сняться радісні дитячі сни, в той час як десь у майбутньому іншій Альбі сниться, що вона обхоплює руками тата і, прокинувшись, виявляє… що?

Епізод біля критої автостоянки на Монро-стрит

Понеділок, 7 січня 2006 року (Клер тридцять чотири, Генрі сорок два)

Клер: Міцно спимо зимового ранку, коли дзвонить телефон. Різко прокидаюсь, моє серце сильно б’ється, розумію, що Генрі тут, поруч зі мною. Він простягає руку наді мною і піднімає слухавку. Дивлюсь на годинник: зараз 4:32.

– Так, – відповідає Генрі. Він довго слухає. Я цілковито прокидаюсь. Обличчя Генрі безмовне. – Добре. Залишайся там. Ми виїжджаємо негайно.

Він нахиляється і кладе слухавку.

– Хто дзвонив?

– Я. Це був я. Я на автостоянці на Монро-стрит, голий у п’ятнадцятиградусний мороз. Господи, тільки б машина завелась.

Вискакуємо з ліжка вбираємось у вчорашній одяг. Генрі взутий і в пальті вибігає заводити машину, поки я надягаю джинси. Засовую в сумку сорочку Генрі, кальсони, джинси, шкарпетки, черевики, ще одне пальто, рукавиці і ковдру; буджу Альбу, одягаю її у пальто і черевики, накидаю на себе пальто та вилітаю у двері. Виводжу автівку з гаража ще до того, як прогрілась, тож вона відразу глохне. Знову намагаюсь її завести, якусь мить ми сидимо, відтак пробую знову. Вчора випало снігу на шість дюймів і на Ейнслі ожеледиця. Альба жалісливо ниє на своєму сидінні, Генрі просить її заспокоїтись. Коли виїжджаємо на Лоуренс, додаю швидкості, й за десять хвилин ми вже на автомагістралі; у цю пору навколо ні душі. Радіатор у «Хонді» спокійно працює. Над озером небо стає яснішим. Усе навколо синього і помаранчевого кольорів, виблискує в таку холоднечу. Поки ми спускаємося вниз по Лейк-Шор-Драйв, у мене потужне відчуття déjà vu: холод, озеро у сонній тиші, натрієве світло світлофорів: я була тут раніше, була. У цю мить я надто спантеличена, і воно тягнеться, переносячи мене від цієї дивної ситуації до усвідомлення подвійності теперішнього моменту; незважаючи на те, що ми поспішаємо через цей міський ландшафт, час стоїть на місці. Ми минаємо Ірвінґ, Белмонт, Фуллертон, Ласейл: я виводжу авто на Мічіґан. Влітаємо у безлюдний коридор з дорогих крамниць – «Оук-стрит», «Чикаґо», «Рендольф», «Монро», тепер занурюємось у підземний бетонний світ паркінгу. Беру квиток, який автомат видає мені примарним жіночим голосом.

– Їдь у кінець на північний захід. – каже Генрі. – Платний телефон біля служби охорони.

Слідую його вказівкам. Відчуття déjà vu минуло. Але з’явилось інше: мовби ангел-охоронець мене покинув. Гараж реально порожній. Поспішаю через акри жовтих ліній до телефонного апарата: слухавка гойдається на шнурі. Генрі немає.

– Може, ти повернувся у теперішнє?

– А якщо ні…

Генрі спантеличений, я теж. Ми виходимо з машини. Холодно. Видихаю, повітря випаровується і зникає. У мене відчуття, що потрібно залишитися, але я не маю жодного уявлення, що могло статися. Йду до будки служби охорони і вдивляюся у вікно. Охоронця немає. Монітори показують порожній бетон.

– Чорт. Куди б я міг піти? Давай проїдемось.

Знову сідаємо у машину і кружляємо повільно широкими камерами між колонами, проїжджаючи повз знаки «Зменшити швидкість», «Вільне паркування», «Пам’ятайте своє місце на паркованці». Генрі ніде немає. Ми розпачливо дивимося одне на одного.

– Звідки ти прибув?

– Я не сказав.

Ми їдемо додому мовчки. Альба спить. Генрі пильно дивиться у вікно. Небо чисте і рожеве на сході; на вулиці з’явилось більше машин – це жителі передмістя їдуть на роботу. Коли ми чекаємо на світлофорі на Огайо-стрит – чую, як кричать чайки. Вулиці темні від солі та води. Місто тихе, біле, вкрите снігом. Усе дуже красиве. Відсторонено спостерігаю, як у кіно. На перший погляд, ми цілі та неушкоджені, але рано чи пізно на нас чекає суворе покарання.

День народження

Четвер, 15 червня 2006 року (Клер тридцять п’ять)

Клер: У Генрі завтра день народження. Я у крамниці «Вінтедж-Вініл», намагаюсь знайти альбом, який йому неодмінно сподобається і якого він ще не мав. Розраховувала, що попрошу допомогти Вона, власника крамниці, бо Генрі заходить сюди роками. Але за прилавком – хлопчина-старшокласник. На ньому футболка «Seven Dead Arson» і мабуть його ще на світі не було, коли записували більшість з музичних творів, що продаються у крамниці. Проглядаю в коробках. «Sex Pistols», Петті Сміт, «Supertramp», Метью Світ, «Phish», «Pixies», «Pogues», «Pretenders». «B-52’s», Кейт Буш, «Buzzcocks», «Echo and the Bunnymen», «The Art of Noise», «The Nails», «The Clash», «The Cramps», «The Cure», «Television». Зупиняюсь на вицвілому «Velvet Underground», намагаючись пригадати, чи у нас його немає, та уважніше придивившись, розумію, що це збірник пісень, які Генрі має у інших альбомах. «Dazzling Killmen», «Dead Kennedys». Вон заходить з величезною коробкою, кидає її на прилавок і виходить. Кілька разів він так повертається й вони зі старшокласником починають розпаковувати коробки, складаючи платівки на прилавок, здивовано вигукуючи над найрізноманітнішими речами, про які я ніколи не чула. Підходжу до Вона і мовчки махаю перед ним трьома дисками.

– Вітаю, Клер – каже він, широко всміхаючись. – Як життя?

– Привіт, Воне. Допоможи, у Генрі завтра день народження.

Він переглядає те, що я вибрала.

– У нього вже є оці два – відповідає він, показуючи на «Lilliput and the Breeders». – А це щось насправді жахливе, – каже, показуючи на «Plasmatics». – Але обгортка чудова.

– Так. А може, у коробці є щось, що би йому сподобалось? – запитую.

– Ні, це все 50-ті. Якоїсь старої, що померла. Оце тобі може сподобатись, тільки вчора отримав.

Він витягує збірник «Golden Palominos» з новоприбулої коробки. На ньому кілька нових пісень, тому беру його. Раптом Вон розпливається у посмішці.

– У мене є щось справді оригінальне для тебе – я тримав це для Генрі.

Він проходить за прилавок і шукає там якийсь час.

– Ось.

Воун дає мені платівку в абсолютно білій обкладинці. Я розгортаю і читаю напис: «Анет Лінн Робінсон, Парижська Опера, 13 травня 1968 року, „Лулу“». Запитально дивлюсь на Вона.

– А й справді, це не те, що завжди. Це піратський запис концерту; офіційно його не існує. Якось він попросив мене простежити за її записами, але зазвичай я так не роблю, тому знайшов оце і зберіг, забувши сказати Генрі. Я слухав запис; справді гарно. Хороша якість звуку.

– Дякую, – шепочу.

– Будь ласка. А що тут такого особливого?

– Вона – мати Генрі.

Вон піднімає брови, і його лоб кумедно морщиться.

– Ти не жартуєш? А й справді… він схожий на неї. Це так цікаво. Гадаєш, він хоч обмовився про це?

– Він рідко про неї говорить. Вона померла, коли він був ще малим. Загинула в аварії.

– О. Так, здається, я пригадую. Добре, може, щось інше для тебе пошукати?

– Ні. Це – те, що треба.

Розраховуюсь із Воном і виходжу, притискаючи до себе диск із голосом матері Генрі, йдучи Девіс-стрит у захваті від очікуваного.

П’ятниця, 16 червня 2006 року (Генрі сорок три, Клер тридцять п’ять)

Генрі: Це мій сорок третій день народження. Навіть знаючи, що мені сьогодні не на роботу, прокинувся о 6:46 ранку і не в змозі знову заснути. Дивлюсь на Клер – її поглинув сон, руки розкидані врізнобіч, волосся хаотично розпорошене на подушці. Вона прекрасна, навіть зі смугами від наволочки на щоках. Обережно встаю з ліжка, йду на кухню, готую каву. У ванній трохи спускаю воду, поки не починає текти гаряча. Нам слід викликати сантехніка, та ми ніяк не зберемося. Повернувшись на кухню, наливаю горнятко кави, несу у ванну і ставлю на вмивальник. Намилюю обличчя і починаю голитися. Зазвичай я професіонал у голінні без дзеркала, та сьогодні, на честь мого дня народження, у мене є звичний необхідний інвентар.

Моє волосся стало майже сивим; трохи чорного залишилось на скронях, мої брови все ще цілковито чорні. Знову трохи відростив волосся, але не довше й не коротше, ніж було ще до зустрічі з Клер. Моя шкіра груба від вітру, є зморшки в кутиках очей та на чолі, помітні лінії від ніздрів до кутиків рота. Моє лице також надто худе. Я весь надто худий. Не як з концтабору Аушвіц, але ненормально худий. Можливо, рання стадія ракової худорлявості. Чи ж худорлявість наркомана. Не хочу про це думати, тому продовжую голитись. Відтак споліскую лице, беру крем після гоління, відходжу й оглядаю себе.

Вчора у бібліотеці хтось згадав про мій день народження, тож Роберто, Ізабель, Мет, Кетрін і Амелія забрали мене на обід до «Б’ю Тай». Знаю, що на роботі переговорювались про моє здоров’я, про те, чому я так раптово схуднув, і про те, що останнім часом швидко постарів. Усі були дуже милі, як зазвичай говорять із хворими на СНІД чи пацієнтами після хіміотерапії. Лише сподіваюсь, що хтось мене про це спитає і я можу збрехати їм і покінчити нарешті з цим. Але натомість ми жартували та їли тайську рисову лапшу, карі, курку з кеш’ю і локшину в соєвому соусі. Амелія подарувала мені фунт незвичайних колумбійських кавових зерен. Кетрін, Мет, Роберто та Ізабель склалися й дістали для мене копію книжки «Mira Calligraphiae Monumenta» з музею Гетті, яку я так фанатично шукав роками у книгарнях Нюберрі. Дивився на них глибоко зворушений і розумів: мої співробітники вважають, що я помираю.

– Друзі, ви… – лише промовив; не вигадав, що сказати далі, тож так і не продовжив. Не так часто я не маю що сказати.

Клер встає, прокидається Альба. Ми всі одягаємось і сідаємо в машину. Їдемо до зоопарку Бруксфілд разом з Гомесом, Шаріс та їхніми дітьми. Ми проводимо день, неквапливо прогулюючись, розглядаючи мавп і фламінго, білих ведмедів і видр. Альбі найбільше подобаються великі коти. Роза тримає Альбу за руку й розповідає їй про динозаврів. Гомес чудово копіює шимпанзе, а Макс та Джо шаленіють збоку, вдаючи із себе слонів і граючи портативні відеоігри. Шаріс, Клер та я просто прогулюємося, теревенимо, ніжимось на сонці. О четвертій годині діти вже стомились і скиглять, тож розсідаємось у свої автівки, обіцяємо згодом ще раз приїхати і повертаємось додому.

Няня приходить о сьомій. Клер то просить, то наказує Альбі бути гарною дівчинкою, і зрештою ми їдемо. Одягнуті – наче з картинки: Клер наполягла; поки їдемо на південь по Лейк-Шор-Драйв, усвідомлюю, що не знаю, куди, власне, ми прямуємо.

– Побачиш, – каже Клер.

– Це ж не вечірка-сюрприз, правда ж? – насторожено запитую.

– Ні, – запевняючи, відповідає вона.

Автострада на Рузвельт залишається позаду, й автівка обережно проїжджає Пілсен – іспанський райончик на південь від центру міста. Ватаги дітей граються на вулицях, ми оминаємо їх і зрештою паркуємо авто біля Двадцятої й Расін. Клер веде мене до низького двоповерхового будинку та дзвонить у ворота. Нас швидко впускають, ми проходимо засміченим подвір’ям і піднімаємось угору небезпечними сходами. Клер стукає в одні з дверей – їх відчиняє Лурдес, подруга Клер зі школи мистецтв. Лурдес усміхається і киває, щоб ми заходили. Тільки-но ми входимо, бачу приміщення, що перероблене у ресторан лише з одним столиком. Звідусіль просочуються чудові аромати, а стіл накритий білою дамаською скатертиною, на ньому – порцеляновий посуд та свічки. На важкому різьбленому серванті – програвач. У вітальні клітки з птахами: папугами, канарками, крихітними нерозлийводами. Лурдес цілує мене у щоку й промовляє:

– З днем народження, Генрі!

Просовую голову на кухню та бачу Нел. Вона щось помішує на сковорідці й не зупиняється навіть коли обнімаю її та злегка піднімаю.

– Ого! – каже вона. – А ти в дитинстві їв свою пшеничну кашу!

Клер обіймає Нел, і вони всміхаються.

– Він такий здивований, – промовляє Неллі, і Клер всміхається ще ширше.

– Ідіть та сідайте! – керує Нел. – Обід готовий.

Сидимо за столом, дивлячись одне на одного. Лурдес приносить маленькі тарілки з вишуканою іспанською закускою асорті: прозорий прошутто з блідо-жовтою динею, м’які димчасті мідії, тонко нарізані смужки моркви та буряка, з ароматом кропу та оливкової олії. При світлі свічки шкіра Клер тепла, очі відтінені. Намисто з перлів окреслює її ключиці та бліду шкіру над грудьми, що піднімаються й опускаються, коли вона дихає. Клер помічає, як пильно я дивлюсь на неї, всміхається і відводить погляд убік. Опускаю очі та розумію, що вже доїв мідії й сиджу, мов ідіот, тримаючи маленьку виделку в повітрі. Кладу її, Лурдес тим часом забирає тарілки і приносить наступну страву.

Відтак їмо неперевершеного тунця від Нел, тушкованого в томатному соусі, з яблуками та базиліком. Їмо салати з радичіо й оранжевого перцю та коричневі оливки, що нагадують мені обід із матір’ю в Афінах, коли я був ще дуже малим. П’ємо «Совіньйон бланк», повторюючи тости. «За оливки! За няньок! За Нел!» Нел з’являється з кухні, несучи маленький плаский торт, що сяє свічками. Клер, Нел і Лурдес співають мені «З днем народження». Загадую бажання та задуваю свічки одним подихом.

– Це означає, що бажання збудеться, – каже Нел, але моє бажання не може здійснитись. Птахи дивними голосами розмовляють між собою, поки ми їмо торт, а Лурдес і Нел зникають на кухні.

– У мене є для тебе подарунок. Заплющ очі, – каже Клер.

Заплющую. Чую, як Клер відсовує стілець від столу. Йде кімнатою. Затим чую звук голки на вініловій пластинці… щось шипить… скрипки… чисте сопрано, що, мов гострий дощ, пронизує шум оркестру… голос моєї матері, яка співає «Лулу». Розплющую очі. Клер сидить навпроти мене, всміхаючись. Встаю і витягую її з крісла, пригортаю.

– Дивовижно, – промовляю, відтак не можу вимовити й слова; цілую її.

Згодом, коли вже попрощаємося з Нел і Лурдес, зі всіма слізними проявами вдячності, після дороги додому, розрахунку з нянею, кохання з виснажливою насолодою, ми лежимо у ліжку, майже засинаючи.

– День народження вдався? – запитує Клер.

– Ідеальний, – промовляю. – Найкращий з усіх.

– Ти коли-небудь хотів уміти зупиняти час? – запитує Клер. – Я би не проти залишитись тут назавжди.

– М-м-м, – протягую у відповідь, погладжуючи живіт.

– У мене відчуття, ніби ми на вершині американських гірок, – промовляє Клер, коли вже майже засинаю. Але засинаю й забуваю запитати у неї вранці, про що вона говорила.

Неприємна сцена

Середа, 28 червня 2006 року (Генрі сорок три і сорок три)

Генрі: Потрапляю в темряву, на холодну бетонну підлогу. Намагаюся сісти, проте в мене паморочиться у голові, тож знову лягаю. Болить голова. Обмацую її руками; на ній великий набряк над лівим вухом. Коли очі звикають до темряви – бачу слабкі обриси сходів, напис «Вихід», і далеко наді мною – самотня неонова лампочка, що випромінює холодне світло. Навколо мене сталева клітка. Я у Ньюбері, після закриття, всередині клітки.

– Без паніки, – кажу собі вголос. – Усе нормально. Усе в порядку. В порядку.

Припиняю повторювати, коли розумію, що не слухаю себе. Мені вдається зіп’ястися на ноги. Тремчу. Хочу знати, скільки мені ще чекати тут. Що скажуть мої співробітники, коли побачать мене? Тому, що так воно і є. Мене викриють, як помилку природи, якою, власне, я і є насправді. Не сподівався такого, чесно кажучи.

Намагаюсь ходити туди-сюди, щоби зігрітись, але від цього моя голова нервово труситься. Зупиняюсь, сідаю посередині клітки на підлогу й, наскільки це можливо, згортаюсь у клубок. Минають години. Прокручую цю ситуацію у голові, повторюючи свої дії, розмірковуючи над варіантами, які могли би розгорнутись у кращому, чи гіршому випадках. Зрештою стомлююсь від цього і прокручую в голові музику. «That’s Entertainment» (гурт «Jam»), «Pills and Soap» (Елвіс Костелло), «Perfect Day» (Лу Рід). Саме намагаюсь пригадати весь текст «I Love a Man in a Uniform» («Gang of Four»), коли вмикається світло. Звісно, це Кевін, охоронець-нацист, відчиняє бібліотеку. Кевін – остання людина на землі, з якою я хотів би зустрітися голим у клітці, тож природно, що він помічає мене, коли заходить. Я скрутився на підлозі, вдаючи, що помер.

– Хто тут? – запитує Кевін голосніше, ніж треба. Уявляю, як він стоїть тут блідий і перехиляється через перила. Його голос розходиться навколо, відбиваючись від бетону. Кевін спускається сходами вниз і стоїть за десять футів від мене.

– Як ви туди потрапили?

Він обходить навколо клітки. Я далі вдаю, що непритомний. Позаяк не можу нічого пояснити, тож не хочу, щоби мене турбували.

– Господи, та це ж Детембл.

Відчуваю, що він стоїть там, витріщаючись. Зрештою згадує про свою рацію.

– А, десять чотири, гей, Рою.

З рації долинає незрозуміла відповідь.

– Гей, Рою, це Кевін, так, можеш підійти до А46? Так, внизу.

Чується шум у динаміку.

– Просто зійди вниз.

Він вимикає рацію.

– Господи, Детембле, я не знаю, що ви хотіли цим довести, але вам це вдалося.

Чую, як він ходить неподалік. Його черевики скриплять, і він злегка хрюкає. Уявляю, що він, мабуть, сидить на сходах. Кілька хвилин по тому двері нагорі відчиняються і спускається Рой. Рой – мій улюблений охоронець. Це кремезний афроамериканець, завжди з чарівною усмішкою на обличчі. Він – король приймальні; я завжди радий приїжджати на роботу і вітатися з ним.

– Нічого собі, – каже Рой. – Хто тут у нас?

– Детембл. Ніяк не втямлю, як він потрапив сюди.

– Детембл? Отакої. Цей хлопець завжди готовий утнути щось подібне. Я розповідав, що колись бачив його голяка у крилі третього поверху?

– Так, казав.

– Добре, думаю, нам слід витягнути його звідти.

– Він не ворушиться.

– Він дихає. Думаєш, він поранений? Може, викличмо «швидку»?

– Нам треба пожежна, вирізати його тими «щелепами життя», які вони мають на випадок аварій.

Кевін здається схвильованим. Не хочу пожежників чи парамедиків. Тяжко вдихаю та підводжуся.

– Доброго ранку, містере Детембл, – упівголоса наспівує Рой. – Ви трохи ранувато, чи не так?

– Трохи, – згоджуюсь, підбираючи коліна до підборіддя. Я так змерз, що мої зуби болять від заціпеніння. Роздивляюсь Кевіна та Роя; вони, відповідно, дивляться на мене.

– Гадаю, що міг би підкупити вас, джентльмени.

Вони переглядаються.

– Залежно від того, – каже Кевін, – що у вас на думці. – Ми не зможемо мовчати про це, оскільки не зуміємо самотужки витягнути вас звідти.

– Ні, ні. Я навіть не розраховую на це.

Вони дивляться з полегшенням.

– Послухайте. Я дам кожному з вас по сотні доларів, якщо зробите для мене дві речі. Перша: підіть і принесіть мені горня кави.

Обличчя Роя набуває усміхненого вигляду Короля приймальні.

– Чорт, містере Детембл. Я це зроблю просто так. Звісно, я не знаю, як ви збираєтесь її пити.

– Принесіть трубочку. І не беріть каву з автоматів у холі. Вийдіть і принесіть справжньої кави. З вершками і без цукру.

– Буде зроблено, – каже Рой.

– А друга? – запитує Кевін.

– Я хочу, щоб ви пішли у відділ рідкісних книг і принесли одяг з мого столу, він лежить у нижній правій шухляді. Отримаєте премію, якщо ніхто не помітить, як ви це робитимете.

– Простіше простого, – відповідає Кевін, і я дивуюсь, чому він міг мені не подобатись.

– Краще відімкни цю сходову клітку, – каже Рой Кевіну, який схвально киває та іде. Рой стоїть збоку і з жалем дивиться на мене.

– Як ви туди потрапили?

Знизую плечима.

– У мене немає достойної відповіді.

Рой посміхається, киває головою.

– Добре, подумайте, а я піду принесу вам горнятко кави.

Минає близько двадцяти хвилин. Зрештою чую, як відчиняються двері, Кевін спускається сходами, за ним іде Мет і Роберто. Ми зустрічаємось поглядами, і він знизує плечима, ніби запевняючи, що намагався, але… Він просовує мою сорочку крізь отвір у клітці. Доки її одягаю, Роберто холодно споглядає, схрестивши руки на грудях. Штани трохи більші, треба постаратись, щоби просунути їх у клітку. Мет сидить на сходах з підозрілим виразом обличчя. Знов чую, як відчиняються двері. Це Рой – несе каву і солодку булочку. Він кладе соломинку в мою каву і ставить її і булочку на підлогу біля клітки. Я мушу відірвати погляд від неї і дивлюсь на Роберто, який повертається до Роя і Кевіна і запитує:

– Ми можемо поговорити наодинці?

– Звісно, докторе Колі.

Охоронці піднімаються сходами і виходять у двері на другому поверсі. Тепер я один, ув’язнений, не в змозі пояснити Роберто, котрого дуже поважаю і якому постійно брехав. Тепер існує єдина правда, яка є найнеймовірнішою за будь-яку мою брехню.

– Гаразд, Генрі, розказуй, – каже Роберто.

Генрі: Чудовий червневий ранок. Трохи спізнююсь на роботу через Альбу (вона відмовлялась одягатись) та електричку (яка не хотіла прибувати), але, за моїми мірками, не надто. Коли підписуюсь у приймальні, замість Роя там Марша.

– Привіт, Маршо. А де Рой?

– У нього якісь справи, – відповідає вона.

– Он воно що, – промовляю і піднімаюсь ліфтом на п’ятий поверх.

– Ти спізнився, – каже Ізабель, коли заходжу до відділу рідкісних книг.

– Але не дуже. – відповідаю.

Заходжу у свій кабінет, а Мет стоїть там біля вікна, дивлячись на парк.

– Привіт, Мете, – вітаюсь, він відскакує на кілометр від мене.

– Генрі! – побілівши, промовляє. – Як ти вибрався з клітки?

Кладу наплічник на стіл і пильно дивлюсь на нього.

– З клітки?

– Ти… Я щойно прийшов з нижнього поверху – ти був замкнутий у клітці, і Роберто там унизу – ти сказав мені піднятись сюди і чекати, але не сказав чому.

– Господи. – Сідаю на стіл. – Боже мій.

Мет сідає у моє крісло і дивиться на мене.

– Слухай, я можу пояснити… – починаю.

– Можеш?

– Так.

Міркую.

– Я… Розумієш… О, чорт.

– Генрі, це щось справді дивне, так?

– Так, саме так.

Ми дивимось один на одного.

– Послухай, Мете. Ходімо вниз і подивімось, що відбувається; я вам з Роберто все поясню, гаразд?

– Гаразд.

Ми підводимось і йдемо вниз.

Коли прямуємо до східного коридору, бачу Роя, котрий тиняється біля входу на сходи. Він завмирає, коли помічає мене, і тільки-но збирається задати мені таке ж саме банальне запитання, чую голос Кетрін:

– Привіт, хлопці, як справи?

Вона пролітає повз нас і намагається відчинити двері на сходи.

– Рой, як пройти, не відчиняються.

– Гм, міс Мід, – дивлячись на мене, відповідає Рой. – У нас була проблема з…

– Все гаразд, Рой, – кажу. – Ходімо, Кетрін. Рой, ти ж не проти залишитись тут?

Він киває і пропускає нас на сходи. Коли заходимо, чую, як Роберто каже:

– Слухай, мені не подобається, що ти тут сидиш і розказуєш мені наукову фантастику. Якби мені хотілося фантастики, я б взяв щось почитати у Амелії.

Він сидить на останній сходинці і, коли ми починаємо спускатися, повертається подивитися, хто там.

– Привіт, Роберто, – тихо промовляю.

– Боже мій. Боже мій, – дивується Кетрін.

Роберто встає, втрачає рівновагу. Мет устигає його підхопити. Дивлюсь на клітку, а там – я. Сиджу на підлозі, на мені біла сорочка, штани хакі, коліна притиснуті до грудей; очевидно, що я змерз і голодний. Поруч з кліткою – горнятко кави. Роберто, Мет і Кетрін мовчки дивляться на нас.

– Звідки ти? – питаю.

– З серпня 2006-го.

Беру каву, тримаю на рівні підборіддя, вставляю через пруття клітки соломину. Він випиває до дна.

– Хочеш булочку?

Хоче. Розламую її на три частини і проштовхую одну. Я немов у зоопарку.

– Ти поранений, – зауважую.

– Ударився головою об щось.

– Скільки ще пробудеш?

– Десь із півгодини. – Він вказує на Роберто. – Бачите?

– Що тут відбувається? – запитує Кетрін.

Питаю себе:

– Хочеш пояснити?

– Я втомився. Починай.

І я пояснюю. Пояснюю, що я – мандрівник у часі, пояснюю практичний та генетичний аспекти цієї проблеми. Пояснюю, що насправді це якийсь розлад, і я не здатен це контролювати.

Розповідаю про Кендріка, про нашу із Клер зустріч і як ми зустрілися знову. Пояснюю причинно-наслідкові кола, квантові механізми, фотони і швидкість світла. Пояснюю, як почуваєшся, коли живеш поза часовими обмеженнями, а не як більшість людей. Пояснюю про брехню, крадіжки, страх. Пояснюю, що намагаюся повернутись до нормального життя.

– А частина нормального життя – це нормальна робота, – завершую.

– Я би не назвала це нормальною роботою, – зауважує Кетрін.

– Я би не назвав це нормальним життям, – озиваюся з клітки я.

Дивлюсь на Роберто, а він сидить на сходах, опершись на стіну. Здається, він виснажений і задуманий.

– Отож, – питаю. – Ви мене звільните?

Роберто зітхає.

– Ні, ні, Генрі, я тебе не звільню. – Він обережно встає, обтрушує рукою пальто. – Але я не розумію, чому ти не розказав мені це раніше.

– Ви би мені не повірили, – відповідаю. – Ви не вірили навіть зараз, поки не побачили на власні очі.

– Так… – починає Роберто, але наступні його слова тонуть у дивному звуці, який іноді супроводжує мої появи і зникнення.

Обертаюсь і бачу на підлозі в клітці купку одягу. Пізніше я повернуся сюди і витягну його вішалкою для одягу. Повертаюсь до Мета, Роберто і Кетрін. Вони застигли.

– Господи, – каже Кетрін. – Це однаково, що працювати з Кларком Кентом.

– А я почуваюся Джиммі Олсеном, – каже Мет. – Фу.

– Отже, ти – Лоїс Лейн, – дражнить Роберто Кетрін.

– Ні-ні, Лоїс Лейн – це Клер, – відповідає вона.

– Але Лоїс Лейн не знала, як пов’язані Кларк Кент та Супермен, а Клер … – заперечує Мет.

– Без Клер я би вже давно здався, – кажу. – Ніколи не розумів, чому Кларк Кент так затято стежив за Лоїс Лейн у темряві.

– Це поліпшує історію, – говорить Мет.

– Справді? Не знаю.

П’ятниця, 7 липня 2006 року (Генрі сорок три)

Генрі: Сиджу в кабінеті Кендріка і слухаю, як він намагається пояснити, чому нічого не вийде. Зовні страшна парильня, сліпуча спека, що висушує на кістяк. А тут досить прохолодно через кондиціонер; сиджу, аж мурашки по шкірі. Ми сидимо один навпроти одного на стільцях, як і завжди. На столі переповнена попільничка. Кендрік увесь час підкурює нову цигарку від попередньої. Ми сидимо із вимкненим світлом, повітря важке від диму і холоду. Хочу пити. Хочу кричати. Хочу, щоб Кендрік стулив пельку і дав мені можливість запитати. Хочу встати і вийти. Але сиджу і слухаю.

Коли Кендрік нарешті замовкає, раптово долітають звуки ззовні.

– Генрі? Ти мене чуєш?

Виструнчуюсь, і дивлюся на нього, мов учень, якого спіймали за дрімотою на уроці.

– Е-е. Ні.

– Питаю, чи ти зрозумів, чому це не вийде?

– А? Так. – Намагаюсь зібратися з думками. – Це не вийде, тому що моя імунна система фігова. І тому, що я старий. І тому, що задіяно надто багато генів.

– Так, – зітхає Кендрік і гасить недопалок у попільничці, вже заваленій ущент. – Мені шкода.

Він спирається на спинку крісла і складає на колінах свої ніжно-рожеві руки. Пригадую, як побачив його тут, у цьому кабінеті, вісім років тому. Ми обидва були молодші та більш зарозумілі, впевнені у щедрості молекулярної генетики, готові використовувати науку, щоби загнати природу в глухий кут. Пригадую, як тримав у руках мишу Кендріка, яка могла переміщатись у часі, і ту хвилю надії, що відчував тоді, дивлячись на свою маленьку білу колегу. Пригадую вираз обличчя Клер, коли сказав їй, що нічого не вийде. Хоча вона й особливо не сподівалася.

Прокашлююся.

– А як щодо Альби?

Кендрік схрещує щиколотки і метушиться:

– А що Альба?

– З нею вийде?

– Ми ж ніколи не дізнаємося, так? Хіба що Клер змінить рішення щодо того, щоб я працював з ДНК Альби. А ми обидва чудово знаємо, що Клер боїться генної терапії. Вона дивиться на мене, наче я – Йозеф Менґеле, тільки-но я зачіпаю цю тему.

– Але якби у вас було ДНК Альби, – питаю, – ви б зробили мишей і виробили для неї препарати, щоби вона змогла їх спробувати, коли їй виповниться вісімнадцять?

– Так.

– Навіть якщо зі мною нічого не вийде, то хоча б колись Альба матиме шанс?

– Так.

– Дуже добре.

Встаю та потираю руки, відчіплюю від тіла бавовняну сорочку, що прилипла через холодний піт.

– Так і зробимо.

П’ятниця, 14 липня, 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Я у студії, створюю японський папір. Цей папір такий тонкий та прозорий, що крізь нього можна дивитися; занурюю су-кутту в чан і виймаю, огортаючи довкола нього ніжний розчин, допоки ідеально не розподіляється. Ставлю на край чану, щоби підсохло, і чую, як Альба регоче, Альба біжить через сад, Альба кричить:

– Мамо! Дивись, що мені тато купив!

Вона вривається у двері й тупотить до мене; за нею спокійно йде Генрі. Дивлюсь на її ноженята і розумію, звідки тупіт: червоні туфельки.

– Вони як у Дороті! – кричить Альба і, танцюючи, притупує по підлозі. Тричі обертається на підборах, але не зникає. Звичайно, вона ж уже вдома. Регочу. Генрі дуже задоволений.

– Ти був на пошті? – питаю його.

– Чорт. – Його обличчя витягується. – Забув. Вибач. Завтра одразу ж піду туди.

Альба вертиться, і Генрі підходить до неї, зупиняє:

– Не треба, Альбо. Голова запаморочиться.

– Мені подобається, коли паморочиться.

– Погана ідея.

На Альбі футболка і шорти. На шкірі, на згині ліктя – пластир.

– Що у тебе з рукою? – питаю я.

Вона мовчить і дивиться на Генрі, я теж переводжу на нього погляд.

– Нічого, – відповідає він. – Вона смоктала шкіру й поставила собі засос.

– Що таке засос? – запитує Альба.

Генрі починає пояснювати, але перебиваю:

– Навіщо засос заклеєний пластирем?

– Не знаю, – відповідає він. – Вона просто захотіла.

У мене з’являється недобре передчуття. Назвіть це шостим відчуттям матерів. Підходжу до Альби.

– Ану, подивимося.

Вона притискає руку до себе, закриваючи другою рукою:

– Не знімай. Болітиме.

– Я буду обережна. – Міцно хапаю її за руку.

Альба починає скиглити, проте я налаштована рішуче. Повільно розгинаю її руку, обережно відліплюю пластир. Червоне місце проколу в середині бордового синяка.

Альба скиглить: «Болить, не чіпай», і я відпускаю її. Вона знову приклеює пластир і дивиться на мене, чекаючи.

– Альбо, чому би тобі не подзвонити Кімі? Запитай, чи приїде вона до нас на вечерю?

Альба всміхається і вибігає зі студії. За хвилину задні двері будинку захлопуються. Генрі сидить за моїм столом для малювання, злегка похитуючись туди-сюди на стільці. Спостерігає за мною. Чекає, поки щось скажу.

– Повірити не можу, – нарешті кажу. – Як ти міг?

– Я мусив, – тихо відповідає Генрі. – Вона… Я не міг залишити її без… Я хотів, щоб вона мала перевагу. Щоб Кендрік міг працювати над цим. Це для неї, про всяк випадок.

Підходжу до нього, знімаю калоші й гумовий фартух, схиляюсь над столом. Генрі скоса нахиляє голову, світло падає на його обличчя, бачу зморшки на підборідді, біля кутиків рота, біля очей. Він дуже схуднув. Очі стали величезними порівняно з обличчям.

– Клер, я не сказав їй, навіщо це. Скажеш їй сама, коли… настане час.

Хитаю головою.

– Ні. Зателефонуй Кендріку і скажи, щоб припинив це.

– Ні.

– Тоді я сама.

– Клер, не роби…

– Генрі, із власним тілом можеш робити все, що заманеться, але…

– Клер!

Генрі витискає моє ім’я крізь зціплені зуби.

– Що?

– Все скінчено, ясно? У мене все втрачено. Кендрік сказав, що нічим мені не допоможе.

– Але… – Завмираю, щоб перетравити те, що він сказав. – Але тоді… що відбувається?

Генрі хитає головою.

– Не знаю. Може, те, про що ми думали, і справді… трапиться. Але тоді… Я не можу залишити Альбу, не спробувавши допомогти їй… Клер, просто дозволь мені це зробити для неї! Може, це не подіє, може, вона ніколи не використає цей шанс. А може, їй сподобається переміщатись у часі, може, вона ніколи не загубиться, не голодуватиме, її не арештовуватимуть, не переслідуватимуть, не ґвалтуватимуть чи битимуть. Але якщо їй це не сподобається? Якщо вона захоче бути простою звичайною дитиною? Клер? Клер, не плач…

Але я не можу зупинитися, стою і схлипую в жовтий гумовий фартух; нарешті Генрі підводиться й обіймає мене.

– Клер, цього може й не трапиться, – тихо каже він. – Просто я хочу залишити їй подушку безпеки. – Відчуваю його ребра крізь футболку. – Дозволь мені залишити їй хоча би це?

Киваю, і Генрі цілує моє чоло.

– Дякую, – каже він, а я знову плачу.

Субота, 27 жовтня 1984 року (Генрі сорок три, Клер тринадцять)

Генрі: Тепер я знаю, як усе скінчиться. Досвітнім осіннім ранком я опинюсь у долині. Буде хмарно і прохолодно; на мені чорне шерстяне пальто, черевики і рукавиці. Цієї дати немає у списку. Клер спатиме у своєму теплому двоярусному ліжку. Їй тринадцять.

Далекий постріл розріже сухе холодне повітря. Це сезон полювання на оленів. Десь там чоловіки у яскравому помаранчевому одязі сидітимуть, чекатимуть, стрілятимуть. Пізніше питимуть пиво та їстимуть бутерброди, які їм приготували дружини.

Розгуляється вітер, пошарудить фруктовим садом, зриваючи непотрібне листя з яблунь. У Медовларк-гауз гримнуть задні двері, з’являться два крихітних силуети в помаранчевих костюмах, що відбивають світло, з однаковими рушницями. Вони йтимуть у моєму напрямку, на галявину. Це Філіп і Марк. Мене вони не помітять: я притиснусь до високої трави, обернувшись темною нерухомою плямою на тлі бежевої і тьмяно-зеленої барв. Ярдів за двадцять від мене Філіп і Марк звернуть з доріжки й підуть до лісу.

Вони зупиняться і дослухаються. І почують швидше за мене: шурхіт, метання, щось рухається травою, велике, незграбне, білий спалах – може, хвіст? Воно прямуватиме до мене, до лугу, Марк підніме рушницю, ретельно прицілитися, натисне на курок, і…

Постріл, крик, людський крик. І тиша. Відтак: «Клер! Клер!» І більше нічого.

Якусь мить посиджу, не думаючи, не дихаючи. Філіп побіжить туди, і я побіжу, і Марк. Усі ми перетнемося в одному місці.

Але там нічого не буде. Лише кров на землі, блискуча і густа. Пом’яте сухотрав’я. Дивитимемося одне на одного, не впізнаючи, над калюжею крові.

У своєму ліжку Клер почує крик. Вона почує, як хтось кличе її, відтак сяде, серце гупатиме в її грудях. Побіжить униз, за двері, на галявину, в самій лише нічній сорочці. Побачить нас утрьох, застигне, нічого не розуміючи. За спинами її батька та брата я притисну палець до своїх губів. Коли Філіп піде до неї, я повернусь, піду в прилисток фруктового саду й спостерігатиму, як вона тремтить у батькових обіймах, а Марк стоятиме неподалік, нетерплячий і спантеличений, з гордою хлоп’ячою щетиною на щоках, і дивитиметься на мене, ніби намагаючись щось згадати.

Клер подивиться на мене; махну їй рукою, і вона піде з батьком додому, помахавши мені у відповідь, – тендітна, в розхристаній нічній сорочці, наче янголятко. Її постать зменшуватиметься, зникаючи вдалині. Вона зайде в будинок, а я залишуся стояти над невеликою латкою крові і знатиму, що десь там я вмираю.

Епізод на критій автопаркованці Монро-стрит

Понеділок, 7 січня 2006 року (Генрі сорок три)

Генрі: Холодно. Дуже, дуже холодно. Лежу в снігу на землі. Де я? Намагаюся сісти. Мої ноги заніміли, не відчуваю їх. Місцевість довкола відкрита, тут немає ані будинків, ані дерев. Скільки я вже тут? Зараз ніч. Чую шум машин. Стаю навкарачки. Піднімаю голову: я у Ґрант-парк. За сотню футів засніженої землі видніється порожній і зачинений Художній Інститут. Мовчать красиві будівлі Мічиґан-авеню. Уздовж Лейк-Шор-Драйв мчить потік машин, світло фар пронизує чорноту ночі. Над озером видніється слабка смужка світла: наближається світанок. Треба звідси вибиратися. Треба зігрітися.

Встаю. Мої ноги побіліли й заніміли. Не відчуваю їх, не можу ними поворухнути, але починаю йти. Відтак пробираюся крізь сніг, іноді падаю, встаю і знову йду; це повторюється знову й знову, зрештою, починаю повзти. Повзу вулицею. Задом наперед, повзу бетонними сходами вниз, чіпляючись за поручень. Сіль потрапляє у рани на руках і колінах. Доповзаю до телефона-автомата.

Сім нулів. Вісім. Дев’ять.

– Алло, – чую свій голос.

– Допоможи мені, – кажу. – Я на критій автопаркованці на Монро-стрит. Трясця, тут неймовірно холодно. Я біля пункту охорони. Приїдь, забери мене.

– Гаразд. Будь там. Ми вже їдемо.

Намагаюсь повісити трубку, але це мені не вдається. Мої зуби нестримно цокотять. Повзу до пункту охорони і гупаю у двері. Там нікого немає. Всередині бачу відеомонітори, обігрівач, куртку, стіл, стілець. Беруся за клямку. Замкнено. У мене немає нічого, чим можна відчинити двері. Вікно укріплене дротяним каркасом. Сильно тремчу. Тут нема жодної машини.

– Допоможіть! – Кричу. Ніхто не приходить. Згортаюся калачиком перед дверима, підбираю коліна до підборіддя, обертаю руки навколо ніг. Ніхто не приходить. А я нарешті, нарешті зникаю.

Фрагменти

Понеділок, вівторок, середа, 25, 26 і 27 вересня 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Генрі не було весь день. Ми з Альбою ходили в МакДональдз вечеряти. Грали в карти; Альба намалювала дівчину з довгим волоссям, котра летить на собаці. Ми вибрали сукню на завтра до школи. Зараз вона у ліжку. Сиджу на ганку, намагаюсь читати Пруста: читання французькою наганяє на мене сон, і я майже засинаю, коли раптом з вітальні долинає несамовитий гуркіт: на підлозі з’являється Генрі, змерзлий, побілілий, тремтячий.

– Допоможи мені, – промовляє він, зуби його нестримно цокотять. Біжу до телефону.

Пізніше

Травмпункт, залитий люмінесцентним світлом. Тут старі люди з різними болячками, матері з дітьми, в яких гарячка, підлітки, чиї друзі виймають кулі з кінцівок, а потім хвалитимуться ними перед дівчатами, – усі вони сидять зараз втомлені та принишклі.

Пізніше

У невеликій білій кімнаті медсестри піднімають Генрі на ліжко і скидають ковдру. Його очі розплющуються, помічають мене і знову заплющуються. Білявка-інтерн дивиться на нього. Медсестра вимірює температуру, пульс. Генрі тремтить, тремтить так сильно, що аж ліжко труситься; рука медсестри вібрує, наче ліжка «Чарівні пальчики» в мотелі 1970-х. Ординатор оглядає зіниці Генрі, його вуха, ніс, пальці, статеві органи. Його починають загортати у ковдри і щось металеве, наче в алюмінієву фольгу. До ніг прикладають холодні компреси. У маленькій кімнаті дуже тепло. Очі Генрі знову на мить розплющуються. Він намагається щось сказати. Наче моє ім’я. Залажу під ковдру і беру його крижані руки в свої. Дивлюсь на медсестру.

– Потрібно його зігріти, підняти температуру тіла, – каже вона. – А тоді видно буде.

Пізніше

– Заради Бога, як йому вдалось отримати переохолодження у вересні? – питає мене ординатор.

– Не знаю, – відповідаю. – Запитайте його.

Пізніше

Ранок. Ми з Шаріс у лікарняному кафетерії. Вона їсть шоколадний пудинг. Нагорі, у своїй кімнаті, спить Генрі. Кімі дивиться за ним. На моїй тарілці два шматочка тосту, просочених маслом, та я до них і не торкалась. Хтось сідає поруч із Шаріс, – це Кендрік.

– Хороші новини, – каже він, – температура піднялася до дев’яносто семи і шести десятих. Здається, мозок не ушкоджений.

Не можу сказати нічого. «Боже, дякую», – лише промовляю подумки.

– Гаразд, я зайду пізніше, коли закінчу в Раш-Сент-Люк, – піднімаючись, каже Кендрік.

– Спасибі, Девіде, – озиваюсь, коли він підводиться. Кендрік усміхається і йде.

Пізніше

Лікарка Мюррей приходить з медсестрою-індіанкою, на бейджику якої написано «Сью». Сью несе великий таз, градусник і відро. Що би вони там не робили, це не хай-тек.

– Доброго ранку, містере Детембл, місіс Детембл. Зараз ми зігріємо ваші ноги. – Сью ставить на долівку таз і мовчки зникає у ванній. Чути, як тече вода. Лікарка Мюррей – дуже кремезна і носить прекрасну зачіску-вулик, з якою можуть ходити лише великі і красиві темношкірі жінки. Її тіло звужується з-під подолу її білого халата у дві ідеальні ноги в туфлях із крокодилячої шкіри. Вона дістає з кишені шприц та ампулу, набирає вміст ампули у шприц.

– Що це? – запитую.

– Морфій. Буде боляче. Його ноги надто замерзли.

Вона обережно бере руку Генрі, яку він мовчки простягає їй, наче вона виграла її в нього у грі в покер. У неї легка рука. Голка входить усередину й вона натискає на поршень; за мить Генрі тихо стогне з вдячністю. Лікарка Мюррей забирає холодні компреси із стоп Генрі, заходить Сью з гарячою водою. Вони обоє переводять його ліжко в сидяче положення. Сью вимірює температуру води. Вона наливає воду в таз і занурює туди ноги Генрі. Він ойкає.

– Тканини тіла мають стати яскраво-червоними. Якщо ноги не стануть схожі на омара, отже, маємо проблему.

Спостерігаю за стопами Генрі, що бовтаються у жовтому пластмасовому тазику. Вони білі, мов сніг, білі, як мармур, білі, як титан, як білий папір, білий хліб, білі простирадла – вони такі білі, яким лише може бути білий колір. Сью змінює воду, коли вона стає холодною від крижаних ніг Генрі. Термометр показує сто шість градусів. П’ять хвилин по тому – дев’яносто градусів і Сью знову змінює воду. Ноги Генрі бовтаються, наче мертва риба. Сльози течуть його щоками і зникають під підборіддям. Витираю йому обличчя. Гладжу його по голові. Дивлюся і хочу побачити, як його ноги стають яскраво-червоними. Це – мовби спостерігати за тим, як проявляють фотографії: спостерігають, як у лотку з хімічними речовинами зображення повільно перетворюється із сірого на чорне. Обидві щиколотки червоніють. Червоні плями поширюються над лівою п’яткою, нарешті нерішуче рум’яніють деякі пальці. Права нога залишалася все такою ж мертво-блідою. Неохоче біля стопи появляється рожевий колір, але далі не поширюється. Годину по тому лікарка Мюррей і Сью ретельно витирають ноги Генрі і Сью кладе між пальцями ніг шматочки вати. Вони повертають його у ліжко й кладуть ноги у рамку, щоб їх ніщо не торкалося.

Наступної ночі

Уже дуже пізно; сиджу на ліжку Генрі в лікарні Мерсі й спостерігаю, як він спить. Гомес, що у кріслі з іншого боку ліжка, теж заснув. Гомес спить з роззявленим ротом, відкинувши голову назад, і час від часу похропує, відтак повертає голову.

Генрі не рухається і мовчить. Пищить система. У ногах ліжка розташоване щось, схоже на намет, і це «щось» піднімає ковдри над місцем, де повинні бути ступні Генрі, проте їх там немає. Обмороження їх знищило. Вранці обидві ноги ампутували вище щиколотки. Не уявляю… намагаюся не уявляти, що під ковдрою. Забинтовані руки Генрі лежать поверх ковдри. Беру його руку, відчуваю, яка вона прохолодна і суха, як б’ється пульс на зап’ясті, яка справжня у моїй руці рука Генрі. Після операції лікарка Мюррей запитала, що робити зі ступнями Генрі. Правильною відповіддю видавалася: «Пришити їх», але я просто знизала плечима і відвернулась.

Заходить медсестра, усміхається мені й робить Генрі укол. Кілька хвилин по тому препарат проникає у мозок, він зітхає і повертається до мене лицем. Його очі ледь розплющуються, відтак він знову засинає.

Хочу помолитися, але не можу пригадати жодної молитви. Усе, що приходить мені до голови, це: «Ерлички-перлички, червоні ґудзички, на кого випаде, на того бенц». О, Боже, будь ласка, не… будь ласка, не роби цього зі мною. «Бо Снарк був буджумом». Ні. Нічого не приходить у голову. Envoyez chercher le médecin. Qu’avez-vous? Il faudra aller à l’hôpital. Je me suis coupé assez fortement. Otez le bandage et laissez-moi voir. Oui, c’est une coupure profunde[59]. Не знаю, котра година. Світає. Кладу руку Генрі на ковдру. Він притискає її до грудей, мовби захищається.

Гомес позіхає і потягує руки, хрускотить кісточками пальців.

– Доброго ранку, кошеня, – вітається він, встає і чалапає до ванної кімнати. Чую, як він відливає, коли Генрі розплющує очі.

– Де я?

– «Мерсі». 27 вересня 2006 року.

Генрі втупився у стелю. Потім, повільно, він штовхає себе вгору на подушки і втуплюється в ноги. Нахиляється вперед, торкається руками під ковдрою. Заплющую очі. Генрі кричить.

Вівторок, 17 жовтня 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Уже тиждень, як Генрі повернувся з лікарні. Всі дні він проводить у ліжку, згорнувшись калачиком, відвернувшись лицем до вікна, іноді випливаючи з морфієвого сну. Намагалася нагодувати його супом, тостами та макаронами з сиром, але він не дуже багато їсть. І небагато говорить. Альба блукає довкола, мовчазна й готова допомогти: принести татові апельсин, газету чи свого ведмедика, втім, Генрі лиш розгублено посміхається і невелика купка її пропозицій лежить невикористаною на його тумбочці. Жвава медсестра на ім’я Соня Браун навідується раз на день, щоб змінити пов’язки й дати поради. Втім, тільки-но вона зникає у своєму червоному автомобілі «Фольксваген-жук», як Генрі знову стає відсутнім. Допомагаю йому поміняти судно. Змушую його переодягти піжаму. Питаю, як почувається, що йому потрібно, проте він відповідає нечітко, або ж узагалі мовчить. І хоча Генрі просто тут, переді мною, втім – він зник.

Йду коридором повз спальню з кошиком білизни в руках і крізь ледь прочинені двері бачу Альбу, котра стоїть поряд із Генрі, що згорнувся калачиком у ліжку. Зупиняюся і спостерігаю за нею. Вона стоїть нерухомо, руки висять, її чорні коси виснуть на спині, блакитна водолазка вже розтягнена. Ранкове світло заливає кімнату, забарвлює все у жовтий колір.

– Тату? – тихо промовляє Альба.

Генрі не відповідає. Вона звертається до нього знову, голосніше. Генрі повертається до неї, перевертається на інший бік. Альба сідає на ліжко. Генрі заплющує очі.

– Тату?

– Га?

– Ти помираєш?

Генрі розплющує очі й зосереджується на Альбі.

– Ні.

– Альба сказала, що ти помер.

– Це в майбутньому, Альбо. Поки що ні. Скажи Альбі, що вона не повинна говорити тобі таких речей.

Генрі пробігає рукою по бороді, що відросла відтоді, як ми вийшли з лікарні.

Альба сидить, склавши на колінах руки.

– Тепер ти весь час будеш у ліжку?

Генрі підтягується вгору, і притуляється до узголів’я.

– Можливо. – Він копирсається в шухляді тумбочки, але знеболювальні ліки у ванній.

– Чому?

– Тому що я препаскудно почуваюся, зрозуміло?

Альба відсахується від Генрі, встає з ліжка.

– Гаразд! – промовляє вона, відчиняє двері і майже зіштовхується зі мною; здригається, відтак мовчки обіймає мене за талію. Беру її, таку важку, на руки. Несу в її кімнату й ми сидимо у гойдалці, погойдуючись разом, Альба притискається розпашілим лицем мені до шиї. Що я можу сказати тобі, Альбо? Що я можу сказати?

Середа і четвер, 18 і 19 жовтня, четвер, 26 жовтня 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Стою у своїй студії зі шматком арматурного дроту та пачкою малюнків. Звільнила великий робочий стіл й обережно закріпила малюнки на стіну. Тепер стою і намагаюсь поєднати все це у своїй уяві. Намагаюсь уявити 3D модель у реальному розмірі. Відрізаю шматок дроту від величезного рулону, починаю формувати тіло. Скручую дріт, утворюючи плечі, грудну клітку, таз. Зупиняюся. Може, зробити ще руки та ноги? А ступні робити? Починаю формувати голову, відтак розумію, що я нічого не хочу. Штовхаю модель під стіл і починаю знову, з іншого мотка дроту.

Як ангел. «Кожен ангел жахливий. Але я – о горе! – про вас, птиці душі часто вже смертоності співаю»[60]. Хочу дати йому лише крила. Малюю в повітрі тонким металом, закручую і завиваю, виміряю рукою, щоби зобразити розмах крила, дзеркально-протилежно повторюю процес для другого крила, порівнюю симетрію, наче підстригаю Альбу, вимірюючи на око, відчуваю вагу, форму. З’єдную крила докупи, тоді стаю на драбинку і підвішую їх до стелі. Охоплені повітрям, вони плавають на рівні моїх грудей – вісім футів у діаметрі, витончені, прикрашені, непотрібні.

Спершу уявляла їх собі білими, проте зараз розумію, що вони інші. Відкриваю ящик з пігментами і барвниками. Ультрамарин, жовта охра, світло-коричневий, морська хвиля, алізарин. Ні. Ось він: червоний оксид заліза. Колір запеченої крові. Жахливий ангел не буде білим, або ж буде білішим білого. Ставлю банку на стійку поряд з кістяною чорною. Йду до запашних волокон, що стоять десь у кутку майстерні. Козо і полотно, прозорість і гнучкість, волокно, що тріщить, наче цокотять зуби, у поєднанні з м’яким, як губи. Зважую два фунти козо, жорсткої і пружної кори, яку треба вибити, приготувати і побити, поламати і стукати нею. Грію воду у великому чані, що займає дві конфорки на плиті. Коли вода закипає, опускаю туди козо, спостерігаючи, як воно темніє і повільно занурюється у воду. Беру кальциновану соду, накриваю каструлю кришкою, вмикаю витяжку. Розриваю фунт білого полотна на дрібні шматочки, заповнюю мішалку водою й опускаю полотно, шматуючи і розриваючи білизну на дрібну білу м’якоть. Відтак готую собі каву й сиджу, спрямувавши погляд крізь вікно у двір, на будинок.

У той час

Генрі: Мама сидить біля мого ліжка. Не хочу, щоб вона знала про мої ноги.

Заплющую очі й прикидаюся, що сплю.

– Генрі? – каже вона. – Я знаю, ти не спиш. Давай, друже, прокинься і співай.

Розплющую очі. Це Кімі.

– М-м-м. Доброго ранку.

– Вже 14:30. Треба встати з ліжка.

– Я не можу встати з ліжка, Кімі. У мене немає ніг.

– У тебе є інвалідний візок, – зауважує вона. – Давай, тобі треба у ванну, тобі треба поголитися, відлити; від тебе тхне, як від старого дідугана.

Кімі встає і дуже похмуро дивиться. Вона стягує з мене ковдру – лежу, як креветка без панцира, холодний і млявий у післяобідньому світлі. Кімі впихає мене в інвалідний візок і котить до дверей ванної кімнати, які надто вузькі, щоби туди заїхати.

– Добре, – каже Кімі і стає переді мною, заклавши руки попід боки. – То як ми це зробимо? Га?

– Я не знаю, Кімі. Я всього лише каліка, я не працюю тут.

– Що за слово таке: каліка?

– Це дуже зневажливе сленгове слово, яке використовується для опису скаліченої людини.

Кімі дивиться на мене, ніби мені знову вісім і я сказав слово «член» у її присутності (я ще не розумів тоді значення цього слова, знав лише, що його заборонено промовляти вслух).

– Я думаю, це означає «інвалід». – Вона нахиляється і розстібає мій верх від піжами.

– У мене ще є руки, – кажу й закінчую розстібати сам. Кімі різко і сердито обертається й відкручує кран, регулює температуру води, затуляє стічний отвір. Вона копирсається в аптечці, приносить мою бритву, мило для гоління, помазок для гоління з шерсті бобра. Не можу зрозуміти, як вибратися з інвалідного візка. Вирішую спробувати сповзти із сидіння; лізу задом уперед, вигинаю спину і зісковзую на підлогу. Ліве плече сіпається і я падаю задом на долівку, однак усе не так уже й погано. В лікарні фізіотерапевт – підбадьорлива молода особа на ім’я Пенні Фезервайт – показала мені кілька методів, як забиратись і вибиратися з візка; всі вони підходили для ситуації візок/ліжко та візок/крісло. Зараз сиджу на підлозі у ванній кімнаті, і ванна маячить тут, як білі скелі Дувра. Дивлюсь на восьмидесятидворічну Кімі і розумію, що я тут сам-один. Вона дивиться на мене, і в її очах бачу лише жалість до себе. Думаю: фіг з ним, я повинен якось це зробити, не можу дозволити Кімі так на мене дивитись. Скидаю піжамні штани й починаю розмотувати бинти з пов’язок на ногах. Кімі розглядає в дзеркалі свої зуби. Занурюю руку в ванну і пробую воду.

– Якщо кинеш сюди трохи трав, то на вечерю матимете тушкованого каліку.

– Занадто гаряча? – питає Кімі.

– Так.

Кімі регулює крани та йде з ванної, виштовхуючи візок крізь дверний отвір. Обережно знімаю пов’язку з правої ноги. Шкіра під нею бліда і холодна. Кладу руку на підвернуту частину, на плоть, яка покриває кістку. Недавно я прийняв пігулку вікодину. Цікаво, чи помітить Клер, якщо я візьму ще одну? Пляшечка, мабуть, там, у аптечці. Кімі повертається, несучи один з кухонних стільців. Ставить його поруч зі мною. Знімаю пов’язку з іншої ноги.

– Вона зробила хорошу роботу, – зауважує Кім.

– Лікарка Мюррей? Так, це велике поліпшення, я тепер більш аеродинамічний.

Кімі сміється. Відправляю її на кухню за телефонними довідниками. Коли вона кладе їх біля стільця, підводжу себе так, що сідаю на них. Тоді залажу на стілець і немов падаю/скочуюсь у ванну. Величезна хвиля води вихлюпується з ванни на кахель. Я у ванній. Алілуя. Кімі вимикає воду й витирає ноги рушником. Занурююся.

Пізніше

Клер: Після години варіння я проціджую козо й теж кидаю його у змішувач. Чим довше він там залишатиметься, тим дрібнішим і більш кісткоподібним буде. Чотири години по тому додаю домішки, глину, пігмент. Бежева кашка раптом стає землисто-червоною. Зливаю все у відра й виливаю у чан. Коли повертаюся до будинку – застаю на кухні Кімі, котра готує запіканку з тунця, посипаючи її картопляними чіпсами.

– Ну як? – запитую.

– Дуже добре. Він у вітальні.

Між ванною і вітальнею видніються мокрі сліди Кімі. Генрі спить на дивані з відкритою книгою на грудях. «Вигадки» Борхеса. Він поголився; схиляюся над ним і вдихаю: він пахне свіжістю, його вологе сиве волосся стирчить урізнобіч. Альба у своїй кімнаті, розмовляє з Тедді. На мить мені здається, ніби це я мандрувала у часі, ніби це якийсь безглуздий момент з минулого, відтак опускаю очі на Генрі, на рівну ковдру, й усвідомлюю: я тут і зараз.

Наступного ранку падає дощ. Відчиняю двері студії – дротяні крила чекають на мене, витаючи у вранішньому сіруватому світлі. Вмикаю приймач: звучить Шопен, етюди переливаються, мов хвилі на піску. Надягаю гумові чоботи, бандану, щоби не вимастити волосся, гумовий фартух. Дістаю улюблену червону фарбу та бронзове лекало й декель; розкриваю чан, розкладаю повсть, на яку ставлю папір. Залажу в чан і калатаю темно-червону суспензію, щоби змішати волокна і воду. Все капає. Занурюю лекало і декель у чан та обережно піднімаю, вирівнюю, вода стікає. Нахиляю чан, зливаю воду й на поверхні залишається шар волокна. Забираю декель і притискаю лекало до повсті, легенько ним трясу, і коли забираю його – на повсті залишається папір, тонкий і блискучий. Накриваю його іншим шматком повсті, знову намочую все це і повторю знову: опускаю лекала й декелі вниз, піднімаю, зливаю, кладу. Гублюся, повторюючи це знову і знову; фортепіанна музика витає понад водою, хлюпає і випадає дощем. Коли у мене набирається достатня кількість паперу та повсті, кладу все це під гідравлічній прес. Відтак повертаюсь у дім і їм канапку з шинкою. Генрі читає. Альба у школі.

Після обіду стою перед крилами з пачкою свіжоприготовленого паперу. Збираюсь покрити каркас паперовою мембраною. Папір вологий і темний, уже хоче рватися, але я, наче шкірою, обтягую ним дріт. Скручую папір у сухожилля, зв’язки, що крутяться і починають з’єднуватись. Крила тепер – це крила летючої миші, під поверхнею паперу видніється дріт. Висушую невикористаний папір, нагріваючи його на сталевих листах. Затим починаю рвати його на смуги, на пір’їни. Коли крила висихають – по одному нашиваю їх. Відтак починаю розфарбовувати смуги у чорне, сіре та червоне. Пір’я для страшного ангела, смертоносного птаха.

Тиждень по тому, увечері

Генрі: Клер умовила мене одягнутися й попросила Гомеса віднести мене через задні двері та двір у студію. Усередині горять свічки, здається, сотня свічок, чи й більше. Вони скрізь: на столах і підлозі, на підвіконнях.

Гомес садить мене на диван і вертається у дім. По центру студії до стелі підвішене біле простирадло. Обертаюся, щоб подивитися, чи є проектор, але його немає. Клер одягнена у темну сукню; коли вона рухається кімнатою – її обличчя та руки здаються білими й безтілесними.

– Хочеш кави? – запитує вона мене. Востаннє пив каву ще до лікарні.

– Звичайно, – відповідаю. Вона наливає два горнятка, додає вершки, і приносить мені. Гаряче горнятко звично й добре розташувалось у моїй руці.

– Я приготувала для тебе дещо, – каже Клер.

– Ноги? Я хотів би змогти користуватись ногами.

– Крила, – каже вона, і скидає біле простирадло на долівку. Крила величезні: вони витають у повітрі, коливаються у світлі свічок. Вони темніші, ніж пітьма, загрозливі, але разом з тим сповнені туги, свободи, бажання мчати крізь простір. Відчуття твердого ґрунту під обома ногами, бігу, бігу – наче польоту. Мрії ширяння, польоту, мовби хтось скасував силу тяжіння і зараз я можу безпечно відірватися від землі: такі марення накочуються на мене знову і знову у напівтемній студії. Клер сідає поруч. Відчуваю, що вона дивиться на мене. Крила мовчать, їхні краї подерті. Не можу вимовити й слова. Siehe, ich lebe. Woraus? Weder Kindheit noch Zukunft/ werden weniger… Überzähliges Dasein/ entspringt mir Herzen[61]. – Поцілуй мене, – просить Клер. Повертаюсь до неї, її білого обличчя і темних уст, що немов плавають у темряві, й занурююсь, лечу, я – вільний: понадмірне буття рине з серця мого.

Сни про стопи

Жовтень / листопад 2006 року (Генрі сорок три)

Генрі: Сниться, що я в Ньюбері, проводжу презентацію студентам випускного курсу Колумбійського коледжу[62]. Показую їм інкунабули, перші печатні книжки. Показую їм фрагмент Біблії Гутенберґа, «Гру в шахи» Кекстона, «Євсевій»[63] Жансона. Усе йде добре, студенти ставлять гарні запитання. Копирсаюся у візку, шукаю особливу книжку, яку недавно знайшов у книгосховищі, – ніколи не знав, що вона у нас була. Вона у важкій червоній коробці. На ній немає назви, тільки шифр книжки «Колекція Вінґа f ZX 983.D 453», виштампуваний золотом під емблемою Ньюбері. Ставлю коробку на стіл, викладаю подушечки, а там – мої стопи: рожеві та в ідеальному стані. Вони напрочуд важкі. Коли ставлю їх на подушечки, пальці починають ворушитися, щоби привітатися зі мною, щоб показати, що вони й досі можуть робити це. Починаю розповідати про них, пояснюю важливість моїх стоп для венеційського друку п’ятнадцятого століття. Студенти конспектують. Одна з них, – гарненька блондинка у блискучій блузі без рукавів, розшитій блискітками, – показує на мої ноги, і каже: «Дивіться, вони цілком білі!» І це правда: шкіра стала мертвецько-білою, а стопи – неживими та загниваючими. З сумом подумки зауважую, що завтра їх у першу чергу потрібно відправити спеціалістові зі збереження старовини.

Біжу вві сні. Все чудово. Біжу в північному напрямку вздовж озера, з Оак-Стрит-Біч. Відчуваю, як гупає моє серце, як плавно піднімаються та опускаються мої легені. Рухаюсь уперед. Яке полегшення, – думаю. Боявся, що ніколи не бігатиму знову, але от: біжу. Це чудово.

Але раптом усе змінюється, погіршується. Частини мого тіла відпадають. Спершу відпадає ліва рука. Зупиняюся, піднімаю її з піску, обтрушую, і прикладаю на місце, але вона закріплюється не надто надійно і всього за півмилі відпадає знову. Тож несу її у правій руці, сподіваючись, що коли доберуся додому, то зможу прикріпити її надійніше. Та раптом відпадає правиця, і в мене більше немає рук, щоби підняти ті руки, які я загубив. Утім, продовжую бігти. Це не так уже й погано, не боляче. Невдовзі розумію, що у мене відпав член – упав у праву штанину моїх спортивних штанів і там собі набридливо талапається, схоплений резинкою знизу штанів. Не можу нічого з цим вдіяти, тож не звертаю уваги. Відтак відчуваю, що мої ноги розтріскуються, як тротуар, усередині мого взуття, а потім обидві моїх ноги ламаються у щиколотках; падаю лицем на доріжку. Знаю: якщо лишуся там, інші бігуни затопчуть мене, тому починаю скочуватися. Я скочуюсь і скочуюсь, поки не закочуюсь у озеро. Хвилі накривають мене, і я прокидаюся, задихаючись.

Сниться, що я в балеті. Я – ведуча балерина, у своїй гримерці, обмотана рожевим тюлем Барбари, маминої костюмерки. Барбара – міцний горішок, тому, хоча мої стопи скажено болять, я не скаржуся, коли вона ніжно загортає мої обрубки у довгі рожеві атласні пуанти. Коли вона закінчує, хитаючись, встаю зі стільця і скрикую.

– Не будь скиглієм, – говорить Барбара, але потім змінює гнів на милість і робить мені укол морфіну. Дядько Иш з’являється у дверях гримерки, і ми спішно спускаємося нескінченними закулісними коридорами. Знаю, що мої ступні болять, хоча й не бачу та не відчуваю їх. Ми поспішаємо далі, і раптом я на місці. Дивлячись на сцену, розумію, що це балет Лускунчик, а я – фея Драже. З якоїсь причини це непокоїть мене. Цього я не очікував. Але хтось підштовхує мене, і я шкутильгаю на сцену. І танцюю. Засліплений світлом, танцюю, не думаючи, не знаючи па, в екстазі від болю. Нарешті, ридаючи, падаю на коліна, а публіка підхоплюється й аплодує.

П’ятниця, 3 листопада 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Генрі тримає цибулю, серйозно на мене дивиться і промовляє:

– Це… цибуля.

Киваю.

– Так. Бачила в книжці.

Він піднімає брову.

– Дуже добре. Тепер слухай: щоб почистити цибулю – береш гострий ніж, кладеш цибулину боком на дошку для нарізки, і відрізаєш обидва кінці: отак. Затим чистиш цибулю, отак. Гаразд. Тепер – нарізаєш поперечними смужками. Якщо потрібні кільця цибулі – просто розділяєш кожну смужку, але якщо готуєш суп або соус для спагеті – ріжеш кубиками, отак.

Генрі вирішив навчити мене готувати. Усі кухонні столи і шафки занадто високі для нього в інвалідному кріслі. Ми сидимо за кухонним столом, в оточені мисок, ножів, банок з томатним соусом. Генрі штовхає мені через стіл дошку для нарізки та ніж, і я, вставши, незграбно нарізаю кубиками цибулю. Генрі терпляче спостерігає.

– Добре, добре. Тепер – зелений перець: відрізаєш ножем оце і витягуєш серцевину.

Ми робимо соус марінара, соус песто, лазанью. Наступного дня – печиво зі шматочками шоколаду, брауні, крем-брюле. Альба – мов у раю.

– Ще десерту, – благає вона.

Ми готуємо яйця-пашот і лосося-пашот, домашню піцу. Мушу визнати: це досить цікаво. Проте я нажахана першого ж вечора, коли потрібно приготувати вечерю самостійно. Стою посеред кухні, в оточенні каструль та сковорідок; спаржа переварилася, а я обпеклася, коли витягала з духовки вудильника. Кладу все на тарілки й несу до їдальні, де Генрі й Альба уже сидять на своїх місцях. Генрі підбадьорливо усміхається. Сідаю, Генрі піднімає в повітря склянку молока:

– За нового кухаря!

Альба цокається з ним своєю чашкою, і ми починаємо їсти. Крадькома поглядаю на Генрі: їсть. Скуштувавши, розумію, що все смачно.

– Добре, мамо! – каже Альба, і Генрі киває.

– Це приголомшливо, Клер, – каже він, ми дивимося одне на одного, а я благаю подумки: «Не залишай мене».

Що посієш – те пожнеш

Понеділок, 18 грудня 2006 року / Неділя, 2 січня 1994 року (Генрі сорок три)

Генрі: Прокидаюсь посеред ночі: здається, сонмище комах із гострими, мов бритва, зубами гризуть мої ноги; перш ніж устигаю витрясти з пляшечки вікодин, падаю. Відтак лежу на долівці, скрутившись, але це не наша долівка, це інша долівка, інша ніч. Де я? Від болю мерехтить у очах; тут темно, проте запах щось мені нагадує. Освітлювач для волосся. Піт. Парфуми, такі знайомі… Не може бути…

Хтось піднімається сходами. Чути голоси, ключ відмикає кілька замків (де мені сховатися?), двері відчиняються; повзу долівкою. Увімкнуте світло вибухає у моїй голові, мов фотоспалах, жіночий голос шепоче: «О Боже». Думаю: «Ні, цього не може бути», і двері зачиняються. Чую, як Інґрід каже: «Селіє, ти маєш іти», – проте Селія заперечує. Поки вони стоять по інший бік дверей, сперечаючись, розпачливо розглядаюся, однак виходу немає. Напевне, це квартира Інґрід на Кларк-стрит, де я ніколи не був. Тут усі її речі, що вразило мене: дизайнерське крісло, мармуровий журнальний столик у формі квасолини, закладений журналами мод, потворний помаранчевий диванчик, на якому ми колись… швидко оглядаю кімнату в пошуку якогось одягу, проте єдина тканина у цій кімнаті у стилі мінімалізму – жовто-фіолетовий плед, який аж ніяк не пасує цьому дивану, тож хапаю його, обмотую довкола себе, вилажу на диван. Інґрід знову відчиняє двері. Якийсь час вона мовчки дивиться на мене, а я дивлюся на неї: все, про що я можу думати, це лише: «Інґ, чому ти зробила це з собою?» У моїй пам’яті Інґрід – сліпучий білявий ангел байдужості, якого я зустрів у барі «У Джимбо» на вечірці на честь Дня незалежності у 1988 році; Інґрід Кармайкл була спустошуюча та недоторкана, у блискучих обладунках із багатства, краси і апатії. Інґрід, яка зараз дивиться на мене, – худа, нещасна і виснажена. Вона стоїть, схиливши набік голову, і дивиться на мене з подивом і зневагою. Ми не знаємо, що сказати одне одному. Нарешті Інґрід знімає пальто, кидає його на стілець, і сідає на іншому кінці дивана. На ній шкіряні штани. Вони попискують, коли вона сідає.

– Генрі.

– Інґрід.

– Що ти тут робиш?

– Не знаю. Мені дуже шкода. Я просто, знаєш… – Знизую плечима. Мої ноги настільки болять, що мене майже не хвилює, де я.

– Маєш жахливий вигляд.

– Постійно відчуваю біль.

– Смішно. Я теж.

– Я маю на увазі фізичний біль.

– Чому? – Інґрід байдуже, навіть якщо я раптово спалахну перед її очима. Відкидаю плед і показую свої обрубки.

Вона не сахається, не охає. Не відводить погляд, і коли знову дивиться мені в очі. Розумію, що з усіх людей лише Інґрід прекрасно мене розуміє. Різними шляхами ми прийшли до того ж стану. Вона встає, йде в іншу кімнату, а коли повертається, в її руках старий швейний набір. Відчуваю приплив надії, і ця надія виправдана: Інґрід сідає і відкриває кришку, і як у старі добрі часи, між подушечками для голок і наперстками є повна аптечка.

– Що хочеш? – запитує Інґрід.

– Щось знеболювальне.

Вона бере мішечок із піґулками і пропонує мені асортимент; помічаю трамадол, беру дві таблетки. Ковтаю їх, Інґрід приносить склянку води, щоб запити.

– Ну, – Інґрід проводить своїми довгими червоними нігтями по довгому світлому волоссю. – Звідки ти прийшов?

– З грудня 2006 року. А яке сьогодні число?

Інґрід дивиться на свій годинник.

– Вчора був Новий рік, сьогодні друге січня 1994 року.

О ні. Тільки не це.

– Що сталося? – питає Інґрід.

– Нічого. – Сьогодні Інґрід учинить самогубство. Що мені сказати їй? Як зупинити? А що, коли когось покликати? – Слухай, Інґ, хочу сказати… – Вагаюся. Що їй сказати, щоб не злякати? Яке це має значення тепер? Тепер, коли вона померла? Хоча й сидить поруч.

– Що?

Пітнію.

– Просто… непогано себе. Не… Тобто я знаю, що ти не надто щаслива…

– Ну, і чия то провина?

Її вуста, підведені яскраво-червоною помадою, насупилися. Не відповідаю. Чи моя це провина? Справді не знаю. Інґрід пильно дивиться на мене, наче чекає відповіді. Відводжу погляд убік. Розглядаю плакат Мохой-Надя[64] на протилежній стіні.

– Генрі? – допитується Інґрід. – Чому ти так підло зі мною вчинив?

Знову дивлюся на неї.

– Справді? Я не хотів.

Інґрід хитає головою.

– Тебе не хвилювало, жива я чи померла.

О, Інґрід.

– Ні, мені не однаково. Я не хочу, щоб ти померла.

– Тебе не хвилювало. Ти покинув мене і навіть у лікарні не відвідав.

Інґрід говорить так, ніби слова її душать.

– Твоя сім’я не хотіла, щоб я приходив. Твоя мама сказала мені триматися від тебе подалі.

– Ти мав прийти.

Зітхаю.

– Інґрід, твій лікар сказав, що мені не можна навідувати тебе.

– Я питала. Мені сказали, що ти ні разу не подзвонив.

– Я дзвонив. Мені сказали, що ти не хочеш говорити зі мною, і попросили більше не дзвонити.

Болезаспокійливе починає діяти. Колючий біль у ногах притупляється. Ковзаю руками під плед і прикладаю долоні спершу до шкіри мого лівого обрубка, відтак – правого.

– Я ледь не померла, а ти більше ніколи не розмовляв зі мною.

– Я думав, ти не хотіла зі мною спілкуватися. Звідки мені було знати?

– Ти одружився, мені навіть не подзвонив, а запросив Селію на весілля, щоб дошкулити мені.

Сміюся, нічого не можу з собою вдіяти.

– Інґрід, це Клер запросила Селію. Вони подруги; ніколи не розумів чому. Гадаю, протилежності притягуються. Але в будь-якому разі, з тобою це не пов’язано.

Інґрід мовчить. Під макіяжем проступає бліде обличчя. Покопирсавшись у кишені пальта, вона витягує пачку «Інґліш овалз» і запальничку.

– Відколи ти палиш? – запитую її.

Інґрід ненавиділа паління. Інґрід любила кокс, кристалічний метамфетамін і напої з поетичними назвами. Двома довгими нігтями вона витягує цигарку з пачки і підкурює. Її руки тремтять. Вона робить затяжку, і з її губів звивається дим.

– То як життя без ніг? – запитує мене Інґрід. – Як це трапилося?

– Обмороження. Я відключився у Ґранд-парку в січні.

– Як же ти переміщаєшся?

– Переважно на інвалідному візку.

– Ой, це ж відстій.

– Так, – згоджуюсь. – Правду кажеш.

Якусь мить сидимо в тиші. Інґрід запитує:

– А ти все ще одружений?

– Так.

– Діти?

– Є. Дівчинка.

– О. – Інґрід спирається на спинку крісла, робить затяжку і видуває ніздрями тонку цівку диму. – Якби у мене була дитина.

– Інґ, ти ж ніколи не хотіла дітей.

Вона дивиться на мене, проте не можу зрозуміти як.

– Я завжди хотіла дітей. Але не думала, що ти хотів, тому нічого й не казала.

– У тебе ще можуть бути діти.

Інґрід сміється.

– Справді? Генрі, в мене є діти? У 2006 році у мене буде чоловік, будинок у Віннетці та дві з половиною дитини?

– Не зовсім. – Підсовуюсь на дивані. Біль відступив, але залишилась його оболонка, порожнє місце, де повинен бути біль, але замість нього лише очікування болю.

– «Не зовсім», – перекривлює мене Інґрід. – Як це: «не зовсім»? Як у: «Не зовсім, Інґрід, насправді ти безхатня жебрачка?»

– Ти не безхатня жебрачка.

– Значить, я не безхатня жебрачка. Гаразд, добре. – Інґрід гасить цигарку і закидає ногу на ногу.

Мені завжди подобалися ноги Інґрід. На ній черевички на високих підборах. Напевне, вони з Селією були не вечірці. Інґрід каже:

– Ми кидаємося в крайнощі. Я не заміська мати сімейства і не безпритульна. Давай, Генрі, дай мені ще кілька підказок.

Мовчу. Не хочу грати в цю гру.

– Добре, давай зробимо кілька варіантів. Подивимося… а) Я стриптизерка у конкретно зачуханому клубі на Раш-стрит. Е-е, б) Я у в’язниці, бо зарубала сокирою Селію і згодувала її Малкольму. Ага, значить, так. в) Я живу в Ріо-дель-Соль з інвестиційним банкіром. Як щодо цього, Генрі? Щось із цього звучить тобі знайомо?

– Хто такий Малкольм?

– Доберман Селії.

– Зрозуміло.

Інґрід грається із запальничкою, запалюючи та гасячи її.

– Як щодо г) я мертва? – Здригаюся. – Подобається тобі таке?

– Ні.

– Справді? А мені найбільше подобається. – Інґрід посміхається. Це не приємна посмішка. Радше гримаса. – Мені так сподобалося, що у мене виникла ідея. – Вона встає і йде через кімнату, коридором. Чую, як висуває та засуває шухляду. Коли повертається, одна рука захована поза спиною. Інґрід стоїть переді мною і, кажучи: «Сюрприз!», спрямовує пістолет на мене.

Він не дуже великий, тонкий, чорний і блискучий. Інґрід недбало тримає його біля талії, наче вона на вечірці. Дивлюсь на пістолет. Інґрід каже:

– Я могла би застрелити тебе.

– Так. Могла би, – відказую.

– А тоді себе, – говорить вона.

– І це могло би статися.

– А станеться?

– Я не знаю, Інґрід. Маєш вирішити сама.

– Дурниці, Генрі. Скажи мені, – наказує Інґрід.

– Добре. Ні. Цього не станеться. – Намагаюсь говорити впевнено.

Інґрід посміхається.

– Але що, коли я захочу, щоби сталося саме так?

– Інґрід, віддай мені пістолет.

– Підійди і забери.

– Ти хочеш застрелити мене? – Інґрід хитає головою, усміхаючись.

Злажу з дивана на долівку, тягнучи собою плед, повзу до Інґрід, повільно, через седативну дію болезаспокійливого. Вона відступає, тримаючи пістолет, націлений на мене. Зупиняюсь.

– Давай, Генрі. Хороший песик. Довірливий собачка. – Інґрід клацає запобіжником і ступає до мене два кроки. Напружуюсь. Вона цілиться мені в голову. Відтак регоче і спрямовує дуло пістолета до своєї скроні. – Як щодо цього, Генрі? Усе буде так?

– Ні. – Ні!

Вона насуплюється.

– Ти впевнений, Генрі? – Інґрід переміщує пістолет до своїх грудей. – Так краще? Генрі, голова чи серце?

Інґрід ступає вперед. Я міг би доторкнутися до неї. Міг би схопити її. Інґрід штовхає мене в груди, і я падаю на спину; розпластавшись на долівці, дивлюсь на неї знизу вгору. Інґрід нахиляється і плює мені в лице.

– Ти кохав мене? – запитує, дивлячись на мене зверху вниз.

– Так, – відповідаю їй.

– Брехун, – каже Інґрід і натискає на курок.

Понеділок, 18 грудня 2006 року (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: Прокидаюся посеред ночі, а Генрі немає. Панікую. Сідаю в ліжку. Думки заполонюють можливі варіанти. Його міг переїхати автомобіль, він міг застрягнути у закинутій будівлі, десь на холоді. Чую звук: хтось плаче. Думаю, що це Альба, може, Генрі пішов подивитися, що трапилося з Альбою, тож встаю і йду в її кімнату; вона спить, згорнувшись навколо плюшевого ведмедика і скинувши з ліжка ковдру. Йду на звук коридором, а там, на долівці у вітальні сидить Генрі, обхопивши голову руками.

Стаю на коліна поруч із ним.

– Що сталося? – запитую його.

Генрі піднімає голову; бачу, як у світлі вуличного ліхтаря, що лине з вікна, на його щоках виблискують сльози.

– Інґрід померла, – відказує він.

Обіймаю його.

– Інґрід уже давно мертва, – м’яко промовляю.

Генрі хитає головою.

– Роки, хвилини… однаково, – говорить він. Ми сидимо на долівці у тиші. Нарешті Генрі каже: – Як думаєш, уже ранок?

– Звичайно.

Небо ще темне. Не чути жодної пташки.

– Піднімаймося, – говорить він.

Привожу коляску, допомагаю Генрі сісти у неї й везу його на кухню. Приношу йому халат, Генрі одягається, докладаючи значних зусиль. Він сидить за столом, утупившись у засніжений за вікном двір. Десь віддалік снігоочисник чистить вулицю. Вмикаю світло. Насипаю у фільтр каву, наливаю в кавоварку воду, вмикаю її. Витягую горнята. Відкриваю холодильник, але коли питаю Генрі, що він їстиме, той лише хитає головою. Сідаю за столом навпроти Генрі, він дивиться на мене. Його очі червоні, а волосся стирчить урізнобіч. Його руки сухі, лице – похмуре.

– То була моя провина, – говорить Генрі. – Якби мене там не було…

– Ти міг зупинили її? – запитую.

– Не міг. Я намагався.

– Що вдієш.

Кавоварка побулькує. Генрі проводить руками по обличчю. Відтак продовжує:

– Я завжди питав себе, чому вона не лишила записку.

Саме збираюся спитати, про що він, як помічаю у дверях Альбу. На ній рожева нічна сорочка і зелені капці-мишки. Альба позіхає і мружиться в різкому світлі кухні.

– Привіт, дитинко, – говорить Генрі.

Альба підходить до нього й опирається на підлокітник його інвалідного крісла.

– Добр-р-р-рого ранку, – говорить Альба.

– Насправді не ранок, – відповідаю їй. – Насправді ще ніч.

– Чому ж це ви попіднімалися, якщо ще ніч? – фуркає Альба. – Ви готуєте каву, значить, це ранок.

– О, кава-дорівнює-ранку – це типовий помилковий висновок, – зауважує Генрі. – У твоїй логіці прогалина, мала.

– Що? – запитує Альба. Вона ненавидить помилятися.

– Ти будуєш свій висновок на помилкових даних; тобто ти забула, що твої батьки – кавомани першого порядку і ми можемо встати з ліжка посеред ночі, щоб випити БІЛЬШЕ КАВИ. – Він реве, наче монстр, справді одержимий кавою.

– Я хочу кави, – каже Альба. – Я кавоман. – Вона гарчить Генрі у відповідь. Але він підхоплює її і ставить на ноги. Альба оббігає стіл та обіймає мене руками за плечі.

– Гарчи! – гарчить вона мені у вухо.

Встаю і піднімаю Альбу. Вона тепер така важка.

– Сама гарчи.

Несу її коридором і кидаю на ліжко, вона заливисто сміється. Годинник на тумбочці показує 4:16 ранку.

– Бачиш? – Показую їй. – Тобі ще зарано вставати.

Обов’язково трохи пововтузившись, Альба знову влягається. Повертаюсь на кухню. Генрі налив нам обом каву. Знову сідаю. Тут холодно.

– Клер.

– М-м-м?

– Коли я помру, – Генрі зупиняється, дивиться вбік, робить вдих і починає знову. – Я все впорядковую, знаєш, усі документи, мій заповіт, листи знайомим і дещо для Альби – це все у моєму столі.

Нічого не можу відповісти. Генрі дивиться на мене.

– Коли? – запитую.

Генрі хитає головою.

– Місяці? Тижні? Дні?

– Не знаю, Клер.

Він знає; я знаю, що він знає.

– Ти проглянув некрологи, так? – запитую.

Генрі вагається, а потім киває. Розтуляю рота, щоб запитати знову, та мене охоплює страх.

Години, якщо не дні

П’ятниця, 24 грудня 2006 року (Генрі сорок три, Клер тридцять п’ять)

Генрі: Прокидаюсь рано, так рано, що спальня блакитна від переддосвітнього світла. Лежу в ліжку, слухаю глибоке дихання Клер, слухаю шум випадкового транспорту на Лінкольн-авеню, крякання ворон, звук відключення пічки. Мої ноги болять. Спираюся на подушки й знаходжу на тумбочці пляшку вікодину. Беру дві таблетки і запиваю їх кока-колою, з якої вийшов газ.

Ковзаю під ковдру і повертаюсь на бік. Клер спить обличчям униз, захищаючи голову руками. Її волосся заховане під ковдрою. Без ореолу свого волосся Клер здається меншою. Вона нагадує мені себе маленьку: спить із дитячою простотою. Намагаюсь пригадати, чи бачив Клер-дитину сплячою. Розумію, що ні. Згадую Альбу. Світло змінюється. Клер ворушиться, повертається обличчям до мене, на бік. Вивчаю її лице. У кутиках очей і рота з’явилося кілька ледь помітних ліній, найменший натяк на зміни в обличчі Клер зрілого віку. З гіркотою шкодую про те, що ніколи не побачу лиця Клер, з яким вона продовжуватиме жити без мене, яке ніколи не поцілую, яке належатиме світу, якого я не знатиму, за винятком спогаду про Клер, що зрештою залишився у певному періоді минулого.

Сьогодні тридцять сьома річниця смерті моєї матері. Думав про неї, тужив за нею, кожен день усі ті тридцять сім років; гадаю, мій батько теж не облишав думок про неї. Якби палкі спогади могли воскрешати мертвих, вона би стала нашою Еврідікою, вона би піднялася, як Леді Лазар[65] із впертої смерті, щоб утішити нас. Але всі наші плачі не можуть додати жодної секунди до її життя, жодного удару серця, жодного подиху. Єдине, що могли зробити мої прагнення, – це перенести мене до неї. Що матиме Клер, коли мене не стане? Як можу залишити її?

Чую, як Альба розмовляє у ліжку.

– Гей, – говорить Альба. – Гей, Тедді, ведмедику! Тс-с, пора спати.

Тиша.

– Татку? – Дивлюся, чи прокинулася Клер. Вона досі спить. – Татку!

Обережно повертаюся, обережно вивільняюся з ковдри, спускаю себе на підлогу. Виповзаю з нашої спальні, коридором і повзу до кімнати Альби. Вона хихикає, коли бачить мене. Гарчу, і Альба гладить мене по голові, ніби я собака. Вона сидить у ліжку, посеред усіх своїх м’яких іграшок.

– Посунься, Червона Шапочко.

Альба мерщій відсувається, і я піднімаюся на ліжко. Вона похапцем розставляє деякі іграшки навколо мене. Обіймаю її й відкидаюсь на спинку ліжка. Вона простягає мені блакитного ведмедика Тедді.

– Він хоче маршмелов[66].

– Трохи рано для маршмелов, ведмедику. Як щодо яєць-пашот та грінок?

Альба кривиться. Вона одночасно зморщує рота, брови та носа.

– Тедді не любить яєць, – оголошує вона.

– Тс-с-с. Мама спить…

– Добре, – голосно шепоче Альба. – Тедді хоче блакитне желе. – Чую, як у іншій кімнаті Клер стогне і починає вставати.

– Манну кашу? – Задобрюю Альбу. Вона роздумує. – З коричневим цукром?

– Гаразд.

– Хочеш зробити її? – Зісковзую з ліжка.

– Так. Можна покататися?

Вагаюсь. Мої ноги дуже болять, а Альба стала занадто великою, щоби безболісно проїхатися, втім, тепер не можу відмовити їй ні в чому.

– Звичайно. Сідай. – Я на руках і колінах. Альба залізає мені на спину, і ми їдемо на кухню. Клер сонно стоїть над мийником, спостерігаючи, як кава капає в кавник. Підповзаю до неї і труся головою об її коліна. Вона підхоплює Альбу на руки. Альба весь час регоче як божевільна. Заповзаю на крісло. Клер усміхається й каже:

– Кухарики, що на сніданок?

– Желе! – репетує Альба.

– М-м-м. Яке желе? З кукурудзяними пластівцями?

– Ні-і-і!

– З беконом?

– Фу! – Альба обіймає Клер, тягне її за волосся.

– Ай! Не треба, солоденька. Напевне, це вівсяне желе.

– З манної каші!

– Желе з манної каші, ням-ням. – Клер витягує коричневий цукор, молоко і пакетик манки. Ставить їх на стіл і запитально дивиться на мене. – А тобі? Омлетне желе?

– Якщо ти зготуєш, – дивуюся майстерності Клер, яка рухається кухнею, ніби вона – Бетті Крокер і робила це багато років. Вона впорається без мене, – міркую, спостерігаючи за нею, але знаю, що ні. Дивлюсь, як Альба змішує разом воду і пшеничну крупу, і думаю про неї десятирічну, п’ятнадцятирічну, двадцятирічну. Ще не час. Я ще живий. Я хочу бути тут. Хочу бачити їх, хочу обіймати їх, хочу жити…

– Татко плаче. – Альба нашіптує Клер.

– Це тому, що він мусить їсти моє вариво, – відповідає їй Клер і підморгує мені, і я мушу сміятися.

У новорічну ніч, частина друга

Неділя, 31 грудня 2006 року 19:25 (Клер тридцять п’ять, Генрі сорок три)

Клер: У нас вечірка! Генрі спершу був не в захваті, але зараз, здається, повністю задоволений. Він сидить за кухонним столом і показує Альбі, як вирізати квіти з моркви і редиски. Визнаю, що повелася нечесно: завела про це розмову при Альбі, вона захопилась ідеєю, а Генрі не міг її розчарувати.

– Усе буде чудово, Генрі. Ми запросимо всіх, кого знаємо.

– Усіх? – перепитав він, усміхаючись.

– Всіх, кого захочемо, – виправилась я.

Тож цілими днями прибираю, а Генрі з Альбою випікають печиво (хоча половина тіста потрапляє Альбі до рота, якщо не приглядаємо за нею). Вчора Шаріс пішла зі мною у продуктову крамницю, ми купили соуси для пудингів, чипси, спреди, всілякі види овочів, пиво, вино, шампанське, маленькі кольорові шпажки для закусок, серветки із золотим написом «З Новим роком!», належні до них паперові тарілки і бозна що ще. Тепер увесь дім пахне фрикадельками та ялинкою, що швидко осипається у вітальні. Алісія миє келихи для вина.

Генрі дивиться на мене й промовляє:

– Гей, Клер, шоу скоро починається. Піди, сполоснись у душі.

Глипаю на годинник і розумію, що і справді вже час.

У душ, помити волосся, висушити його, надягти трусики, бюстгальтер, панчохи і чорну шовкову вечірню сукню, підбори, трохи парфумів, легкий мазок помади і останній погляд у дзеркало (немов заціпеніла) і знову на кухню, де Альба, як не дивно, досі чистенька у своєму синьому оксамитовому платті, а Генрі й досі у дірявій червоній фланелевій сорочці та подертих голубих джинсах.

– Ти не перевдягатимешся?

– О, так. Звичайно. Допоможеш мені, га?

Везу його у нашу спальню.

– Що хочеш надягти? – Вихоплюю з шухляди його плавки та шкарпетки.

– Байдуже. Вибери сама. – Генрі тягнеться до дверей спальні та зачиняє їх. – Ходи сюди.

Облишаю пошуки у шафі й дивлюсь на Генрі.

Він ставить інвалідний візок на гальмо й переміщається на ліжко.

– Немає часу, – кажу.

– Точно, саме так. Тому не витрачатимемо час на балачки. – Його голос тихий і переконливий.

Повертаю замок на дверях.

– Знаєш, я щойно одягнулася…

– Тихше. – Він простягає до мене руки, і я м’якшаю, сідаю поруч і в моїй голові спливає непрошене: «Востаннє».

20:05

Генрі: Дзвінок у дверях лунає саме тоді, коли зав’язую краватку. Клер знервовано питає:

– У мене нормальний вигляд?

Так, вона гарна і вишукана. Кажу їй про це. Виходимо зі спальні, коли Альба біжить, щоб відчинити двері, й починає кричати:

– Дідусю! Дідусю! Кім!

Мій батько обтупує свої засніжені черевики й нахиляється, щоб обійняти її. Клер цілує його в обидві щоки. Тато вручає її своє пальто. Альба перехоплює Кімі й веде її, щоб показати новорічну ялинку, перш ніж та скине пальто.

– Привіт, Генрі, – говорить тато, усміхаючись, схиляючись наді мною, і раптом до мене доходить: сьогодні перед моїми очима промайне моє життя.

Ми запросили всіх, хто має для нас значення: тато, Кімі, Алісію, Гомеса, Шаріс, Філіпа, Марка і Шерон з дітьми, Ґрема, Бена, Гелен, Рут, Кендріка і Ненсі з дітьми, Роберто, Кетрін, Ізабель, Мета, Амелію, друзів-художників Клер, моїх друзів з бібліотеки, батьків друзів Альби, галериста Клер, навіть Селію Етлі, за наполяганням Клер… Бракувало лише тих, кого затримало невідворотне: моєї мами, Люсіль, Інґрід… О Боже. Допоможи мені.

20:20

Клер: Гомес і Шаріс влітають, як реактивні винищувачі-камікадзе.

– Агов, Бібліотекарю, лінива твоя голова, ти що, тротуар не розчищаєш?

Генрі ляскає себе по чолу.

– Так і знав, що щось забув!

Гомес кладе господарську валізу, заповнену компакт-дисками Генрі на коліна і йде розчищати доріжки. Шаріс сміється і йде за мною на кухню. Вона дістає величезну пляшку російської горілки і кладе її в морозилку. Ми чуємо Гомесів спів «Let It Snow», коли він прочищає лопатою шлях до будинку.

– Де діти? – запитую Шаріс.

– Ми залишили їх у моєї мами. Це Новий рік; ми подумали, що в бабусі їм буде веселіше. Крім того, знаєш, ми вирішили, що похмілля краще мати без свідків.

Ніколи про це не думала. Так напивалась востаннє ще до зачаття Альби. На кухню вбігає Альба, Шаріс радісно пригортає її до себе.

– Гей, дівчинко! У нас для тебе є різдвяний подарунок!

Альба дивиться на мене.

– Не соромся, розгортай його.

Це невеличкий манікюрний набір, у комплекті з лаком для нігтів. Альба з благоговінням розтуляє рота. Легко підштовхую її ліктем, і вона згадує:

– Спасибі, тітко Шаріс.

– Будь ласка, Альбо.

– Піди, покажи таткові, – кажу їй, і вона біжить у бік вітальні. Виглядаю в коридор і бачу, як Альба збуджено жестикулює біля Генрі, що протягує їй свої пальці, ніби роздумує про хірургічне видалення нігтів.

– Крутий подарунок, – кажу Шаріс.

Вона всміхається.

– То була нав’язлива ідея мого дитинства. Я хотіла бути косметологом, коли виросту.

Сміюся.

– Але ти так і не навчилася, тому стала художницею.

– Я зустріла Гомеса і збагнула, що ніхто ніколи не скине жінконенависницьку буржуазну капіталістичну корпоративну систему управління, роблячи хімічну завивку.

– Але, продаючи витвори мистецтва, ми також не поставимо її на коліна.

– Говори за себе, мала. Ти просто залежна від краси, і все.

– Винна, винна, винна.

Заходимо у їдальню, Шаріс наповнює тарілку.

– То над чим зараз працюєш? – запитую.

– Комп’ютерні віруси як мистецтво.

– О-о-о-о. – «О, ні». – Хіба це законно?

– Та ні. Я просто створюю їх, пишу HTML на полотнах, а тоді в мене буде виставка. Насправді, я не розповсюджую їх у Мережі.

– Але хтось може зробити це.

– Звичайно. – Шаріс лукаво посміхається. – Сподіваюсь, що так воно й буде. Гомес глузує, але деякі з цих маленьких картин можуть спричинити серйозні незручності Всесвітньому банку, Біллу Гейтсу і тим тварюкам, що роблять банкомати.

– Що ж, удачі. Коли ця виставка?

– У травні. Я пришлю тобі листівку.

– Так, коли я отримаю її, то конвертую наші активи у золото і запасуся бутильованою водою.

Шаріс сміється. Приходять Кетрін з Амелією, й ми облишаємо розмови про світову анархію через засоби мистецтва та переходимо до вихваляння наших вечірніх суконь.

20:50

Генрі: Дім заповнений нашими найближчими та найдорожчими, деяких із них після операції я ще не бачив. Лія Джейкобз, галерист Клер, – тактовна та добра, але мені важко витримувати жалість у її погляді. Селія дивує мене, вона підходить прямо до мене й протягує свою руку. Беру її, вона промовляє:

– Прикро бачити тебе в такому стані.

– Маєш чудовий вигляд, – відповідаю, і це справді так. У Селії високо підняте волосся, вбрання на ній яскраво синє.

– Угу, – підтакує Селія своїм казковим тягучим голосом. – Мені більше подобалося, коли ти був поганцем, і я просто ненавиділа твою худу білу личину.

Сміюся.

– Ох, старі добрі часи.

Вона копирсається в сумочці.

– Я знайшла це у речах Інґрід дуже давно. Подумала, що Клер це сподобалося б.

Селія простягає мені світлину. На ній я, ймовірно, десь у 1990-му. У мене довге волосся; я без сорочки, сміюся, стоячи на Оук-Біч-стрит. Чудовий знімок. Не пам’ятаю, коли Інґрід фотографувала мене, але, знов-таки, більша частина часу, проведеного з Інґ, уже стерлася з моєї пам’яті.

– Так, я впевнений, що їй сподобається. Memento mori[67]. – Повертаю їй фотографію.

Селія в’їдливо дивиться на мене.

– Ти не мертвий, Генрі Детембл.

– Я не надто далекий від нього, Селіє.

Селія сміється.

– Якщо потрапиш у пекло раніше за мене, притримай мені місце поруч з Інґрід.

Вона різко обертається і йде шукати Клер.

21:45

Клер: Діти набігалися, поглинули безліч святкової їжі, і тепер сонні, проте вередливі. Проходжу коридором повз Коліна Кендріка й питаю, чи хоче він подрімати; він дуже серйозно відповідає мені, що хотів би залишитися з дорослими. Зворушена ввічливістю та красою цього чотирнадцятирічного юнака, його сором’язливістю зі мною, хоча він знає мене все своє життя. Альба та Надя Кендрік не такі стримані.

– Мамо-о-о, – ниє Альба, – ти казала, що ми підемо спати пізніше!

– Звичайно, та хіба ви не хочете трохи подрімати? Я розбуджу вас ще до опівночі.

– Ні-і-і.

Кендрік слухає цю розмову, я знизую плечима, і він сміється.

– Невгамовний дует. Добре, дівчатка, чому би вам трохи спокійно не погратися в кімнаті Альби?

Вони йдуть, бурмочучи. Втім, ми знаємо, що вже за кілька хвилин вони із задоволенням гратимуться.

– Клер, радий тебе бачити, – каже Кендрік, коли підходить Алісія.

– Гей, Клер. Зверни увагу на тата.

Стежу за поглядом Алісії й усвідомлюю, що наш батько фліртує з Ізабель.

– Хто це?

– О, Боже, – сміюся. – Це Ізабель Берк.

Окреслюю Алісії збіса сексуальні нахили Ізабель. Ми так регочемо, що нам забивається дихання.

– Ідеально, ідеально. Ой. Мовчи, – зрештою промовляє Алісія.

До нас підходить Річард, наш істеричний сміх привернув його увагу.

– Що смішного, bella donnas?

Ми качаємо головами, усе ще сміючись.

– Вони глузують з парувальних ритуалів владної особи свого батька, – відказує Кендрік.

Збентежений, Річард киває і розпитує Алісію про графік її весняних концертів. Вони прямують у бік кухні, обговорюючи Бухарест і Бартока. Кендрік усе ще стоїть поруч зі мною, вичікуючи момент, щоб сказати те, про що я не хочу чути. Шукаю привід, щоби піти, а він кладе руку на моє плече.

– Клер, зажди.

Чекаю.

– Мені шкода… – каже він.

– Все гаразд, Девіде.

Якусь мить дивимося одне на одного. Кендрік хитає головою, намацує цигарки.

– Якщо колись захочеш прийти в лабораторію, я би тобі показав, що роблю для Альби…

Оглядаю вечірку, шукаючи Генрі.

У вітальні Гомес показує Шерон, як танцювати румбу. Здається, усі добре проводять час, але Генрі ніде не видно. Я не бачила його принаймні хвилин сорок п’ять і відчуваю потужне бажання знайти його, щоби переконатися, що з ним усе гаразд, переконатися, що він тут.

– Перепрошую, – кажу Кендріку, який, схоже, хоче продовжувати розмову. – Іншим разом. Коли буде тихіше.

Він киває. З’являється Ненсі Кендрік з Коліном, тому це питання стало неможливо обговорювати в будь-якому разі. Вони починають енергійно дискутувати про хокей на льоду, і я тікаю.

21:48

Генрі: У будинку стало дуже тепло; мені потрібно охолонути, тому сиджу на закритому передньому ґанку. Чую розмову людей у вітальні.

Надворі падає лапатий сніг, швидко покриваючи всі автомобілі та кущі, пом’якшуючи їхні різкі лінії та приглушуючи рух транспорту. Прекрасна ніч. Відчиняю двері між ґанком і вітальнею.

– Гей, Гомесе.

Він підбігає і просовує голову у дверний отвір.

– Так?

– Вийдемо на вулицю.

– Там збіса холодно.

– Ходімо, ніжний пристаркуватий члене міського управління.

Щось у моєму тоні змусило диву статися.

– Добре, добре. Хвилиночку.

Він зникає і вже за кілька хвилин повертається у своєму пальті й приносить моє. Поки намагаюсь одягнутися, він пропонує мені фляжку.

– Та ні, дякую.

– Горілка. Це трохи тебе підбадьорить.

– Не можна зі знеболювальними.

– Авжеж. Як швидко ми забуваємо.

Гомес везе мене через вітальню. На верхній сходинці піднімає мене з крісла й несе на спині, мов дитину, як мавпеня; виходимо з будинку, й холодне повітря огортає, наче екзоскелет. Відчуваю запах алкоголю в поті Гомеса. Десь там за натрієвими випарами сяючого Чикаґо є зорі.

– Товаришу…

– Гм-м?

– Дякую за все. Ти – найкращий.

Не бачу його обличчя, але відчуваю крізь увесь одяг, що Гомес застиг.

– Про що ти?

– Догорає моя свічка до полички, Гомесе. Час сплинув. Гра завершена.

– Коли?

– Скоро.

– Наскільки скоро?

– Не знаю, – брешу. Дуже, дуже скоро. – Хай там як, просто хотів сказати тобі, я знаю, що періодично завдавав клопоту, – (Гомес сміється.) – …але це було класно… – (я замовкаю, бо ледь стримую сльози.) – усе справді було класно… – (і ми стоїмо там, безмовні американські самці, якими є насправді. Наше дихання замерзає хмарками перед нами, всі можливі слова так і лишились несказаними.) Зрештою промовляю: – Ходімо, – і ми йдемо. Коли Гомес м’яко саджає мене у інвалідний візок, на мить обіймає мене, відтак повільно йде, не озираючись.

22:15

Клер: Генрі немає у вітальні, там лиш невеличкий, проте рішуче налаштований гурт людей, що намагаються танцювати різними несподіваними способами під музику гурту «Squirrel Nut Zippers». Шаріс і Мет танцюють щось схоже на ча-ча-ча; Роберто досить майстерно танцює з Кімі, яка рухається плавно, але впевнено у стилі фокстроту. Гомес залишив Шерон заради Кетрін, яка викрикує, коли він розкручує її та сміється, коли він перестає танцювати, щоб підкурити.

Генрі немає й на кухні, яку зайняли Рауль, Джеймс, Лурдес та решта моїх друзів-художників. Вони розважають одне одного розповідями про страшні речі, які галеристи чинили художникам, і навпаки. Лурдес розповідає випадок з Едом Кінгольцом, який зробив кінетичну скульптуру, що пробурила велику дірку в дорогому столі його галериста. Усі по-садистськи регочуть. Киваю пальцем.

– Глядіть, щоб Лія не почула, – дражню їх.

– Де Лія? – викрикує Джеймс. – Б’юся об заклад, що у неї є кілька чудових байок.

Він іде шукати мого арт-дилера, що п’є із Марком коньяк на сходах.

Бен готує собі чай. У нього з собою пакетик із застібкою, заповнений різноманітними смердючими травами, які він ретельно вимірює в ситечко і замочує в кухоль з гарячою водою.

– Ти бачив Генрі? – запитую його.

– Так, я щойно розмовляв з ним. Він на передньому ганку. – Бен дивиться на мене. – Я трохи хвилююсь за нього. Здається, йому дуже сумно. Здається, він… – Бен замовкає, робить жест рукою, що означає, «я можу помилятися». – Він нагадав мені деяких моїх пацієнтів, які вже не планують затриматися тут…

Мені зводить живіт.

– Він дуже пригнічений, відтоді як його стопи…

– Знаю. Але він говорив так, наче сідає на потяг, що за мить від’їжджає. Знаєш, він сказав мені… – Бен стишує голос, який і так завжди доволі тихий, і я ледве чую його. – Він сказав, що любив мене, і подякував мені. Я маю на увазі, що люди, чоловіки, не кажуть таке, якщо вони сподіваються ще довго жити, еге ж? – Очі Бена поплили за скельцями окулярів, і я обнімаю його. Стоїмо так десь хвилину, обіймаю ослаблене Бенове тіло. Довкола розмовляють люди, не звертаючи на нас уваги.

– Я не хочу хвилюватись за когось, – говорить Бен. – Ісусе. П’ючи цю жахливу гидоту, та й узагалі, будучи бісовим страждальцем упродовж п’ятнадцяти років, думаю, я заслужив право, щоб усі, кого знаю, пройшли біля моєї труни і сказали: «Він помер у розквіті сил», або щось на кшталт цього. Розраховую, що там буде Генрі, щоби процитувати Донна: «Смерте, не смій гонорувати, дурна потворо». Це було би чудово.

Сміюся.

– Ну, якщо Генрі не зможе, то прийду я. Я більш-менш імітую Генрі. – Піднімаю одну брову, задираю підборіддя, понижую голос: «На мить заснемо й прокинемось навіки, а смерть сидітиме на кухні в трусах о третій ранку, розгадуючи минулотижневий кросворд». – Бен не може втриматися від сміху.

Цілую його бліду гладку щоку і йду далі.

Генрі сидить на ганку, в темряві, спостерігаючи за снігом. Навряд чи за весь день я визирала у вікно, і тепер розумію, що вже кілька годин падає лапатий сніг. Снігоочисники хрускотять по Лінкольн-авеню, і наші сусіди відкидають сніг зі своїх доріжок. Хоча ґанок закритий, тут холодно.

– Ходи всередину, – промовляю.

Стою поруч із ним, спостерігаючи за собакою, що скаче по снігу на протилежному боці вулиці. Генрі обіймає мене за талію і прихиляє голову до мого стегна.

– Якби можна було зараз зупинити час, – говорить він. Пробігаю пальцями по його волоссю. Воно жорсткіше й більш пружне, ніж колись, коли ще не було сивини. – Клер.

– Генрі.

– Час… – Він замовкає.

– Що?

– Це… Я…

– Боже мій. – Сідаю на канапу, обличчям до Генрі. – Але… ні. Просто… лишись…

Міцно стискаю його руки.

– Це вже трапилося. Зачекай, дай посиджу поруч із тобою.

Він вибирається зі свого крісла на канапу. Ми відкидаємось на холодну тканину. Тремчу в своїй тонкій сукні. У домі люди сміються і танцюють. Генрі обіймає мене, намагаючись зігріти.

– Чому ти не сказав мені? Чому дозволив мені запросити всіх цих людей?

Не хочу злитися, але злюсь.

– Я не хочу, щоб ти залишилась сама після… І я хотів попрощатися з усіма. Було добре, чудовий заключний парад.

Якийсь час лежимо мовчки. Нечутно падає сніг.

– Котра година?

Дивлюся на годинник.

– Минула одинадцята.

О Боже. Генрі хапає ковдру з іншого стільця, огортаємо нею одне одного. Не можу повірити в це. Я знала, що це станеться найближчим часом, мало статися рано чи пізно, але – от воно, а ми просто лежимо і чекаємо.

– О, чому ж ми не можемо щось зробити! – шепочу Генрі в шию.

– Клер… – Руки Генрі обвились навколо мене.

Заплющую очі.

– Зупини це. Не дай цьому відбутися. Зміни це.

– О, Клер. – У Генрі тихий голос. Дивлюсь на нього, а його очі сяють від сліз, що відбиваються на світлі від снігу. Притуляюсь щокою до плеча Генрі. Він пестить моє волосся. Так ми лежимо, дуже довго. Генрі пітніє. Кладу руку на його лице, він увесь горить.

– Котра година?

– Майже опівніч.

– Я боюся. – Переплітаю наші руки, огортаю його ноги моїми. Не можу повірити, що Генрі – такий міцний, мій коханий, це справжнє тіло, яке я щосили притискаю до мого, – може просто зникнути.

– Поцілуй мене!

Цілую Генрі, й раптом лишаюсь одна: під ковдрою, на канапі, на холодному ґанку. І досі падає сніг. У домі стихає музика; чую, як Гомес рахує: «Десять! Дев’ять! Вісім!» і всі приєднуються: «Сім! Шість! П’ять! Чотири! Три! Два! Один! З Новим роком!» Вистрілює пробка з-під шампанського, всі одразу починають теревенити, і раптом хтось промовляє:

– Де Генрі та Клер?

На вулиці хтось запускає петарди. Прикриваю голову руками і чекаю.

Частина 3

Трактат про тугу

Його сорок третій рік. Кінець його короткого часу

Його часу —

Хто бачив безкінечність крізь безліч тріщин

У порожній шкірі речей і помер від цього

А. С. Баєтт. Possession (Одержимість)

Вона повільно йшла слідом, тягнучи час,

Так, наче на шляху були якісь перешкоди;

І крім того, так, наче, подолавши їх,

Вона залишить позаду ходу та полетить

Райнер Марія Рільке

Субота, 27 жовтня 1984 року / понеділок, 1 січня 2007 року (Генрі сорок три, Клер тридцять п’ять)

Генрі: Небо чисте; падаю у високе сухотрав’я, нехай це буде швидко і без різких змін, у той час як намагаюся зберігати тишу, вдалині чути звук вистрілу рушниці; звісно, це не має ніякого стосунку до мене, втім: гучно падаю на землю, дивлюсь на свій живіт, який розверзнувся, наче гранат, суп нутрощів та крові погойдується в чаші мого тіла; це зовсім не боляче, це не може бути правдою, але я можу лише милуватися цією кубічною версією власної середини, (хтось біжить) усе, що я хочу, – це побачити Клер, до того часу (до того часу) як кричу її ім’я Клер, Клер,

і Клер схиляється наді мною, плачучи, і Альба шепоче: тату…

– Кохаю тебе…

– Генрі…

– Завжди…

– О Боже, о Боже…

– Світу достатньо…

– Ні!

– І часу…

– Генрі!

Клер: У вітальні дуже тихо. Усі стоять нерухомо, наче заморожені, пильно дивлячись на нас. Співає Біллі Голідей, тоді хтось вимикає CD-програвач і настає тиша. Сиджу на долівці, тримаючи Генрі. Альба присіла над ним, шепочучи йому в вухо, трясучи його. Шкіра Генрі тепла, його очі розплющені, дивляться повз мене, він важкий у моїх руках, такий важкий, його бліда шкіра розірвана, повсюди червона, розірвана плоть облямовує таємний світ крові. Пригортаю Генрі. У кутику його рота – кров. Витираю її. Десь поблизу вибухають петарди.

Гомес говорить:

– Гадаю, краще викликати поліцію.

Розчинення

П’ятниця, 2 лютого 2007 року (Клер тридцять п’ять)

Клер: Сплю цілий день. Навколо дому пролітають звуки – сміттєвоз у провулку, дощ, постукування дерева у вікно спальні. Сплю. Себто старанно намагаюся спати, бажаючи сну, тримаючи його, відштовхуючи мрії, відмовившись, відмовляючись. Тепер сон – мій коханець, моє безпам’ятство, мій наркотик, моє забуття. Телефон дзвонить і дзвонить. Я відключила автовідповідач, який відповідав голосом Генрі. Обід, ніч, ранок. Усе звелося до цього ліжка, цього безкінечного марення, яке перетворює дні у ще один день, змушує час зупинитися, розтягує і стискає його до безглуздя.

Деколи сон полишає мене, і я вдаю, наче Ета прийшла будити мене до школи. Дихаю повільно і глибоко. Не ворушу очима під повіками, намагаюсь ні про що не думати, і невдовзі Сон, бачачи моє бездоганне його відтворення, приходить, щоб возз’єднатися зі своєю копією.

Інколи прокидаюся і тягнуся до Генрі. Сон стирає усю різницю: тоді і зараз; мертвий і живий. Я поза голодом, поза суєтою, поза турботами. Цього ранку помітила своє лице у дзеркалі ванної. У мене шкіра – наче папір; я худюща, жовта, з темними колами під очима, зі сплутаним волоссям. Я – наче мертва. Нічого не хочу.

Кімі сідає в ногах ліжка. Промовляє:

– Клер? Альба повернулась зі школи… ти їй не дозволиш увійти, привітатися?

Вдаю, що сплю. Маленька рука Альби гладить моє лице. Сльози течуть з моїх очей. Альба щось ставить – свій наплічник? свій футляр для скрипки? – на підлогу, і Кімі проказує: роззуйся, Альбо. Тоді Альба залазить до мене у ліжко. Вона огортає себе моєю рукою, вкладає голову під моє підборіддя. Зітхаю і розплющую очі. Альба вдає, що спить. Вдивляюсь у її густі чорні вії, її широкий рот, бліду шкіру; вона обережно дихає, стискає моє стегно своєю міцною рукою, що пахне стружками олівців, каніфоллю і шампунем. Цілую її в тім’ячко. Альба розплющує очі, і тоді її схожість з Генрі майже перевищує те, що лише можу знести. Кімі піднімається і виходить з кімнати.

Пізніше встаю, приймаю душ, вечеряю, сидячи за столом з Кімі та Альбою. Сідаю за стіл Генрі після того, як Альба йде спати, висуваю шухляди, витягую в’язку листів і починаю читати.

Лист, який потрібно відкрити в разі моєї смерті.

10 грудня 2006 року

Клер, найдорожча моя,

пишучи це, сиджу за своїм столом у віддаленій спальні, дивлячись на твою студію по той бік заднього двору. Він устелений блакитним вечірнім снігом, усе слизьке та затверділе від льоду; дуже спокійно. Це один із тих зимових вечорів, коли холод кожної окремої речі, здається, сповільнює час, наче вузький центр піщаного годинника, крізь який плине час, але повільно, повільно. У мене відчуття, дуже знайоме мені, коли я поза часом, – по-іншому майже ніколи не буває, – наче я піднятий часом, плаваю без зусиль його поверхнею, як плаває товста пані. У мене зринуло раптове бажання, сьогодні увечері, тут, коли я сам у домі (ти зараз на сольному концерті Алісії, в Сент-Луї) написати тобі листа. Я раптом захотів залишити щось на потім. Гадаю, що часу обмаль. Відчуваю, наче всі мої запаси енергії, бажання, тривалості є тонкими, дрібними. Я не відчуваю себе спроможним продовжувати дуже довго. Знаю, що ти знаєш.

Якщо ти це читаєш, то я, мабуть, мертвий. (Кажу «мабуть» – тому, що ніколи не знаєш, як можуть скластися обставини, і просто заявляти про власну смерть, як незаперечний факт, здається нерозумним і зарозумілим.) Щодо цієї моєї смерті – сподіваюсь, вона була простою, ясною і недвозначною. Сподіваюсь, що вона не створила надто багато метушні. Вибач. (Це читається, наче записка самогубця. Дивно.) Але, знаєш: ти знаєш, що якби я міг залишитися, якби міг продовжувати, я би вхопився за кожну мить; якою б вона не була, ця смерть, ти знаєш, що вона прийшла і забрала мене, наче дитину, яку вкрали гобліни.

Клер, хочу сказати тобі знову: я кохаю тебе. Наше кохання було ниткою у лабіринті, сіткою, під канатоходцем, єдиною реальною річчю в моєму дивному житті, якій я завжди міг довіряти. Сьогодні відчуваю, що моє кохання до тебе має більше густини у цьому світі, ніж маю я сам: наче воно може затриматися після мене, оточувати тебе, берегти тебе, тримати тебе.

Ненавиджу думати про твоє чекання. Знаю, що ти чекала мене усе своє життя, завжди не впевнена у тому, скільки триватиме кожний наступний відрізок очікування. Десять хвилин, десять днів. Місяць. Яким непевним чоловіком я був, Клер, – наче моряк, одинокий Одіссей, який бореться з високими хвилями, інколи підступний, інколи – іграшка богів. Будь ласка, Клер. Коли я буду мертвим – припини чекати і будь вільною. Заховай мене глибоко у собі та виходь у світ, живи. Люби світ і себе у ньому, рухайся крізь нього, наче він не пропонує ніякого опору, наче світ – твоя звичайна стихія. Я дав тобі життя з повною відсутністю діяльності. Я не маю на увазі, що ти нічого не робила. Ти створила красу і смисл, своїм мистецтвом, і Альбу, яка є дивовижною, а для мене… для мене ти була усім.

Коли померла моя мама, цим виснажила мого батька повністю. Вона би це зненавиділа. Кожна хвилина його життя відтоді була позначена її відсутністю, кожному вчинку не вистачало розмаху, тому, що там не було її, щоб оцінити. Будучи юним – не розумів цього, але тепер знаю, як відсутність може бути присутньою, наче пошкоджений нерв, наче похмура птаха. Якби мені треба було жити без тебе – знаю, що не зміг би. Але, надіюсь, у мене є цей образ, у якому ти йдеш необтяжена, і твоє волосся виблискує на сонці. Я не бачив цього на власні очі, лише у власній уяві, що створює картини, що завжди хотіла намалювати тебе сяючою; та я сподіваюся, що це видіння здійсниться у будь-якому разі.

Клер, є ще одна річ. Вагався, чи казати тобі про це, адже забобонно боюся, що сказане може стати причиною того, що це не трапиться (знаю: нерозумно), і також тому, що я щойно говорив про те, щоб не чекати, а це може змусити тебе чекати довше, ніж ти будь-коли чекала. Але скажу тобі, на випадок якщо тобі потрібно буде щось, потім.

Минулого літа я сидів у приймальній Кендріка, коли раптом опинився у темному коридорі дому, якого не знаю. Я трохи заплутався у купі калош, і начебто пахло дощем. У кінці коридору побачив ореол світла довкола дверей, тому повільно і тихцем пішов до них і зазирнув усередину. Кімната була біла і яскраво освітлена ранковим сонцем. Біля вікна, спиною до мене, сиділа жінка, одягнена у светр коралового кольору, на спину спадало довге біле волосся. Біля неї на столику стояла чашка чаю. Мабуть, я спричинив якийсь шум, або вона відчула мене позаду… вона обернулася і побачила мене, а я побачив її. Це була ти, Клер. Цією старою жінкою була ти, у майбутньому. Це було так мило, Клер, настільки мило, що неможливо описати: прийти, наче зі смерті, щоби потримати тебе, і побачити роки, присутні на твоєму обличчі. Більше нічого тобі не скажу, щоб ти могла собі уявити це, щоб це для тебе було неочікуваним, коли настане час, а він таки настане. Ми побачимо одне одного знову, Клер. До того часу – живи, цілковито присутньою у цьому світі, такому красивому.

Уже темно, я дуже втомлений. Я кохатиму тебе завжди. Час – це ніщо.

Генрі

Dasien[68]

Субота, 12 липня 2008 року (Клер тридцять сім)

Клер: Шаріс забрала Альбу, Розу, Макса та Джо кататися на роликах у Рейнбо. Тепер їду до неї додому, щоб забрати Альбу; їду ранувато, натомість Шаріс запізнюється. Двері відчиняє обмотаний рушником Гомес.

– Давай, заходь, – каже він, широко відчинивши двері. – Хочеш кави?

– Звісно. – Простую за ним їхньою хаотичною вітальнею на кухню. Сідаю за стіл, усе ще заставлений тарілками після сніданку, і розчищаю місце, щоб обіпертися на лікті. Гомес сновигає кухнею, готуючи каву.

– Давно тебе не бачив.

– Я була зайнята. Альба має всі ці різні заняття, я тільки й воджу її повсюди.

– Малюєш? – Гомес ставить горня з блюдцем переді мною і наливає туди каву. Молоко і цукор уже на столі, тому беру сама.

– Ні.

– О, – Гомес схиляється на кухонну стійку, обхопивши руками горня з кавою. Його волосся темне від води і гладенько зачесане назад. Ніколи не помічала, що він лисіє. – А крім того, що возиш її високість, що ти робиш?

Що я роблю? Чекаю. Думаю. Сиджу на нашому ліжку, тримаючи стару картату сорочку, яка все ще пахне Генрі, глибоко вдихаючи його запах. Йду гуляти о другій годині ночі, коли Альба в безпеці у своєму ліжку; прогулянки мої тривалі, щоб достатньо виснажитися для того, щоби заснути. Розмовляю з Генрі, так, наче він тут, зі мною, наче він міг би бачити моїми очима, думати моїм мозком.

– Небагато.

– Гм-м.

– А ти?

– Ой, знаєш. Керую. Граю суворого главу сім’ї. Як завжди.

– О. – Сьорбаю каву. Зиркаю на годинник над мийником. Він має форму чорного кота: його хвіст смикається туди-сюди, мов маятник, а великі очі переміщаються з часом із кожним посмикуванням, голосно цокаючи. Зараз за чверть дванадцята.

– Хочеш щось поїсти?

Хитаю головою.

– Ні, дякую. – Судячи з тарілок на столі, Гомес і Шаріс їли на сніданок білу мускатну диню, омлет і грінки. Діти їли готовий зерновий сніданок «Лакі чармс» та кільця «Чіріос» і ще щось з арахісовим маслом. Стіл – наче археологічна реконструкція сімейного сніданку в XXІ столітті.

– Ти з кимось зустрічаєшся?

Дивлюсь на Гомеса, який усе ще стоїть, обіпершись на стійку, усе ще тримає горня кави на рівні підборіддя.

– Ні.

– Чому ні?

Не твоя справа, Гомесе.

– Це ніколи не спадало мені на думку.

– Тобі варто про це подумати. – Він ставить горнятко в мийку.

– Чому?

– Тобі потрібне щось нове. Хтось новий. Ти не можеш просто сидіти решту свого життя, чекаючи на появу Генрі.

– Звичайно, можу. Подивись на мене.

Гомес ступає два кроки і стає біля мене. Схиляється до мого вуха.

– Хіба ти ніколи не сумувала за… цим? – Він облизує внутрішню частину мого вуха.

Так, я сумую за цим.

– Відійди від мене, Гомесе, – шиплю до нього, але не відхиляюся. Я прикута до місця ідеєю.

Гомес піднімає моє волосся і цілує шию ззаду.

Ходи до мене! Ходи до мене!

Заплющую очі. Руки піднімають мене з крісла, розстібають сорочку. Язик ковзає моєю шиєю, моїми плечима, сосками. Тягнуся із заплющеними очима й знаходжу махрову тканину, банний рушник, який падає. Генрі. Руки розщіпають мої джинси, стягують їх і кладуть мене на кухонний стіл. Щось металеве падає на підлогу. Їжа і столове срібло, півколо тарілки, шкірка дині під моєю спиною. Мої ноги розсунуті. Язик у моїй піхві. Ооо… Ми на лузі. Літо. Зелена ковдра. Ми щойно поїли, присмак дині все ще у моєму роті. Язик відкриває шлях до вільного простору, вологого та відкритого. Розплющую очі; вдивляюсь у напівпорожню склянку апельсинового соку. Заплющую очі. Міцний, рівномірний поштовх члена Генрі в мені. Так. Я чекала дуже терпляче, Генрі. Я знала, що рано чи пізно ти повернешся. Так. Шкіра до шкіри, руки на грудях, рухи всередину і назад, тягучий ритм, глибше, так, о…

– Генрі…

Усе зупинилось. Голосно цокає годинник. Розплющую очі. Гомес пильно дивиться на мене, скривджений? сердитий? за мить він безвиразний. Захлопуються двері машини у подвір’ї. Сідаю, зістрибую зі столу й біжу у ванну. Гомес кидає мій одяг за мною.

Поки одягаюся, чую, як Шаріс і діти заходять, сміючись у передні двері. Альба гукає: «Мамо?», кричу: «За хвилинку вийду!» Стою у тьмяному світлі ванни з рожевою та чорною плиткою і вдивляюсь на себе у дзеркало. Моє відображення байдуже і бліде. Мию руки й намагаюся розчесати пальцями волосся. Що я кою? Ким дозволила собі стати?

І відповідь приходить, щось на кшталт: тепер Ти мандрівниця.

Субота, 26 липня 2008 року (Клер тридцять сім)

Клер: Альбина винагорода за те, що вона була терплячою, в той час як ми з Шаріс дивилися на мистецтво, – похід у кафе Ед-Дебевік, несправжню закусочну, що веде жваву туристичну торгівлю. Тільки-но заходимо у двері, як з’являється відчуття 1964 року. Гурт «Kinks» грає на повну гучність, і повсюди вивіски:

Якби ви були справді хорошим клієнтом, ви би замовили більше!!!

Будь ласка, замовляючи, говоріть чітко.

Наша кава така добра, що ми самі її п’ємо!

Сьогодні, очевидно, день фігурок тварин з повітряних кульок; пан у блискучому фіолетовому костюмі скручує для Альби таксу, тоді переробляє її на капелюх і розміщує на її голові. Вона крутиться з радощів. Ми з півгодини стоїмо у черзі, проте Альба зовсім не скиглить; вона дивиться, як офіціанти та офіціантки фліртують, та нишком оцінює кулькових тварин інших дітей. Нас нарешті супроводжує до кабінки офіціант, який носить окуляри у товстій роговій оправі і бейджик із написом «Спаз». Ми із Шаріс розгортаємо меню й намагаємося поміж картоплі фрі зі смаком сиру та м’ясного рулету знайти, що ми хочемо з’їсти. Альба лише безперестанку повторює: молочний коктейль.

Коли Спаз з’являється знову, у Альби раптовий напад сором’язливості, і її треба вмовляти, щоб вона сказала йому, що хотіла б молочний коктейль з арахісовим маслом і маленьку порцію картоплі фрі (я сказала їй, що це надто нездорово – нічого не їсти на обід, обмежуючись молочним коктейлем). Шаріс замовляє макарони і сир, а я замовляю сендвіч з беконом, салатом та помідорами. Тільки-но Спаз іде, Шаріс співає: «Альба і Спаз сидять на дереві, ЦІЛУЮТЬСЯ…», і Альба заплющує очі, затуляє руками вуха, та сміється, хитаючи головою. Офіціант із бейджиком, на якому написано «Базз», походжає уздовж буфетної стійки й підспівує пісню Боба Сігера «Old Time Rock & Roll».

– Ненавиджу Боба Сігера, – каже Шаріс. – Ти думаєш, він витратив більше тридцяти секунд, щоб написати ту пісню?

Молочний коктейль прибуває до нас у високій склянці з соломинкою, що згинається у металевому шейкері, який містить коктейль, що не помістився у склянку. Альба піднімається, щоб випити його, стає на пальці, щоб досягти найкращого можливого кута, для того щоб висмоктати молочний коктейль з арахісовим маслом. Її такса-капелюх із повітряної кулі сповзає з лоба, заважає їй зосередитися. Вона зиркає на мене крізь густі чорні вії й підсовує кульковий капелюх угору так, що він прилипає до її голови через статичну електрику.

– Коли тато прийде додому? – запитує вона.

Шаріс видає звук, наче їй випадково потрапила в носа пепсі, і кашляє; товчу її по спині, поки вона не показує рукою, щоб я перестала, тому зупиняюсь.

– Двадцять дев’ятого серпня, – відповідаю Альбі, яка знову сьорбає залишки коктейлю, поки Шаріс докірливо на мене дивиться.

Пізніше їдемо в авто на Лейк-Шор-Драйв; я сиджу за кермом, Шаріс вовтузиться з приймачем, Альба засинає на задньому сидінні. Виводжу авто на Ірвінґ-парк, і Шаріс промовляє:

– Хіба Альба не знає, що Генрі помер?

– Звичайно, знає. Вона його бачила, – нагадую Шаріс.

– Ну, то чому ти їй сказала, що він повернеться у серпні?

– Бо так буде. Він сам сказав мені цю дату.

– О. – Хоча дивлюсь на дорогу, проте відчуваю на собі погляд Шаріс. – Чи це не… трохи дивно?

– Альбі це подобається.

– Тобі також?

– Я ніколи його не бачу. – Намагаюсь утримати у голосі легкість, наче мене не мучить несправедливість цього, наче я не сумую через почуття образи, коли Альба розповідає мені про свої зустрічі з Генрі, навіть коли випитую кожну деталь.

Чому не я, Генрі? Запитую подумки, заїжджаючи в завалений іграшками в’їзд Шаріс і Гомеса. Чому лише Альба? Втім, як і зазвичай, відповіді на це немає. Як завжди, це – лише так, як є. Шаріс цілує мене і виходить з машини, статечно йде до входу, який чарівно відкривається, показавши Гомеса і Розу. Роза підстрибує вверх-вниз, простягнувши щось Шаріс; вона це забирає, говорить їй щось та міцно обіймає. Гомес дивиться на мене і нарешті злегка махає мені рукою. Махаю у відповідь. Він відвертається. Шаріс і Роза зайшли всередину. Двері зачиняються.

Продовжую нерухомо сидіти просто там, на дорозі, Альба спить на задньому сидінні. По газоні, зарослому кульбабами, ходять ворони. Де ти, Генрі? Схиляю голову на кермо. Допоможи мені. Ніхто не відповідає. За хвилину перемикаю передачу, автівка здає назад і рушає до свого тихого дому, який нас чекає.

Субота, 3 вересня 1990 року (Генрі двадцять сім)

Генрі: Ми з Інґрід п’яні й загубили машину. Темно; ми шукали її скрізь, але її ніде немає. Довбаний Лінкольн-парк. Довбаний евакуатор на Лінкольн-парк. Чорт.

Інґрід лютиться. Вона йде попереду мене, й уся її спина, навіть те, як рухаються її стегна, демонструють її злість. Певною мірою це і моя провина. Бісів нічний клуб у Вест-парк. Навіщо комусь відкривати нічний клуб у нещасному, наповненому успішними людьми Лінкольн-парку, в якому не можна залишити машину більше ніж на десять секунд, так щоб евакуатор Лінкольна не відтягнув її у своє лігво, щоб позловтішатися з неї?

– Генрі?

– Що?

– Там знову та маленька дівчинка.

– Яка маленька дівчинка?

– Та, яку ми бачили раніше. – Інґрід зупиняється.

Дивлюсь, куди вона показує. Дівчинка стоїть у дверях квіткової крамниці. Вона одягнена у щось темне, тож усе, що я бачу, – це її біле личко й босі ноги. Мабуть їй сім чи вісім років; занадто мала, щоб ходити самою посеред ночі. Інґрід підходить до дівчинки, у погляді якої не проступає жодних емоцій.

– З тобою все гаразд? – запитує Інґрід у дівчинки. – Ти загубилася?

Дівчинка дивиться на мене і промовляє:

– Я спочатку загубилася, але тепер з’ясувала, де я. Дякую, – додає вона ввічливо.

– Тебе потрібно підвезти додому? Ми би могли тебе підвезти, якби зуміли знайти машину. – Інґрід схиляється над дівчинкою. Її лице, мабуть, за фут від обличчя дівчинки. Коли підходжу до них, то бачу, що дівчинка одягнена у чоловічу вітрівку. Вона їй по кісточки.

– Ні, дякую. Принаймні живу я надто далеко. – У дівчинки довге чорне волосся і приголомшливі темні очі; у жовтому світлі квіткової крамниці вона схожа на вікторіанську дівчинку з сірникової фабрики або Енн Де Квінсі.

– Де твоя мама? – запитує її Інґрід.

– Вона вдома, – відповідає дівчинка. Вона всміхається до мене і промовляє: – Вона не знає, що я тут.

– Ти втекла? – запитую.

– Ні, – каже вона і сміється. – Я шукала свого тата, але думаю, що занадто рано. Я повернусь пізніше. – Вона протискається біля Інґрід, підходить до мене, хапає за піджак і тягне до себе. – Машина по той бік вулиці, – шепоче.

Дивлюся по той бік вулиці: та он же вона – червона «порше» Інґрід.

– Дякую, – починаю, проте дівчинка швидко цілує мене десь біля вуха й біжить тротуаром, ляскаючи ногами по бетону; стою і дивлюся їй услід.

Коли сідаємо в машину, Інґрід принишкла.

– Це дивно, – зрештою, промовляю.

Вона зітхає і говорить:

– Генрі, як для розумної людини, ти іноді буваєш доволі тупим. – Висаджує мене біля моєї квартири, не кажучи більше ні слова.

Неділя, 29 липня 1979 року (Генрі сорок два)

Генрі: Якийсь час у минулому. Сиджу на пляжі Лайтхауз Біч з Альбою. Їй десять. Мені – сорок два. Ми обоє подорожуємо у часі. Теплий вечір, мабуть, липень чи серпень. На мені джинси і біла футболка, які поцупив з розкішного особняка Нос-Еванстон; Альба одягнена у рожеву нічну сорочку, яку стягнула з мотузки для сушіння у якоїсь старої леді. Вона занадто довга для неї, тому ми зав’язали її навколо колін. Люди весь день кидали на нас здивовані погляди. Думаю, ми були не зовсім схожі на пересічного тата і доньку на пляжі. Втім, ми зробили все якнайкраще; ми плавали і будували замок на піску. Ми їли хотдоги і картоплю фрі, куплену в торговця на стоянці. Ми не мали ні ковдри, ні рушників, тому трохи в піску, і трохи вологі, і приємно втомлені, і сидимо, дивлячись, як маленькі діти бігають туди-сюди по хвилях, а великі дурні собаки стрибають за ними. Позаду нас сідає сонце, а ми – вдивляємось у воду.

– Розкажи мені історію, – говорить Альба, спираючись на мене.

Обіймаю її.

– Яку саме?

– Хорошу історію. Історію про тебе і маму, коли вона була маленькою дівчинкою.

– Гм. Добре. Колись давно…

– Коли це було?

– В усі часи відразу. Колись давно і просто зараз.

– І те, й інше?

– Так, завжди, і тоді, і тоді.

– Як таке може бути?

– Ти хочеш, щоб я розповідав цю історію, чи ні?

– Ага…

– Тоді – гаразд. Колись давно твоя мама жила у великому домі біля лугу, а на лузі було місце, що називалося долиною, куди вона зазвичай ходила гратися. І одного ясного дня твоя мама, яка була лише маленькою крихіткою, волосся якої було довше, ніж вона сама, вийшла на галявину, а там був чоловік…

– Без одягу!

– Без жодної ниточки на собі, – погоджуюсь. – А коли твоя мама дала йому пляжний рушник, який вона, на щастя, мала зі собою, і він зміг щось надягнути, незнайомець пояснив їй, що він – мандрівник у часі, і дівчинка чомусь повірила йому…

– Тому що це правда!

– Ну, так, але як вона мала це знати? Отож дівчинка таки повірила йому, і пізніше була достатньо нерозумною, щоб вийти за нього заміж, і ось – ми тут.

Альба стукає мене кулаками у живіт.

– Розказуй правильно, – вимагає вона.

– Ой, як я можу тобі щось розповідати, коли ти мене так б’єш? Фу.

Альба затихає. Потім каже:

– Як так, що ти ніколи не відвідуєш маму в майбутньому?

– Я не знаю, Альбо. Якби міг, я би там був.

Над горизонтом стає темнішою синява, відступає хвиля. Піднімаюсь, пропоную руку Альбі й піднімаю її.

Обтрушуючи пісок із нічної сорочки, вона заточується в мій бік, промовляє: «Ой!» і зникає. Стою на пляжі, тримаючи вологу бавовняну нічну сорочку, вдивляючись у нечіткі сліди Альби в сутінках.

Відродження

Четвер, 4 грудня 2008 року (Клер тридцять сім)

Клер: Холодний яскравий ранок. Відчиняю студію й обстукую з черевиків сніг. Піднімаю жалюзі й підкручую опалення. Вмикаю кавоварку. Стою посеред студії та роззираюся навколо.

Дворічний пил і тиша панують понад усім. Мій креслярський стіл – порожній. Шаблони і рамки акуратно складені, мотки арматурного дроту лежать біля столу незайманими. Фарба та барвники, баночки з пензликами, інструментами, книжки; усе так, як я залишила. Ескізи, прикріплені креслярськими кнопками до стіни, пожовтіли й скрутилися. Відчіплюю їх і кидаю в кошик для сміття.

Сідаю за креслярський стіл і заплющую очі. Вітер стукає гіллям дерев об стіни будинку. Автомобіль хлюпає колесами, пробираючись крізь талий сніг у провулку. Кавоварка шипить і булькає, вихлюпуючи останні краплі кави у горня. Розплющую очі, тремчу і більше натягаю на себе теплий светр.

Прокинувшись цього ранку, відчула потужне бажання прийти сюди. Це було мовби спалах пристрасті: таємне побачення зі своєю старою любов’ю, мистецтвом. Але зараз сиджу тут, чекаючи на… щось… що б до мене прийшло, проте нічого не приходить. Відсовую пласку шухляду й дістаю аркуш паперу кольору індиго. Він важкий і трохи жорсткий, темно-синій і холодний на дотик, наче метал. Кладу його на стіл. Піднімаюсь і вдивляюсь у нього деякий час. Витягую декілька шматків білої пастелі й зважую їх на долоні. Відтак кладу їх і беру горня з кавою. Вдивляюся у вікно на задню частину дому. Якби Генрі був тут, він сидів би за своїм столом, дивився б на мене із вікна над столом. Або грав би з Альбою у скребл, або читав би комікси, чи готував суп на обід. Роблю ковток кави і намагаюсь відчути, як повертається час, намагаюсь стерти різницю між зараз і тоді. Час, дозволь мені зникнути. Тоді те, що ми розділяємо самою нашою присутністю, може з’єднатися.

Стою навпроти аркуша паперу, тримаючи білу пастель. Аркуш широкий, і я починаю посередині, схилившись над ним, хоча знаю, що було би зручніше за мольбертом. Відміряю постать, напівсправжнього розміру: ось верх голови, пах, п’ятка стопи. Обдумую в голові. Малюю дуже швидко, з пам’яті: порожні очі, тут, у центрі голови, довгий ніс, вигин злегка розтуленого рота. Брови вигнуті від подиву: о, це ти. Гостре підборіддя і кругла лінія щелепи, високий лоб і лише позначені вуха. Ось шия і плечі, що плавно переходять у руки, схрещені на грудях, наче для захисту; ось низ грудної клітки, пухкий живіт, повні стегна, злегка зігнуті ноги; стопи спрямовані вниз, наче фігура плаває в повітрі. Точки виміру – мовби зорі на темно-синьому небі паперу; фігура – сузір’я. Позначаю основні точки, й фігура стає тривимірною, мов скляна посудина. Ретельно вимальовую риси, створюю структуру обличчя, заповнюю очі, що дивляться на мене, здивовані раптовим існуванням. Волосся розливається хвилями на папері, невагомо та нерухомо плаває; лінії надають статичному тілу руху. Що ще є у цьому всесвіті, у цьому малюнку? Інші зорі, далеко. Перебираю інструменти і знаходжу голку. Прикріплюю малюнок над вікном і починаю проколювати папір, він повен малесеньких дірочок: кожен прокол голкою стає зіркою, у якійсь іншій безлічі світів. Отримавши галактику, сповнену зорями, виколюю фігуру, яка тепер справді стає сузір’ям, мережею крихітних вогнів. Оцінюю схожість, а вона дивиться у відповідь. Доторкаюсь пальцем її чола та промовляю: «Зникни», – але вона лишиться; зникаю тільки я.

Завжди знову

Четвер, 24 липня 2053 року (Генрі сорок три, Клер вісімдесят два)

Генрі: Опинився у темному коридорі. У кінці коридору – злегка розчинені двері, з отвору яких проливається біле світло. Тут повно калош та плащів. Повільно й тихцем прямую до розчинених дверей, обережно зазираю в кімнату. Ранкове світло наповнює кімнату так, що спершу боляче дивитися, втім, коли мої очі звикають, бачу простий дерев’яний столик біля вікна. За ним, дивлячись у вікно, сидить жінка. Біля її ліктя – чашка чаю. З вікна видніється озеро, хвилі якого розбиваються об берег і відступають назад; це повторення тішить, за кілька хвилин огортає справжнім спокоєм. Жінка надзвичайно спокійна. Щось у ній знайоме. Вона стара; її волосся абсолютно біле, спадає довгим струмком по спині над незначним горбом. На ній светр коралового кольору. Вигин її плечей, непорушність постави промовляють: ось хтось, дуже втомлений, та й сам я дуже втомлений. Переминаюсь з ноги на ногу, й долівка рипить; жінка обертається й помічає мене, її обличчя випромінює радість; я вражений: це ж Клер, стара Клер! вона йде до мене, так повільно; обіймаю її.

Понеділок, 14 липня 2053 року (Клер вісімдесят два)

Клер: Цього ранку все довкола чисте; гроза лишила по собі гілля, розкидане по подвір’ю, зараз вийду та позбираю його; пісок на пляжі оновився і мовби заново вистелений рівною ковдрою з відбитками дощу, лілійники зігнулись та блищать у білому світлі сьомої години ранку. Сідаю за стіл із чашкою чаю; дивлюсь на воду, слухаю. Чекаю.

Сьогоднішній день не вельми відрізняється від усіх попередніх. Встаю удосвіта, надягаю широкі штани і светр, розчісуюсь; готую грінку та чай.

Сідаю і дивлюсь на озеро; роздумую, чи прийде він сьогодні. Цей раз не надто відрізняється від усіх попередніх, коли він ішов, а я чекала. Хіба що тепер у мене є інструкції: я знаю, що рано чи пізно Генрі прийде. Інколи міркую: чи не заважає ця моя готовність, це моє очікування статися диву? Проте у мене немає вибору. Він прийде, а я чекатиму на нього тут.

…він же не міг уже стримать ридання, —

Сльози ллючи, обнімав свою вірну й розумну дружину.

Як мореплавцям жадана земля, що з’явиться врешті

В час, коли добре збудовані сам Посейдон серед моря

Вщент розіб’є кораблі, злим вітром і хвилею гнані,

Й мало хто з тих мореплавців на берег із сивої піни

Випливе з тілом, яке солоний намул роз’їдає,

Й вийде на землю жадану він, радий, що лиха уникнув, —

Радісно так їй було на свого чоловіка дивитись,

Рук вона білих від шиї його не могла відірвати.

З «Одісеї» Гомера [69]

Подяка

Творення книги – це таїна. За цим нудно спостерігати, проте воно дарує найбільше задоволення людині, яка пише. Тому із великою вдячністю та глибокою повагою я хотіла би подякувати кожному, хто допомагав мені писати і друкувати «Дружину мандрівника в часі».

Спасибі Джозефу Регалу за те, що сказав «Так» і за науку в підступних шляхах друкування. Це був вибух. Дякую чудовим людям видавництва «МакАдам/Кейдж», особливо Аніці Стрейтфелд, моєму редактору, за терпеливість, турботу та пильну увагу. Велике задоволення працювати з Дороті Каріко Сміт, Пет Волш, Девідом Пойнтдекстером, Кейт Нітце, Томом Вайтом і Джоном Грей. Також спасибі Мелані Мітчел, Еймі Столл, Таші Рейнолдс. Велике дякую Говарду Сандерсу і Каспіану Деннісу.

Фонд «Регдейл Фаундейшн» підтримав цю книгу численними курсами. Дякую їхньому чудовому колективу, особливо Сільвії Браун, Енн Г’юз, С’юзан Тіллет і Меліссі Мошер. І дякую Художній раді Іллінойсу і платникам податків Іллінойсу, які нагородили мене стипендією за прозу у 2000 році.

Подяка бібліотекарям і колективу, колишньому і теперішньому, бібліотеки Ньюбері: Доктору Полу Гейлу, Барту Сміту і Маргарет Куліс. Без їхньої щедрої допомоги Генрі закінчив би роботою в мережі кафе швидкого приготування «Старбакс». Я б також хотіла подякувати бібліотекарям столу довідок публічної бібліотеки «Еванстон» за їхню терплячу допомогу в різноманітних дивних запитах.

Я вдячна видавництву «Рендом-гаус» за використання цитати і за переклад Р. Л. Вінга вірша Ву Чена. Переклад з’явився в «Ілюстрованій книзі перемін». Також я рада, що змогла включити матеріал з чудової книги А. С. Байята «Володіння».

Дякую виробникам паперу, які терпляче поділилися знаннями: Мерилін Сворд і Андреа Петерсон.

Спасибі Роджеру Карлсону з книгарні «Букменс Аллей» за багаторічні щасливі пошуки книжок і Стіву Кей із крамниці «Вінтаж Вініл» за те, що мають у наявності усе, що я хочу послухати. І дякую Керол Пріето, головному агенту з продажу нерухомості.

Велика подяка друзям, сім’ї та колегам, які читали, критикували і вносили свої знання та досвід: Лін Розен, Дені Раш, Джонель Ніффенеґґер, Ріва Лерер, Лізі Гарр, Роберту Владова, Меліссі Джей Крейг, Стейсі Стерн, Рону Фальзоне, Марсі Генрі, Джозі Кеарнс, Керолайн Престон, Біллу Фредерік, Берт Менко, Патриції Ніффенеґґер, Джоніс Аджі, і членам вищого класу романів міста Айова 2001. Спасибі Полі Кемпбелл за допомогу з французькою мовою.

Особлива подяка Алану Ларсону, невичерпний оптимізм якого давав мені хороший приклад.

Остання і найкраща подяка Крістоферу Шнебергеру: я чекала на тебе, і тепер ти тут.

Примітки

1

І так далі (лат.).

2

Переклад В. Стуса.

3

«Келмскот-прес» – приватна книгодрукарня, заснована англійським поетом і художником Вільямом Моррісом у 1891 році. Використовувала традиційні технології книгодрукування. Видавала дорогоцінні книги малим накладом. «Твори» Чосера – найвідоміша книжка друкарні й одне з найбільших досягнень Морріса.

4

Австрійський живописець і графік.

5

Американський художник-модерніст українського походження.

6

Тайський гострий суп на основі кокосового молока.

7

Популярне тайське карі з м’ясом та картоплею.

8

Шніцель, начинений сиром та шинкою і панірований у сухарях.

9

Американська темношкіра співачка, королева соулу.

10

Відома американська шеф-повар, ведуча кулінарних передач.

11

Художня течія, послідовники якої пропагували повернення до ремісничих народних джерел творчості на противагу індустріалізації.

12

Так (фр.).

13

Корейська страва на основі рису.

14

Швидко! (іт.)

15

Заходь! (фр.)

16

Американський типограф, розробник шрифтів.

17

Вірш у прозі Жорж-П’єра Моріса де Ґерена.

18

Ілюстрована рукописна книга, найвизначніший твір ірландського мистецтва VIII–IX століття.

19

До побачення (фр.).

20

Картина Жоржа Сера, французького художника-неоімпресіоніста.

21

Бейсбольне поле у Чикаґо.

22

На місці злочину (лат.).

23

Не раз (нім.).

24

Дня (фр.).

25

Трюк (фр.).

26

Високоякісний папір, що виготовляється з кори бруссонетії за рецептами Сходу.

27

Дороги із позначками на узбіччях, що вшановують збройні сили США.

28

Це красиво, але це не війна.

29

О, міс Ебшир, сідайте, будь ласка (фр.).

30

Клер, почекайте.

31

Пер. В. Коптілова.

32

Традиційна німецька яєчна локшина.

33

Крем для гоління. Фраза «Не висовуй лікоть сильно із вікна» – із дорожньої реклами цього крему.

34

Французький етнограф, антрополог, культуролог.

35

Звична картина (фр.).

36

Таке життя (фр.).

37

Його недоліки та переваги нерозривні (фр.).

38

Кретин, дурень (фр.).

39

Відносно (фр.).

40

Євангеліє від Луки, 2:19 (пер. І. Огієнка).

41

Влучний постріл (фр.).

42

Популярний район для геїв.

43

Цитата з «Аліси в Країні Чудес» (пер. В. Корнієнко).

44

Цитата з «Аліси в Задзеркаллі» (пер. В. Корнієнко).

45

Цитата з «Аліси в Країні Чудес» (пер. В. Корнієнко).

46

З поезії Ф. Кворлза (1592–1644).

47

Привіт (фр.).

48

Лужний засіб для прочистки каналізаційних труб.

49

Засіб для чищення труб.

50

Одне з допоміжних знарядь для риболовлі.

51

Молодець, донечка (фр.).

52

Прокинувшись на світанку із окриком сторожа, закохані розлучаються після ночі проведеної разом, проклинаючи день, що настав так рано, – така незмінна, як і в пасторелі, тема цього жанру, що називається «альба». Слово «альба» («зоря», «світанок») трапляється на початку твору, і регулярно, як рефрен, у кінці кожної строфи (фр.).

53

Переклад В. Стуса.

54

Святий Боже! (фр.)

55

Перший рядок вірша англійського поета Ендрю Марвела (1621–1678) «Своїй соромливій коханій».

56

Релігійна група, яка колись сповідувала багатоженство.

57

Молода успішна людина, яка веде активний діловий спосіб життя.

58

Настільна гра.

59

Пошліть за лікарем… Що з вами?.. Я дуже порізався. Доведеться звернутись у лікарню. Зніміть пов’язку і покажіть мені. Так, рана глибока (фр.).

60

Із «Дуїнянських елегій» Рільке, переклад М. Бажана.

61

Бачиш, живу я. Чому? Ані роки дитинств, ні майбутнє не меншають…/Понадмірне буття рине з серця мого (з поезій Рільке, пер. М. Бажана).

62

Чиказький коледж, що спеціалізується в галузях мистецтва та ЗМІ.

63

Мається на увазі твір Євсевія Кесарійського «Приготування до Євангелія».

64

Угорський фотограф і художник, засновник Інституту дизайну в Чикаґо.

65

Героїня вірша Сильвії Плат.

66

Кондитерський виріб, що складається переважно з цукру, води, желатину, глюкози, ароматизаторів, збитих у густу піну.

67

Пам’ятай про смерть (лат.).

68

Філософське поняття, приблизний переклад: «існування/буття тут і зараз».

69

Переклад Бориса Тена.