- Саксонські хроніки. Книга 1. Останнє королівство - Бернард Корнвелл

- ДЕЩО ПРО ГЕОГРАФІЧНІ НАЗВИ

- ПРОЛОГ

- ЧАСТИНА ПЕРША

- РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

- РОЗДІЛ ДРУГИЙ

- РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

- РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

- РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

- РОЗДІЛ ШОСТИЙ

- ЧАСТИНА ДРУГА

- РОЗДІЛ СЬОМИЙ

- РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

- РОЗЛІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

- ЧАСТИНА ТРЕТЯ

- РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

- РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

- ІСТОРИЧНА ДОВІДКА

- Подяки

Саксонські хроніки. Книга 1. Останнє королівство - Бернард Корнвелл

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ для всіх українців в 2025 році

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців і Захисників України.

для Джуді, з любов'ю

Світом править доля.

ДЕЩО ПРО ГЕОГРАФІЧНІ НАЗВИ

Правопис географічних назв англосаксонської Англії — річ напрочуд непевна: жодної узгодженості в написанні навіть самої назви країни в ті часи ще не було. Так, Лондон міг зватися Лундонією, Лунденберґом, Лунденною, Луденом, Лундевіком, Лунденчестером або й Лундресом. Не маю сумніву, комусь із читачів будуть ближче до душі якісь інші назви, та в написанні книги я послуговувався правописом, наведеним у «Оксфордському словнику англійських власних назв», — із прив’язкою до часів правління короля Альфреда: з 871 по 899 рік. Та навіть за такого підходу помилок, на жаль, не уникнути. Скажімо, острів Гейлінґ у джерелах за 956 рік згадується то як Гейлінсінґ, то як Геґлінґайґґе. Та й сам я не надто послідовний. Приміром, Англію називаю по-сучасному — «England» замість тогочасного «Englaland», а тодішній Нортумберленд у мене Нортумбрія, аби у когось не склалося хибне враження, буцімто межі стародавнього королівства й сучасного англійського графства збігаються. Отже, нижче наведений список, як і самі назви в ньому, є суто приблизним:

Аббандуна — Абінґтон, графство Беркшир

Аскський пагорок — Ешдаун, графство Беркшир

Батум — Бат, графство Ейвон

Басенґас — Бейсінґ, графство Гемпшир

Беббанбурґ — Бамбурзький замок, графство Нортумберленд

Бемфлеот — Бенфліт, графство Ессекс

Бердастополь — Барнстейбл, графство Девон

Беревік — Бервік-на-Твіді, графство Нортумберленд

Беррокшир — графство Беркшир

Блаланд — Північна Африка

Вергам — Веарем, графство Дорсет

Вігт — о. Вайт

Війр — р. Вір

Вілтун — Вілтон, графство Вілшир

Вілтуншир — Вілшир

Вінбурнан — Вімборн-Мінстер, графство Дорсет

Вінтанчестер — Вінчестер, графство Гемпшир

Гайтабу — Гейдебю, торгове місто на півдні Данії

Гаманфунта — Гавант, графство Гемпшир

Гамптоншир — Гемпшир

Гамтун — Саутгемптон, графство Гемпшир

Гейлінсіґ — о. Гейлінґ, графство Гемпшир

Грепандун — Рептон, графство Дербішир

Ґеваск — затока Вош

Ґеґнсбер — Ґейнсборо, графство Лінкольншир

Ґлевечестр — Ґлучестер, графство Ґлучестершир

Ґрантачестер — Кембридж, графство Кембриджшир

Далріада — Західна Шотландія

Дефнашир — графство Девоншир

Деорабі — Дербі, графство Дербішир

Джуруум — Джарров, графство Дарем

Дік — Дісс, графство Норфолк

Дангольм — Дарем, графство Дарем

Еофервік — Йорк (данською — Йорвік)

Екзанчестер — Ексетер, графство Девон

Кантуктон — Кеннігтон, графство Сомерсет

Кенет — р. Кеннет

Кетрегт — Кеттерік, графство Йоркшир

Кінвіт — форт Кінвіт, біля с. Кеннінгтон, графство Сомерсет

Корнвалум — графство Корнволл

Контварабург — Кентербері, графство Кент

Крідьянтон — Кредінтон, графство Девон

Ледечестр — Лестер, графство Лестершир

Ліндісфарена — о. Ліндісфарн (Святий острів), графство Нортумберленд

Лунден — Лондон

Меретон — Мартен, графство Вітшир

Меслах — Метлок, графство Дербішир

Педредан — р. Парретт

Піктланд — Східна Шотландія

Пул — затока Пул, графство Дорсет

Редінґум — Редінґ, графство Беркшир

Сеферн — р. Северн

Сіппангем — Чіппенгем, графство Вілшир

Сірренсістр — Чиренчестер, графство Ґлостершир

Снотенґем — Ноттінгем, графство Ноттінґемшир

Солент — протока Солент

Стреоншелл — Стренселл, графство Йоркшир

Суморсат — графство Сомерсет

Сут-Саксія — Сассекс

Сюннінґтвейт — Свінітвейт, графство Йоркшир

Твід — р. Твід

Твіфірд — Тівертон, графство Девон

Темс — р. Темза

Тін — р. Тайн

Торнсета — Дорсет

Тренте — р. Трент

Уїск — р. Екс

Фромтун — Фремптон-на-Северні, графство Ґлостершир

Шірбурнан — Шерборн, графство Дорсет

ПРОЛОГ

Королівство Нортумбрія, 866-867 рр.

Я — Утред, син Утреда, котрий був сином Утреда, чийого батька також звали Утредом. У батькового писаря, ченця Беокки, я записаний як Ухтред. Якби батько вмів читати й писати, то, напевне, сказав би йому, як правильно. А от я грамоту знаю і часом дістаю зі скрині стародавні сувої. У тих рукописах моє ім’я зустрічається і як Утред, і Ухтред, і навіть Уґхтред і Уутред. Ці письмена — грамоти, у яких сказано, що Утред, син Утреда, є єдиним законним володарем земель з горами і ярами, дубовими і ясеневими лісами, болотами й морем. Той край сниться мені досі — оточений бурхливим морем, він розкинувся під вітристим небом. У тих снах я знаю напевне, що настане той день, коли я відберу цю землю в того, хто забрав її в мене.

Я олдермен, хоч і називаю себе ярлом, що, власне, одне й те ж. Ветхі сувої слугують беззаперечним доказом мого права на володіння тією землею. Закон гласить, що вона моя, а закон, як відомо, — це те, що відрізняє людей Божих від диких звірів: От тільки повернути батьківщину мені він не поможе, адже закликає йти на поступки. Закон вважає, що гроші здатні відшкодувати всі втрати, а понад усе він боїться кровної помсти. Але я Утред, син Утреда, і це буде оповідь про помсту, про те, як я відібрав у ворога те, що належить мені за законом. А ще вона — про жінку та її батька, короля.

Колись він був моїм королем, і всім, що маю, я завдячую саме йому. Харч, який я їм, палац, у якому живу, і зброя мого війська — все дісталося мені від Альфреда, мого короля, котрий ненавидів мене.

Та історія ця починається задовго до моєї зустрічі з Альфредом — із того дня як я, дев’ятирічний, уперше побачив данів. Сталося це у 866 році, і звали мене тоді зовсім не Утредом, а Осбертом, бо був я молодшим сином свого батька, а зватися Утредом мав право лише старший. Високий і статний, мій сімнадцятирічний брат успадкував нашу родову русявість і батьків суворий лик.

У день, коли я вперше побачив данів, ми їхали узбережжям на соколине полювання: батько, його брат, мій брат, я і з десяток служників. Була осінь. Прибережні скелі кишіли життям, що повилазило погрітися останнім теплом. Галасуючи, в небі ширяла ціла зграя птахів. Було їх забагато, тож ми вирішили не спускати соколів. Доїхали до коси, що відділяла наші землі від святого острова Ліндісфарена. Пригадую, як довго я дивився на напівзруйновані мури абатства. Ще задовго до мого народження його пограбували дани, і хоч невдовзі потому туди повернулись ченці, монастир так і не відновив слави.

А ще той день я запам’ятав як напрочуд гарний, і, либонь, так і було насправді. Можливо, тоді трошки дощило, але мені чомусь так не здається. В моїх спогадах той день закарбувався як ясний і сонячний. Море було спокійне, хвилі невисокі. Довкола панувала ідилія. Зачувши крики птахів, моя соколиця міцніше вчепилася кігтями мені в руку і тривожно закрутила головою. З фортеці ми виїхали до полудня і рушили на північ. Хоч і взяли з собою соколів, та полювати не збиралися — батько більше хотів подумати на самоті.

Цими землями правив наш рід. Мій батько, олдермен Утред, був володарем усього, що пролягає на південь від Твіду і на північ від Тіну. Однак у Нортумбрії над нами також був король, котрого звали, як і мене, Осберт. Він мешкав на південь від нас, на півночі бував зрідка і загалом у наше життя не втручався. Втім, віднедавна його трону захотів чоловік на ймення Елла — олдермен із гір на захід від Еофервіка. Він зібрав військо проти Осберта і надіслав батькові дари, щоб заохотити стати на його бік. Зараз мені зрозуміло, що тоді доля повстанця цілковито перебувала в батькових руках. Я ж бажав, аби він підтримав законного короля Осберта, позаяк того звали як і мене, а ще — бо у дев’ять років я сліпо вірив, що чоловік на ім’я Осберт мусить бути шляхетним, мужнім і добрим. У дійсності ж наш монарх був дурнем і боягузом, проте він правив нашим королівством, і батько не бажав виступати проти нього. От тільки Осберт, на відміну від Елли, не виявив поваги і не надіслав йому дарів. Саме це й непокоїло батька. Будь-якої миті ми могли зібрати армію зі ста п’ятдесяти добре озброєних чоловіків, а вже за місяць збільшити її до чотирьохсот; а отже, той, хто здобуде нашу підтримку, гарантовано стане королем, за що завдячуватиме тільки нам.

Або ж так ми вважали.

А тоді я побачив їх.

Три кораблі.

У моїх спогадах вони ніби виринули з-за пелени туману, і, може, так воно й було, та пам’ять — річ ненадійна, бо ж той день я пам’ятаю як ясний і безхмарний, тож навряд би там звідкись узявся туман. Хай там як, а в моїх спогадах кораблі неначе виринули з нізвідки, прямуючи до нас із півдня.

Гарніших суден я зроду не бачив. Як невагомі, вони неслися на веслах спокійною гладдю океану. Високо здіймалися їхні носи і корми, прикрашені золотими головами зміїв та драконів. У ту мить мені здалося, ніби кораблі витанцьовують на воді, мов на срібних крилах несуться на двох рядах весел, що раз но раз зблискують над водою, розсипаючи навсібіч снопи сонячних зайчиків. Ось вони знову занурились, і драконоголові човни просунулися ще вперед. Я дивився на все це як зачарований.

— Бісове сім’я! — вигукнув батько і, хоч добрим християнином ніколи не був, усе одно перехрестився.

— Побий їх грім, — додав мій дядько Ельфрік, худий, смаглявий і страшенно потаємний чолов’яга.

Три кораблі прямували на північ, їхні прямокутні вітрила майоріли на довгих реях, та щойно ми повернули на південь і піщаним берегом рушили в бік дому, і гриви наших коней, неначе ті стяги, затріпотіли на вітрі, і соколи тривожно заквилили, — кораблі попливли за нами. Минувши кам'янисті виступи, ми звернули на рівнину і звідти помчали вздовж берега до своєї фортеці — Беббанбурґа.

Давним-давно нашими землями правила королева Бебба, на чию честь і було названо мою домівку. Кращого місця на землі я не знаю. Наша твердиня стоїть на вершечку високої скелі, що випинається в море. Об східний її бік б’ються пінисті хвилі, лишаючи між фортом і сушею безліч невеличких озерець морської води. Дістатись до Беббанбурґа можна тільки з півдня, кам’янистою дорогою, що охороняється великою дерев’яною баштою на вершині валу — Нижньою брамою. Промчавши на замилених конях крізь ворота, минувши житницю, кузню, стайні й криті соломою дерев’яні хатки, ми виїхали до .Верхньої брами, що захищає вершину скелі, оточену дерев’яним бастіоном навколо батькового палацу. Злізши з коней, ми передали їх і соколів рабам, а самі помчали до східного укріплення, звідки відкривається вид на море.

Данські кораблі наблизились до островів, де гніздяться тупики, а взимку збираються тюлені. Стривожена стукотом копит, на бастіон до нас вибігла моя мачуха.

— Пекло розверзлося, — привітав її батько.

— Господь і його святі захистять нас, — перехрестившись, промовила Ґіта.

Своєї матері я не знав. Вона була другою дружиною мого батька і, як і перша, померла під час пологів, тому хоч ми з братом, котрий насправді був мені братом лише наполовину, не мали справжньої матері, та за неї вважали Ґіту. Ця жінка завжди ставилась до мене прихильно й була значно добріша за батька, котрий дітей відверто недолюблював. Ґіта мріяла, щоб я став ченцем. За її словами, наші володіння однаково перейдуть братові, котрому судилося стати воїном, щоб оберігати їх, тож я мушу знайти в житті іншу стежину. Вона подарувала батькові двох синів і доньку, жодне з котрих не прожило більше року.

Кораблі наближались. Здавалося, вони хочуть оглянути Беббанбурґ ізблизька. Однак це нас зовсім не лякало, адже твердь наша вважалась неприступною, тож дани можуть дивитися собі скільки забажають. Найближчий корабель мав два ряди по дванадцять весел. Коли він наблизився до берега на сто кроків, із борту вискочив чоловік з довжелезним білявим волоссям і побіг рядом весел. Ступаючи по древках, він ніби танцював якийсь химерний танок — ще й робив це у кольчузі й з мечем у руці. Всі ми молилися, щоб він упав у воду, але, ясна річ, цього не сталося. Дійшовши до останнього весла, чужинець крутнувся і побіг назад.

— На тому тижні цей корабель торгував у гирлі Ті-ну, — сказав батьків брат Ельфрік.

— Звідки знаєш?

— Сам бачив, — відповів він. — Упізнаю його ніс. Бачиш, на шпангоуті пояс світліший? — сплюнув. — От тільки тоді він був без драконової голови.

— Коли торгують, дани знімають голови з човнів, — промовив батько. — Що вони купували?

— Міняли шкури на сіль і в’ялену рибу. Казали, що вони купці з Гайтабу.

— А зараз купці захотіли воювати, — сказав батько.

Дани дійсно викликали нас на бій, грюкочучи мечами і списами по своїх розмальованих щитах, однак проти Беббанбурґа могли мало що вдіяти — як і ми проти них. Втім, батько однаково наказав підняти свій стяг із вишкіреною вовчою головою. Це було батькове бойове знамено. Щоправда, оскільки вітер не дув зовсім, штандарт безвольно повис на флагштоку, втративши свій загрозливий вигляд. Дани тим часом, стомившись дражнити нас, посідали на весла і відпливли на південь.

— Треба молитися, — озвалась мачуха.

Ґіта була набагато молодша за батька. Приземкувата, повненька, з кучмою русявого волосся, вона мала неабияку пошану до святого Кутберта, котрий умів творити чудеса. У церкві біля нашого палацу зберігався гребінець зі слонової кістки, яким, за легендою, святий старець розчісував бороду. Хтозна, може, так воно й було насправді.

— Треба діяти, — гаркнув батько. Відвернувшись від бійниць, він звернувся до мого брата: — Візьми десяток людей і відправляйтесь на південь. Слідкуйте за поганами, але не більше. Затямив? Якщо вони висадяться на моїй землі, я хочу знати, де саме.

— Так, батьку.

— До бою не ставайте, — наказав батько. — Поспостерігайте за ними і вертайте Додому до смерку.

І він відправив ще шістьох своїх людей підіймати народ. Кожен вільний чоловік ніс військову повинність, тому батько вирішив зібрати армію: до завтрашнього вечора сподівався мати вже двісті осіб війська. Котрісь будуть озброєні сокирами, списами і серпами, тоді як його власні слуги, що жили з нами у Беббанбурзі, отримають мечі й важкі щити.

— Дани не битимуться, якщо будуть у меншості, — пояснив він мені того вечора. — Вони як ті боягузливі собаки: мають хоробрість лише у великій зграї.

Смеркало, а брат досі не повернувся. Однак цим ніхто особливо не непокоївся, бо ж Утред був здібним парубком, хай інколи й міг чинити безрозсудно. Ніхто не мав сумніву, що він от-от вернеться, тож батько наказав запалити на вершечку Верхньої брами смолоскип, щоб Утред відшукав шлях додому.

Хоч ми й були переконані, що в Беббанбурзі нам нічого не загрожує, адже фортеця ще ніколи не падала під ворожою облогою, батька з дядьком усе одно непокоїло повернення данів у Нортумбрію.

— Їм потрібна провізія, вони голодні, — наполягав батько. — Висадяться, вкрадуть кілька корів та й попливуть собі додому.

Мені згадалися дядькові слова про те, що в гирлі Тіну дани вимінювали шкури на в’ялену рибу. З якого б то дива вони голодували? Проте на це я йому нічого не відповів. Зрештою, мені було всього дев’ять, і що я міг знати про данів?

Я знав, що вони бридкі дикуни і язичники. Знав, що за кілька поколінь до мого народження їхні кораблі вже нападали на наші береги. Знав я й те, що отець Беокка, батьків писар і наш приходський священник, щонеділі молився Богу, аби той уберіг нас від норманського розбою, однак молитов його я не розумів. Від мого народження на нашу землю не ступала нога дана, але свого часу батько навоювався з ними, і того вечора, поки ми чекали на повернення брата, він знову згадав про своїх давніх ворогів. Розповів, що прийшли вони з північних земель, де панує вічна мерзлота, що поклоняються вони старим богам — тим самим, яким тоді, коли до нас ще не прийшло благословенне світло Христове, молились і ми. Коли вони вперше прийшли в Нортумбрію, небо на півночі заполонили вогнедишні дракони, по скелях захлестали велетенські блискавиці, а море під їхніми човнами закипіло.

— Їх послав Господь, — покірно мовила Ґіта. — Це покарання нам.

— Покарання за що? — люто огризнувся батько.

— За наші гріхи, — хрестячись, відповіла мачуха.

— Та які там «наші гріхи»! — гаркнув батько. — Вони тут, бо хочуть їсти.

Гітина побожність його дратувала, а ще він усіляко відмовлявся покинути свій шт.андарт із вовчою головою, котрий означав, що наш рід тягнеться від Водена — древнього сакського бога війни. Наш коваль Ельдвульф розповідав мені, що вовк є одним із трьох улюблених Во-денових звірів, інші два — орел і крук. Мачуха хотіла, щоб на нашому прапорі був хрест, однак батько страшенно пишався своїм родом, хоч про Водена майже й не говорив. Навіть у дев’ять років я розумів, що доброму християнинові не гоже пишатися покровительством поганського ідола, та мені все одно страшенно подобалося усвідомлювати, що я є спадкоємцем богів. Ельдвульф нерідко розповідав мені про те, як Воден нагородив наш народ, давши йому в дар цю землю, що зветься Англією; як він запустив списа так сильно, що той облетів аж навколо місяця; як його щит може затемнити ясне літнє небо і як одним змахом свого велетенського меча він може зжати всю пшеницю на світі. Мені подобалися ті оповідки, куди цікавіші за мачушині казки про дива святого Кутберта. Через них мені здавалося, що християни не вміють нічого, крім як вічно плакатися. Воденів же народ плаксивим ніколи не був.

Ми сиділи в замку. Це був — і досі є — величезний дерев’яний палац із товстим дахом і міцними опорами. На його помості стояла арфа, посередині зали — вогнище, яке щоденно підтримував десяток рабів, що притягували сюди дрова на зиму аж із лісу. За літо у дворі збиралося стільки дрів, що купа сягала вище за церкву. По краях зали палацу були дерев’яні помости, вмощені трамбованою землею і встелені вовняними килимами. Там ми й жили, над усіма вітрами і протягами. Собаки ночували на встеленому соломою першому поверсі, де на чотири найголовніші свята року ми влаштовували, бенкет для черні.

Того вечора ніхто не бенкетував. Повечерявши хлібом із сиром та елем, батько продовжував чекати на повернення мого брата, вголос дивуючись, чому данам знову не сидиться вдома.

— Зазвичай їх цікавлять лише харчі й коштовності, — розповів він мені. — Однак подекуди вони загарбують собі й землю.

— Невже їм захотілося нашої землі? — спитався я.

— Їм хочеться всякої землі, — відрубав він. Батька завжди дратували мої питання, але оскільки того вечора він переживав, то продовжив: — їхня земля вся вкрита скелями і кригою, а ще їм не дають спокою велетні.

Мені захотілося почути більше про велетнів, але батько впав у мовчазну задуму.

— Наші пращури, — провадив він перегодом, — прийшли на цю землю і забрали її собі. Ми не віддамо те, що лишили нам у спадок предки. Вони прибули з-за моря, вони тут бились, будували житло, тут вони й поховані. Це наша земля, скроплена нашою кров’ю, скріплена нашими кістьми, і належить вона нам.

Він сердився, та нічого незвичного в тому не було. Окинув мене насупленим поглядом, немов міркуючи, чи стане мені сил утримати Нортумбрію, яку наші пращури здобули мечем, списом і власною кров’ю.

Зрештою ми поснули — принаймні я. Гадаю, батько всю ніч провів на мурі, повернувшись до палацу лиш удосвіта. Якраз тоді мене розбудив ріг на Верхній брамі, і я вийшов з покоїв на перше ранкове світло. На траві лежала роса, у небі ширяв орел, на звук сурми з палацу повибігали батькові хорти. Забачивши батька, що біг від Нижньої брами, я помчав за ним на мур. де вже зібрався народ.

З півдня до фортеці наближались вершники. Їх було з дюжину. Копита їхніх коней виблискували від роси. Попереду йшов братів плямистий жеребець із лютими очима й особливою ходою. Поглянувши, як широко він ступає, усі тут же його впізнали. Однак верхи сидів не Утред. Чоловік у сідлі мав довге волосся золотистого кольору, що розвівалось на вітрі. Він був у кольчузі, на поясі висів меч у піхвах, на спині — сокира. Я одразу ж упізнав того дивака, що днем раніше витанцьовував на веслах. Його супутники були закутані в шкури. Наблизившись до форту, ватажок наказав їм спинитися і далі поїхав сам. Хоч ніхто на мурі не мав зарядженого лука, він став на відстані пострілу й підняв голову. Окинувши нас смішкуватим поглядом, недбало вклонився, кинув щось на землю, розвернув коня і помчав назад у супроводі своєї ватаги.

Те, що він залишив на землі, виявилось відтятою головою мого брата. Коли її принесли батьку, він довго дивився на неї не відриваючи очей. Не ридав, не побивався, навіть не супився — лише довго дивився на голову свого старшого сина. Відтак перевів погляд на мене.

— Відсьогодні ти — Утред, — промовив зрештою.

Так я отримав своє ім’я.

Отець Беокка наполіг на моєму повторному хрещенні — щоб Господь упізнав мене, коли я постану перед брамою раю як Утред. Мені того зовсім не хотілося, але так прагнула і Ґіта, а її втіха турбувала батька куди більше, ніж моя, тож у церкву занесли барило й набрали в нього морської води. Отець Беокка поставив мене в нього і полив водою мені на волосся.

— Прийми раба свого Утреда до лику святих і янголів своїх найосяйніших, — прочитав він. Єдине ж, чого хотілось мені, — це щоб у святих і янголів було не так холодно.

Після хрещення Ґіта розридалась наді мною — хоч і не розумію чому. Краще б побивалася за моїм братом.

Пізніше ми довідались, як він загинув. Три кораблі припливли в гирло річки Алн, до рибальського селища. Селяни завбачливо покинули свої домівки, однак кілька чоловік сховалося в ліску на узвишші. Вони й розповіли нам, що, прибувши вже в сутінках, мій брат побачив, як вікінги палять хати. Коли дани вдавались до грабунку, їх кликали вікінгами, коли ж просто торгували — данами або поганами. У той день вони чинили розбій і грабунок, того й були вікінгами. В селі їх виявилось зовсім мало, тож, припустивши, що решта залишилась на кораблях, брат вирішив розібратися з загарбниками на місці. Ясна річ, він потрапив у пастку. Помітивши його наближення здаля, дани сховали на півночі села команду цілого корабля. Сорок чоловік оточили брата з його вершниками і перерізали геть усіх. Хоч батько й запевняв нас, що його старший син загинув швидко, він казав це, лише аби втішити нас, адже було ясно, що той прожив достатньо довго, щоб дани зрозуміли, ким він є, — інакше для чого ще вони привезли його голову до стін Беббанбурґа? Хоч рибалки й запевняли, що намагалися відмовити брата, я їхнім словам не дуже вірив: такі речі зазвичай кажуть, аби уникнути звинувачень у трагедії. Хай там як, а мій брат загинув, а дани забрали собі тринадцять добрих мечів, тринадцять швидких коней, його кольчугу, шолом і моє старе ім’я.

Як виявилось, на цьому був далеко не кінець. Прибуття трьох кораблів нікого не здивувало, проте вже за тиждень по братовій смерті ми довідалися про цілий данський флот, що різними річками приплив до Еофервіка і захопив його на День всіх святих. Від цієї новини Ґіта впала у розпач, бо це означало лише одне: Бог нас покинув. Втім, були й хороші новини. Мій тезко король Осберт уклав перемир’я зі своїм супротивником — претендентом на престол Еллою. Вони домовились припинити ворожнечу і об’єднати сили задля повернення Еофервіка. Звучить дуже просто, але звісно, на це пішла сила-силенна часу. Посланці їздили туди і сюди, радники давали поради, ченці молилися, і лише на Різдво Осберт та Елла нарешті дійшли згоди і звернулися до мого батька з проханням надати їм своє військо. Звичайно, взимку вирушати ми не могли. Дани закріпилися в Еофервіку, і нам не дістати їх звідти аж до весни. Коли навесні надійшли вісті, що нортумбрійська армія збирається під мурами міста, то, на мою превелику радість, батько оголосив, що я поїду на південь із ним.

— Але ж він ще малий, — спробувала заперечити Ґіта.

— Йому вже майже десять, — відказав батько. — Пора вчитися воювати.

— Чи не краще було б, якби він продовжив учитися грамоті? — спитала Ґіта.

— Мертвий читака Беббанбурґу не зарадить, — огризнувся батько. — До того ж Утред тепер мій спадкоємець, тож мусить уміти битися.

Того вечора батько наказав Беоцці показати мені сувої з церкви, в яких писалося, що ця земля належить нашому роду. Ось уже два роки як Беокка вчив мене читати, але учень із мене виявився нікудишній, тож, на превеликий розпач святого отця, у тих письменах я не розібрав ані бельмеса. Зітхнувши, чернець узявся переказувати мені їхній зміст:

— Це земельні грамоти. У них описано землі, якими володіє твій батько. Там сказано, що земля належить вашому роду за законом — Божим і людським.

Як виявилось, відтепер їхнім спадкоємцем був я, бо того-таки вечора батько надиктував новий заповіт, за яким у разі його смерті правління Беббанбурґом перейде мені — його синові Утреду. Я стану олдерменом, і від Твіду до Тіну народ муситиме присягнути на вірність мені.

— Колись ми були тут королями, — сказав він, — і ці землі називались Берніцією.

На цих словах він притулив печатку до червоного воску, залишивши на ньому відтиск вовчої голови.

— Ми мусимо повернути собі титул, — додав дядько Ельфрік.

— Байдуже, як нас називатимуть, — буркнув у відповідь батько, — аби підкорялися.

Відтак він наказав Ельфріку присягнути на гребінці святого Кутберта поважати його волю і в разі чого визнати мене новим Утредом Беббанбурзьким. Дядько наказ виконав.

— Втім, цього не станеться, — заспокоїв його батько опісля. — Ми виріжемо данську погань, як паршивих овець, і повернемось додому зі славою і трофеями.

— Молімо Господа, — додав Ельфрік.

Сам Ельфрік із тридцятьма мужами повинен був лишатися в Беббанбурзі — охороняти жінок. Того вечора він зробив мені подарунок: шкіряну куртку, що захистить від меча, і чудовий шолом, до якого коваль Ельдвульф прибив золочений обруч із бронзи.

— Так усі знатимуть, що ти принц, — пояснив дядько.

— Не принц він, — озвався батько, — а спадкоємець олдермена.

Та попри те, Ельфрікові подарунки припали йому до смаку, і він вирішив додати ще два від себе: короткий меч і коня. Меч був перекований зі старого клинка і мав шкіряні піхви, обшиті ворсом. І хоч рукоять його була закоротка, а сам він — не вельми зручний, ту ніч я спав із ним.

На ранок, щойно просвітліло синє погоже небо, під плач Ґіти, що вийшла проводжати нас на Верхню браму, ми вирушили в дорогу. На південь, під стягом із вовчою головою, за нами висунулось двісті п’ятдесят чоловік.

Це було 867 року, і я вперше йшов на війну. Відтоді тільки нею й живу.

— У заслін зі щитів ти не підеш, — буркнув батько.

— Але ж, батьку...

— У заслін ідуть лише дорослі чоловіки, — обрубав мене він. — Ти будеш дивитися і вчитись. Ще побачиш, що найнебезпечнішого удару завдає не той меч або спис, який бачиш перед собою, а той, який проходить попід щитами, ріжучи по ногах.

Довгою дорогою на південь він надавав мені безліч інших корисних порад. Із двохсот п’ятдесяти чоловік, що вирушили з нами із Беббанбурґа, сто двадцять їхало верхи. Це були переважно батькові служники й багатші селяни, що могли дозволити собі сякий-такий обладунок, щити й мечі. Решта ж були бідні, зате присягнули на вірність моєму батькові. Вони йшли пішки, з косами, списами, серпами, гарпунами і сокирами. Дехто прихопив мисливські луки. Усі отримали наказ узяти в дорогу провізію, що здебільшого складалася з сухарів, сиру і в’яленої риби. Багатьох супроводжували жінки. Хоч батько й заборонив їм іти з військом, але проганяти не став, бо розумів, що вони однаково підуть. До того ж чоловіки б’ються значно краще, коли за ними спостерігають дружини й коханки. Словом, він був певен, що жінки стануть свідками того як нортумбрійське військо переб’є підступних данів, а нас називав найзвитяжнішими серед англійців, куди хоробрішими за мерсійців.

— Твоя мати була мерсійкою, — додав він, але далі не продовжив.

Про мою матір він ніколи не згадував. Я знав лише, що їхній шлюб протривав менше року, вона померла, народжуючи мене, а ще — що вона була донькою олдермена... але послухати батька — так її, може, ніколи й не існувало. Батько частенько повторював, що зневажає мерсійців, хоч і не настільки, як західних саксів.

— Їм у своєму Вессексі ніколи не збагнути, що таке звитяга, — повторював він.

А найменше пошани батько мав до східних англів.

— Живуть на своїх болотах, як ті жаби, — сказав він якось.

Ми, нортумбрійці, завжди ненавиділи східних англів за те, що колись у давнину вони розбили наше військо і вбили Етельфріта — нашого короля і чоловіка Бебби. Довідавшись, що східні англи давали коней і притулок данам, які захопили Еофервік, я погодився з батьком: цей народ — не більше ніж зрадливі жаби.

З нами поїхав і отець Беокка. Батько хоч і недолюблював ченця, не хотів, аби битва проходила без чоловіка Божого, який би молився за його військо. Беокка ж, у свою чергу, був цілковито відданий моєму батькові, котрий звільнив його з рабства і дав освіту. Поклоняйся мій старий хоч самому нечистому, думаю, Беокка і на це дивився би крізь пальці. Чернець був молодий, завжди чисто виголений і страшенно бридкий на вигляд: косоокий, плосконосий, рудий, ще й з паралізованою лівицею. А ще він був напрочуд розумний, чого я тоді не міг належно оцінити і тільки й знав, що нарікав на його напучування. Бідолаха аж зі шкіри пнувся, щоб навчити мене грамоті, та я лиш сміявся з його зусиль, охочіший отримати різки від батька, аніж нидіти над азбукою.

Прямуючи дорогою, що лишилася нам від римлян, ми проминули їхній-таки мур біля Тіну і рушили далі на південь. Батько розповів мені, що римляни були велетнями, здатними на дивовижні речі, та, на жаль, вони повернулись до Риму і вимерли, а єдиними римлянами, що дожили до нашого часу, є ченці. Хай там як. а дороги їхні залишились і досі. Чим далі на південь ми прямували, тим більше до нас приєднувалось люду — аж доки військо не розтягнулось аж до боліт, що були обабіч брукованого шляху. Рядові ночували просто неба, а батько з командирами спали в абатствах і сараях.

А ще наші лави були страшенно безладні. Навіть мені, дев'ятирічній дитині, Це було ясно. Багато хто прихопив у дорогу випивку, інші крали медовуху в селах, які ми проминали. Напиваючись, люди падали просто на дорозі, але на це ніхто не зважав, і військо ішло далі.

— Доженуть, — байдуже приказував батько.

— Це недобре, — сказав мені, якось Беокка.

— Що недобре?

— У війську повинна бути дисципліна. Я читав про римську армію і знаю, що дисципліна важить дуже багато.

— Доженуть, — лиш відмахнувся я, повторюючи за батьком.

Того вечора до нас приєднались чоловіки з міста Сетрет, де колись дуже давно у великій битві ми розбили валлійців. Новоприбулі заспівали нам про ту перемогу і про те, як ми напоїли воронів вражою кров’ю. Ці пісні збадьорили батька. Він розповів мені, що ми недалеко від Еофервіка, вже завтра об’єднаємося з військами Осберта і Елли, а позавтра — знов напоїмо воронів вражою кров’ю. Ми сиділи біля вогнища — одного з сотень, що блимотіли у навколишніх полях. На південь від нас, аж ген за обрій, небосхил палав від ще більшої кількості багать: там зібралася решта нортумбрійського війська.

— Це правда, що крук — улюблене Воденове створіння? — спитав я в батька.

У відповідь він кинув на мене сердитий погляд:

— Хто тобі сказав?

Нічого не відповівши, я лише стенув плечима.

— Це був Ельдвульф? — здогадався він, бо ж чудово знав, що коваль, котрий залишився із Ельфріком у фортеці, потайки сповідує язичництво.

— Просто десь почув, — мовив я, сподіваючись, що вдасться викрутитись без прочухана. — А ще я знаю, що наш рід походить від Водена.

— Це правда, — визнав батько. — Але зараз у нас новий бог — Господь.

Він сердито глянув на наших людей, що пиячили в таборі:

— Знаєш, хто завжди перемагає в битві?

— Ми, батьку!

— Армія, в якій менше п’яних, — сказав він. Затим додав: — Хоч пиятика часом і помагає.

— Як?

— Бачиш, у стіні щитів дуже страшно. — Він задивився у вогонь. — Я бився в ній шість разів і щоразу молився, щоб це було востаннє. Твоєму брату це б сподобалось, бо він мав мужність. — Він замислився, спохмурнів. — Мені потрібна голова чоловіка, що приніс його голову. Я хочу плюнути йому межи очі й нахромити його череп на палю на Нижній брамі.

— Вона буде в тебе, — сказав я.

У відповідь він пхикнув:

— Та що ти розумієш? Я привів тебе сюди, аби ти побачив справжню битву. А ще наші люди мусять бачити тебе тут. Але в бій я тебе не пущу. Ти ніби той молодий хорт, котрий дивиться, як старші пси рвуть вепра, але сам не кусає. Дивись і вчися, і, може, в майбутньому з тебе будуть люди. Та поки ти лише щеня.

Сказавши це, помахом руки він наказав мені забиратись геть.

На другий день римською дорогою ми вийшла на рівнину. Минувши яри й улоговини, нарешті дістались до об’єднаного війська Осберта й Елли. Далі за табором, за деревами, виднівся і сам Еофсрвік, у якому засіли дани.

Еофервік був і досі лишається головним місто Північної Англії. Є в ньому велике абатство з архієпископом, фортеця. високі мури й великий базар. Стоїть місто біля річки Уз і на в’їзді має міст, однак кораблі можуть легко дістатись до нього з моря. Так дани і потрапили в нього. Певно, якось прознали, що Нортумбрія ослаблена громадянською війною, а її повноправний король Осберт відбув на захід, щоб дати бій війську самозванця Елли, і за відсутності правителя захопили місто. Дізнатися про Осбертову відсутність було, либонь, зовсім не важко. Незгода між Осбертом і Еллою тривала вже давно, а в Еофервіку завжди було повно заморських купців, котрі напевне знали про протистояння між можновладцями. Однією з речей, які я довідався про данів, було те, що вони майстерні шпигуни. Ченці-літописці полюбляють розповідати, буцімто їхні драконоголові кораблі з’являються посеред моря з нізвідки, але так стається рідко. Хоч вікінги і можуть нападати зненацька, їхні великі військові флотилії завжди відправляються лише туди, де напевне відбувається щось неладне. Інакше кажучи, знайшовши відкриту рану, вікінги заповнюють її, як ті опариші.

Батько й два десятки його людей одягли кольчуги, лати, посідали на коней і поїхали ближче до міста, прихопивши й мене. На мурах ми побачили ворога. Частина муру навколо Еофервіка побудували з каменю ще римляни, проте більшість міста стояла в оточенні земляного валу, увінчаного дерев’яним частоколом, частини якого тепер бракувало зі східного боку. Завбачивши на валу сліди згарища і свіжі кілки, вбиті нещодавно, ми вирішили, що ворог спалив стіну.

За новим частоколом виднілися солом’яні дахи, дерев’яні дзвіниці трьох міських церков, а далі, на річці, — щогли данських кораблів. За словами наших розвідників, ворожий флот налічував тридцять чотири кораблі, а це означало, що дани мали армію в приблизно тисячу душ. Наше військо було більшим — майже півтори тисячі, хоч порахувати точно було непросто. Річ у тім, що ми не мали єдиного ватажка. Осберт і Елла розбили табори порізно і, хоч офіційно й уклали перемир’я, відмовлялися говорити один з одним, спілкуючись через посередників. Мій батько, третя найвпливовіша людина у війську, розмовляв з обома, але так і не зміг умовити їх зустрітися, не те що хоч якось узгодити план кампанії. Осберт пропонував облягти місто і виморити данів голодом, а Елла наполягав на негайному наступі. Він казав, що через дірку в брамі можна потрапити у місто і там серед плетива вулиць вирізати ворогів. Не знаю, який план підтримував батько, бо цього він мені не казав, та вже незабаром обирати йому стало ні з чого.

Чекати більше не було часу. Ми хоч і прихопили з собою провізію, але вона закінчувалась, і наші вояки почали дедалі частіше виходити в поля у пошуках харчу. Багато не поверталися — тікали додому. Інші ж нарікали, що настала пора обробляти поля і якщо не повернуться додому найближчим часом, то на них чекатиме голодний рік. Найвпливовіші з наших людей зібрались на нараду, де сперечалися цілий день. Осберт прийшов на зустріч, а Елла послав свого представника, котрий усіляко натякав на те, що король не бажає наступати на місто через боягузтво. Можливо, він мав рацію, адже Осберт не відповідав на його закиди, пропонуючи натомість встановити перед містом форти. Три-чотири такі форти, і більшість вояків зможуть повернутись додому орати свої поля. Один з радників запропонував звести новий міст через річку, котрий замкне данський флот у пастці. Він довго й нудно обстоював свою думку, але всі й так розуміли, що часу на побудову мосту через таку широку річку в нас нема.

— До того ж, — мовив король Осберт, — ми хочемо, щоб лани забрали звідси свої кораблі. Хай повертаються у море, хай забираються геть і докучають комусь іншому.

Єпископ просив більше часу, щоб до нас зі своїм військом міг приєднатися олдсрмен Еґберт — володар земель на південь від Еофервіка.

— А з ним прибуде й Ріксіґ, — додав священник, маючи на увазі іншого олдермена.

— Він хворий, — заперечив Осберт.

— Хворий на боягузтво, — додав Еллин представник.

— Дайте їм час, — не вгавав єпископ. — 3 Еґбертовим і Ріксіґовим військом ми налякаємо данів своєю чисельністю.

Батько не говорив нічого, хоч було ясно, що його думку також багато хто хотів би почути. Я ніяк не міг добрати, чому він мовчить, але ввечері Беокка все мені пояснив.

— Якби він сказав нападати, — мовив чернець, — усі б вирішили, що він підтримує Еллу. А коли б наполягав на облозі, на нього б дивились як на союзника Осберта.

— Хіба це аж так важливо?

Беокка глянув на мене понад вогнищем, чи то пак одне його око дивилось на мене, а інше — у нічну темряву.

— Після розгрому данів, — провадив він, — ворожнеча між Осбертом і Еллою відновиться, тож твоєму батьку не варто ставати на жоден бік.

— Але ж переможе якраз та сторона, яку підтримає він, — не вгавав я.

— А що, як вони повбивають один одного? — спитав Беокка. — Хто тоді буде королем?

Я мовчки поглянув на нього, нарешті все второпавши.

— А після нього хто буде наступним королем? Ти, — тицьнув він пальцем на мене. — А королю слід уміти читати й писати.

— Король завжди може найняти когось, хто читатиме і писатиме за нього, — зневажливо відказав я.

Наступного ранку вибір — наступати на місто чи ставати облогою — було зроблено за нас. Надійшли вісті, що в гирлі річки Гамбер помітили нові данські кораблі. Це означало, що вже за кілька днів ворог отримає підкріплення. Після тривалої мовчанки нарешті висловився батько.

— Треба наступати, доки не прибули нові човни, — повідомив він Осберту й Еллі.

Елла радо погодився, і навіть Осберт зрозумів, що прибуття підкріплення означало зміну плану. До всього, в данів у місті виникли негаразди з новим муром. Прокинувшись одного ранку, ми побачили, що дірку заставили новим частоколом зі свіжої деревини. Того дня дув сильний вітер, котрий швидко повалив нову конструкцію — на нашу превелику радість. Наші люди почали насміхатися з данів за те, що ті не здатні побудувати навіть частоколу.

— Зате вони вміють будувати кораблі, — сказав мені отець Беокка.

— І що?

— А те, що той, хто вміє будувати кораблі, — пояснив молодий священник, — зможе звести і частокіл. Його ж бо збудувати куди легше, ніж корабель.

— Але ж їхня стіна впала!

— Можливо, вони самі захотіли, щоб вона впала, — відповів він. А побачивши мій спантеличений погляд, пояснив: — А що, коли вони хочуть, аби ми увійшли в місто?

Не знаю, чи озвучив він цю підозру батьку, але коли й так, той його не послухав. Він не довіряв поглядам Беокки на війну, вбачаючи користь від святого отця лише в тім, що той може попросити Бога розтрощити данів — та й по всьому. І Беокка направду довго і невтомно молив усемогутнього Господа про нашу перемогу.

На другий день від падіння частоколу ми дали Богові нагоду сповнити молитви мого наставника.

Ми пішли в наступ.

Не знаю, чи всі в нашому війську йшли на штурм Еофервіка п’яні, але в ніч перед боєм було випито всю медовуху, ель і березове вино, що ми мали в запасі. Пиятика тривала до ранку. Прокинувшись на світанні, я бачив, як наші солдати блюють у полі. Кольчуги одягли ті, хто, як мій батько, їх мав, проте у більшості наших воїнів був лише шкіряний обладунок, а дехто прийшов у самих куртках. Відтак узялися точити зброю. Табором ходили священники, благословляючи нас на битву, а ми у свою чергу давали один одному клятви вірності й братерства. Люди пооб’єднувались у групи, пообіцявши розділити трофеї порівну. Дехто стояв блідий, хтось узагалі втік геть через видолинки, якими була поорана рівнина навколо.

Кількадесят чоловік залишалося в таборі охороняти жінок і коней. Мені й отцю Беоцці наказали осідлати своїх коней.

— Ти спостерігатимеш за битвою звідси, — сказав мені батько. — А ти наглядатимеш за ним, — звернувся він до Беокки.

— Авжеж, мілорде, — відповів чернець.

— Якщо щось станеться, — не вимовляючи вголос точної назви, продовжив батько, — мчіть до Беббанбурґа, замкніть браму й чекайте там.

— З нами Бог, — відказав Беокка.

Батько виглядав як великий воїн, яким і був у дійсності, хай і полюбляв повторювати, що вже застарий для війни. Його посріблена сивиною борода виступала над кольчугою, зверх якої він повісив розп’яття, вирізане з волової кістки, — подарунок від Ґіти. Його пояс для меча був шкіряний зі срібними заклепками, а величезний клинок — Костолам — висів у шкіряних піхвах, прикрашених обідками з позолоченої бронзи. До чобіт мав прикріплені з обох боків залізні пластини, що нагадали мені його слова про заслін зі щитів. Начищений шолом аж сяяв, забрало було прикрашене срібними візерунками. Його щит, зроблений із липи, мав важкий залізний умбон по центру, був обтягнутий шкірою і ніс на собі зображення вовчої голови. Олдемен Утред ішов у бій.

Засурмив ріг, збираючи військо. В наших рядах точився безлад, кипіли суперечки, хто з якого боку ставатиме. Беокка розповів мені, що їх припинив єпископ, кинувши жереб, за яким король Осберт зі своїм військом мав стати праворуч, Елла — ліворуч, а мій батько — посередині. Із сурмами підняли стяги кожного з ватажків, і воїни пішли кожен під свій штандарт. Найкращі батькові солдати стали попереду, за ними розмістились вояки танів — впливових людей, власників земель, дехто з яких мав навіть власні фортеці. Під час бенкетів їм дозволялося сидіти на одному ярусі з батьком, а ще за ними слід було пильно наглядати, щоб вони часом не захотіли зайняти його місце. Втім, зараз вони віддано розмістилися за ним. Позаду них стали простолюдини, що об’єдналися у групи зі своїми друзями і родичами. Наше військо налічувало чимало хлопчаків, однак я був єдиним, хто мав коня, меч і шолом.

Я бачив, як обабіч дірки в мурі ховались дани. Втім, більшість їхнього війська, закривши діру стіною зі своїх щитів, стояла просто в ній, на вершечку земляного валу. Насип був високий — щонайменше десять футів заввишки — і крутий, тому дістатися до них буде тяжко. Проте я однаково вірив у нашу перемогу. Мені було майже десять років.

Чекаючи на нас, дани викрикували образи, але з відстані ми їх майже не чули. Їхні щити, круглі, як і в нас, були пофарбовані в жовтий, чорний, коричневий і синій. Наші воїни загрюкотіли своїми щитами. Це був моторошний гуркіт. Я вперше чув цю музику війни — стукіт списів і залізних мечів об дерево.

— Це жахливо, — сказав мені Беокка. — Війна — це страшно.

Я нічого не відповів, бо мені війна здавалася чимось прекрасним і шляхетним.

— В стіні щитів гине багато людей, — промовив чернець, цілуючи дерев’яний хрест у себе на шиї. — До вечора біля воріт раю і пекла збереться чимало душ, — додав похмуро.

— А хіба полеглі не потрапляють на вічний бенкет в палаці мертвих? — спитав я.

Він здивовано глипнув на мене:

— Де ти таке почув?

— У Беббанбурзі, — відказав я, вирішивши не видава-' ти коваля Ельдвульфа, котрий частенько розповідав мені про це, поки кував мечі.

— У це вірять погани, — суворо промовив Беокка. — Вони вважають, буцім полеглі воїни відправляються на бенкет до Водена, де гулятимуть до кінця світу. Але це неправда, вигадка! Дани живуть в обмані. Вони поклоняються ідолам і не вірять в істинного Бога. Вони помиляються.

— Проте чоловікові личить загинути з мечем у руках! — не вгавав я.

— Бачу, коли все це скінчиться, доведеться дати тобі напучування, — строго проказав чернець.

Більше я нічого не казав, тільки дивився, намагаючись закарбувати в пам’яті всі подробиці того дня. Небо було по-літньому погоже, лиш кілька хмарок виднілося здаля на заході. Сонячне проміння вигравало на наконечниках списів нашого війська, немов відблиски на морській гладіні. Долина перед нами була всипана первоцвітами, у лісі позаду, звідки за нашими вояками спостерігали жінки, кувала зозуля. День видався безвітряний, на спокійній річці плавали лебеді. Дим від багать у місті здіймався майже прямо, нагадуючи мені, що ввечері на нас чекатиме бенкет, на якому ми як слід наїмося смаженини і всілякого іншого добра, знайденого на ворожих складах. Кілька чоловік із наших передніх рядів повиступали вперед, викликаючи противника на бій сам на сам, проте дани своїх лав не порушували. Вони мовчки чекали за стіною щитів, наїжачивши списи. Нарешті знову пролунали наші сурми, затихли крики і грюкіт щитів, і наше військо пішло в наступ.

Просувалися нерівними рядами. Вже значно пізніше я став розуміти небажання воїнів кидатися на стіну щитів — тим паче розміщену на вершині крутого валу, — але того дня не міг діждатися, коли ж нарешті наші побіжать трощити знахабнілих данів. Беоцці аж довелося схопити мого коня за вуздечку, бо я так і поривався примкнути до нашого ар’єргарду.

— Спершу дочекаємось, коли вони прорвуться в місто, — сказав він.

— Я хочу вбити дана власноруч! — крикнув я.

— Не будь дурником, Утреде, — розсердився Беокка. — Якщо ти випадково загинеш, у твого батечка не залишиться синів. Ти його єдина дитина, тому твій обов’язок — вижити.

Виконуючи свій обов’язок, я повернувся і став дивитись, як наша армія поволі наступає на місто. Ліворуч від нас протікала річка, праворуч лишився порожній табір, а просто перед нами зяяла діра в міському мурі, в якій, затулившись щитами, терпляче ждали дани.

— Першими в бій ідуть найхоробріші, — сказав мені Беокка. — Серед них і твій батько. Військо утворить клин, який латинські автори називають porcinum caput. Знаєш, що це означає?

— Ні, — байдуже відповів я.

— Кабаняча голова, бо нагадує побудовою вепряче ікло. Першими в клині стоять найсміливіші. Якщо вони прорвуть оборону, за ними піде решта.

Чернець мав рацію. Наші передні ряди утворили три клини з вояків Осберта, Елли і мого батька. Солдати зімкнули ряди, стуливши щити докупи, як у данів, а задні ряди підняли свої над головами, утворивши дах. Підготувавшись, усі три клини закричали і рушили вперед. Щоправда, ніхто не біг. Я очікував, що вони бігтимуть, але в клині це неможливо. Клин — це ніби війна у сповільненні, і ті, хто стоїть у ньому, мають час помізкувати про силу суперника і злякатися, що ар’єргард не піде за ними. Але він таки рушив. Не встигли вояки у клині ступити й двадцяти кроків, як за ними потягнулися решта.

— Хочу подивитися зблизька, — сказав я.

— Треба зачекати, — відповів Беокка.

До мене долинули вигуки: наші вояки кидали виклик ворогу і підбадьорювали своїх. А тоді лучники на міському валу випустили стріли, і повітря заповнили десятки барвистих пір’їн. Уже за мить з-за спин данів на щити наших воїнів посипався град списів. Мені здалося неймовірним, що нікого з наших не поранило. І хоча щити їхні й стали схожі на спини велетенських їжаків, наші клини продовжували наступ. Настала черга наших лучників стріляти по данах, а дехто вийшов із задніх рядів, щоб запустити свої списи.

— Ще недовго, — схвильовано мовив Беокка.

Перехрестившись, він став мовчки молитися, посіпуючи скаліченою рукою.

Я не зводив очей із центрального, батькового клину, що йшов під стягом із вовчою головою. Ряд зімкнутих щитів зник в улоговині перед самим валом. Я знав, що батько й раніше заглядав смерті у вічі, від чого мені ще сильніше хотілося, щоб він переміг ворога і приніс імені Утреда Беббанбурзького більше слави. Тим часом клин вийшов з іншого боку яру і, немов якась гігантська істота, поволі поповз угору, до міського муру.

— Наше військо має одну значну перевагу, — сказав Беокка спокійним тоном, яким зазвичай повчав мене. — Знизу їм легше дістати ноги противника.

Гадаю, так він просто заспокоював себе, але я однаково йому повірив. Та він дійсно казав правду, оскільки батьків загін ніхто не спинив, коли він упритул наблизився до ворожого заслону.

Я вже не бачив нічого, крім клинків, що підіймалися й опускались, і нарешті до мене долинула справжня музика битви: грюкіт заліза об дерево, брязкіт заліза об залізо, хоча клин ще продовжував наступати. Ніби гострюче вепряче ікло, він не спиняючись прохромив данський заслін. Хоч дани й оточили його з обох боків, усе одно здавалося, що наше військо перемагає. Батьків клин продовжував заходити в місто через вал. Збагнувши, що олдермен Утред несе їм перемогу, задні ряди закричали і кинулися йому на поміч.

— Помолімося Господу, — промовив Беокка, забачивши, як дани відступають.

Ще якусь мить тому вони стояли на вершині валу в незрушній стіні щитів, зі зброєю в руках, — а зараз розбігалися по місту, рятуючись від нашого війська, котре, завдяки відвазі своїх полеглих, увірвалося всередину і погналося за ними.

— А зараз їдь за мною, тільки не квапся, — сказав Беокка, рушаючи свого коня, а мого притримуючи за вуздечку.

Дани потікали. Замість них вал чорнів від наших воїнів, котрі проривались крізь діру в мурі і вибігали на вулиці міста. В Еофервік внесли три стяги: попереду — батьків із вовчою головою, за ним — Еллин з бойовою сокирою та Осбертів з хрестом. Почувши радісні вигуки наших людей, я пришпорив коня і вирвався з-під Беоккиної опіки.

— Поверніться! — гукнув він, та, хоч і помчав за мною, вже не намагався спинити.

Ми перемогли, Господь дарував нам звитягу, й мені не терпілося побачити бій ізблизька.

У місто потрапити ми не могли, бо на вході юрмилася сила-силенна нашого війська, та я пришпорив кобилу і помчав у саму гущу. Дехто спершу кричав, мовляв, що я собі дозволяю, але, забачивши обідок на моєму шоломі, ті розуміли, що я шляхетного роду, тож мені всіляко допомагали протиснутися всередину. Беокка ж залишився в них за спинами, гукаючи, щоб я не відходив від нього далеко.

— А ти наздожени мене! — крикнув я йому у відповідь.

Тоді він закричав знову, але був це вже крик переляканий. Розвернувшись, я побачив, як через поле навздогін нашому війську несуться дани — мабуть, примчали від північної брами, щоб загородити нам шлях до відступу. Що ми відступатимемо, вони знали і, як виявилось, таки майстерно вміли будувати стіни, якими перегородили всі вулиці в місті. Відступивши, вони заманили нас на свою територію. Пастка за нами зачинилася. Дехто з данів, що вийшли з міста, їхав верхи, більшість — ішли пішки. Беокка на смерть перелякався, заметушився, хоч я його у тому не звинувачую. Дани полюбляють убивати християнських священників, а бідолашний Беокка, набачившись смерті, зовсім не бажав ставати мучеником. Він розвернув свого коня, щосили пришпорив і поскакав геть уздовж річки, а що данам було байдуже до одного-єдиного чоловіка з усього війська — вони дали йому втекти.

У більшості армій у задніх рядах ідуть найслабші, з найгіршим озброєнням, а найхоробріші виступають попереду, тому, зайшовши ворогу з-за спини, можна влаштувати йому криваве побоїще.

Нині я вже старий, і в житті мені доводилось не раз бачити, як армію охоплює паніка — куди більша, ніж овець, яких вовки затискають поміж скель, або рибу, яку витягують сітями з води. Від звуку різанини здатні похитнутися самі небеса. Але для данів це солодка пісня перемоги; для нас же це була погибель.

Я спробував утекти. Бачить Бог, я запанікував. Коли Беокка помчав берегом попід вербами, я розвернув кобилу і зібрався був кинутись за ним, аж тут за вуздечку її схопив один із наших, скоріш за все, бажаючи забрати кобилу собі. Я не розгубився, вихопив свій меч, рубонув наосліп і пришпорив коняку.

Однак, виїхавши з охопленого панікою натовпу, я опинився серед данів. Навколо мене лунали крики, стогони, бряжчали поганські мечі й сокири.

Кривавий бенкет, чорна робота, пісня битви — так називають це вікінги. Напевно, я вцілів лише тому, що серед усього нашого війська єдиний був на коні, тому дани спершу сприйняли мене за свого. Але почувши, як один з них гукає мене своєю мовою, якої я не розумів, я розвернувся й побачив його довге біляве волосся, сріблясту кольчугу й широкий усміх на лютому лиці. Впізнавши в ньому чоловіка, що вбив мого брата, я, як останній дурень, закричав на нього. За патлатим даном ішов їхній прапороносець, вимахуючи знаменом з орловим крилом. Сльози заступили мені очі.

Мабуть, військова лихоманка охопила й мене, бо попри паніку я з мечем кинувся на чоловіка. Спокійно відбивши мій удар, він погнув мій куценький клинок, як той риб’ячий хребет. Готуючись завдати мені смертельного удару, він глянув на мого меча і засміявся. Я дзюрив собі в штани, а він сміявся; я бив його своїм іграшковим мечиком, а він знай реготався. Відтак висмикнув зброю у мене з рук, пошпурив геть і взяв мене на руки. Я верещав і відбивався, але це ще більше потішало його. Поклавши мене долічерева на сідло, він помчав у саму гущу битви, продовжувати нести смерть навколо.

Так я зустрів Раґнара, Раґнара Безстрашного, убивцю мого брата, чоловіка, чия голова повинна була прикрашати Беббанбурзьку браму — ярла Раґнара.

ЧАСТИНА ПЕРША

Дитинство серед поган

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Дани вчинили напрочуд кмітливо. Звівши в місті нові мури, вони заманили наше військо всередину, а там оточили і перебили. Щоправда, всю нортумбрійську армію не вирізали, бо ж навіть найлютіші воїни часом стомлюються від різанини. До всього, немалу вигоду приносила їм торгівля рабами, тож більшість англійських полонених вони продали на дикі північні острови, тамтешнім землевласникам, або ж в Ірландію і на свою батьківщину. Однак деяких, як я дізнався пізніше, відправили на великі рабовласницькі ринки у Франкії і на південь — у землі, де не буває зими і де люди з чорними, як сажа, лицями заплатили їм немалі гроші за чоловіків і ще більші — за молодих жінок.

Втім, наших мужів усе одно полягло немало. Дани вбили Еллу, Осберта і мого батька. Еллі й батькові пощастило загинути в бою, зі зброєю в руках, а от Осберта захопили в полон і катували, поки переможці бенкетували в протхнулому кров’ю місті. Одні чатували на мурі, інші гуляли в захоплених будинках, та найбільше народу зібралося в палаці нортумбрійського короля, куди Раґнар привів і мене. Я не розумів, чому він узяв мене з собою, бо очікував, що мене вб’ють або ж, у кращому разі, продадуть у рабство. Та Раґнар всадовив мене зі своїми людьми, поставив переді мною тарілку зі смаженою гусячою ногою, пів хлібини, кубок елю і зичливо потріпав по волоссю.

Спершу дани не звертали на мене уваги. Вони були занадто поглинуті пиятикою і бійками, що спалахнули навкруги, щойно учасники бенкету достатньо понапивалися. Найгучніші викрики залунали, коли полоненого Осберта поставили битися з молодим воїном, що напрочуд майстерно володів мечем. Витанцьовуючи навколо короля, він відрубав тому лівицю, а тоді одним махом розпоров живіт. Осберт був дебелим чолов’ягою, і тельбухи вивалилися з черева, немов вугрі з мішка. Дехто з данів мало не попадав з реготу від того видива. Наш правитель помирав довго. Поки він молив прикінчити його, дани розіп’яли полоненого монаха, якого спіймали у битві. Наша віра викликала в них величезний інтерес і водночас відразу. Поган страшенно розгнівило, коли священникові руки позривалися з цвяхів, і дехто почав закидати, буцім таким робом людину вбити неможливо. Ченця й надалі намагалися прибити до дерев’яної стіни палацу серед п’яного гамору і суперечок, аж доки одному з вояків не урвався терпець і він ударив священнику списом у груди, переламавши ребра і прохромивши серце.

Щойно святий отець сконав, гурт перемкнувся на мене. Оскільки на голові в мене був шолом з обідком, мене сприйняли за сина короля і вдягнули в сукню. Якийсь чолов’яга виліз на стіл і вже хотів був помочитись на мене, аж тут прогримів голос, що наказував йому спинитися, і крізь натовп проштовхався Раґнар. Зірвавши з мене сукню, він звернувся до своїх. Не знаю, що він їм сказав, але вони послухались. Відтак він обійняв мене за плечі, відвів до помосту збоку зали й показав залазити. Там на самоті вечеряв дідуган. Він був сліпий, мав молочно-білі очі, пошрамоване обличчя і довге, як у мого захисника, сиве волосся. Почувши, як до нього хтось підіймається, він спитав щось у Раґнара. Той йому щось відповів і пішов геть.

— Хлопчику, ти, мабуть, голодний, — звернувся старий до мене англійською.

Я не відповів. Мене лякали його незрячі очі.

— Де ти подівся? — перепитав він. — Невже гноми забрали тебе до себе під землю?

— Я голодний, — нарешті зізнався я.

— То ти таки тут, — відказав він. — Пригощайся свининою, хлібом, сиром та елем. Але спершу скажи, як тебе звуть.

Я мало не бовкнув «Осберт», але вчасно спам’ятався, що тепер маю інше ім’я.

— Утред, — промовив я.

— Яке бридке ім’я, — сказав дід. — Але мій син наказав наглянути за тобою, тож мушу виконувати його волю. Втім, ти також повинен наглядати за мною. Чи не міг би ти нарізати мені свинини?

— Ваш син? — перепитав я.

— Ярл Раґнар, — відповів він. — Його ще називають Раґнаром Безстрашним. Кого то там убивали?

— Короля, — мовив я. — І ченця.

— Якого короля?

— Осберта.

— Він загинув достойно?

— Ні.

— Тоді ніякий він не король.

— А ви король? — спитався я.

У відповідь він засміявся.

— Я — Равн. Колись я був ярлом і воїном, але тепер я сліпий і з мене нема користі: Мене слід би цокнути по голові та й відправити на той світ.

Я нічого не відповів, бо не знав, що казати.

— Втім, я й досі намагаюся приносити користь, — провадив Равн, тягнучись за шматком хліба. — Я вмію говорити твоєю мовою, а ще мовами бритів, вендів, фризів і франків. Говорити — моє ремесло, бо тепер я скальд.

— Скальд?

— По-вашому, бард. Я поет, автор легенд, що створює славу з нічого і зачаровує інших своїм словом. Оце тепер мушу скласти легенду про сьогоднішній день, щоб люди запам'ятали його навіки.

— Але як ви розповісте про те, що сталося, коли нічого не бачите? — здивувався я.

Моє питання розсмішило Равна.

— Чув колись про Одіна? Якщо так, то мусиш знати, що він віддав одне око за талант поета. Либонь, я тоді — вдвічі вправніший скальд, ніж сам Одін.

— Я нащадок Водена, — сказав я.

— Та невже? — Схоже, моя відповідь його вразила, або він просто намагався бути зі мною приязним. — То хто ж ти, Утреде, нащадку Одіна?

— Я олдермен Беббанбурґа, — мовив я, а тоді, пригадавши, що втратив сьогодні батька, відчув страшенну гіркоту і розплакався.

Равн не відреагував. Увагу його поглинули п’яні співи і вереск жінок, яких дани захопили в нашому таборі і віддали своїм воякам за перемогу. Це видиво миттю прогнало печаль з моїх думок, бо раніше нічого подібного я не бачив, хоча, хвала Богу, пізніше сам не раз отримував подібну винагороду.

— Беббанбурґ? — зрештою промовив старий. — Я був там задовго до твого дня народження — двадцять років тому.

— Ви були в Беббанбурзі?

— Не в самій фортеці, — зізнався він. — Вона виявилась занадто міцною. Я був північніше, на острові, де жили ваші святенники. Шістьох я вбив власноручно, але не монахів, а справжніх чоловіків, воїнів. — Дід усміхнувся, поринувши в спогади. — А зараз, Утреде Беббанбурзький, розкажи мені, що діється навколо.

Я став його очима і розповів, як чоловіки танцюють, зривають одяг із жінок і що тоді з ними роблять. Втім, Равна це не зацікавило.

— Краще розкажи мені, що роблять Івар та Убба, — попрохав він.

— Хто такі Івар та Убба?

— Вони мають бути на помості: Убба — нижчий, дебеліший, як бородате барило, а Івар такий худющий, що його кличуть Іваром Безкостим. Якщо скласти йому ноги докупи, ним можна стрельнути з лука, як стрілою.

Пізніше я довідався, що Убба та Івар — старші з трьох братів, котрі спільно командують данським військом. Убба хропів, поклавши свою чорну голову на руки, що лежали в тарілці. Івар не спав. Він мав запалі очі, сухе, як череп, обличчя, на якому читалася прихована зловтіха, й біляве волосся, зібране на потилиці.

Руки його були густо обвішані браслетами, які дани полюбляли вдягати на знак своєї вправності у битві; на шиї в нього висів золотий ланцюг. Він розмовляв із двома чоловіками.

Один стояв позаду, нашіптуючи щось на вухо, інший, зі стурбованим виразом обличчя, сидів між двома братами. Я описав усе, що побачив, Равну, котрий спитав, як виглядає той, що сидить між Іваром та Уббою.

— На руках у нього немає браслетів, зате одна прикраса висить на шиї. У нього каштанове волосся, довга борода, і загалом він схожий на діда.

— Молодому всі схожі на дідів, — мовив Равн. — Це, певно, король Еґберт.

— Король Еґберт? — Про такого я раніше не чув.

— Колись він був олдерменом Еґбертом, — пояснив Равн, — але взимку уклав з нами мир, і ми винагородили його, зробивши королем Нортумбрії. Він хоч і король, та справжні володарі цієї землі — ми.

Старий хихикнув. Навіть у тому малому віці я зрозумів усю іронію його слів. Олдермен Еґберт правив землями на південь від наших володінь і, як і мій батько на півночі, був там великою силою. Однак дани його підкупили і зберегли йому життя. Тепер він став королем, але навіть мені було зрозуміло, що погани тримають його на короткому повідку.

— Якщо хочеш жити, — промовив Равн, — було б дуже розумно засвідчити Еґберту свою повагу.

— Жити? — вихопилось у мене.

Я ж бо вважав, що, виживши у битві, збережу собі життя. Я був ще дитям і не відповідав за себе. Равнові слова не на жарт ошелешили мене. Не слід було казати йому, хто я такий. Краще вже бути живим рабом, аніж мертвим олдерменом.

— Думаю, ти однаково житимеш, — сказав Равн. — Ти сподобався Раґнару, а він завжди отримує те, що хоче. Він казав, ти на нього напав?

— Так.

— Либонь, це його і підкупило. Який бо то хлопчисько наважиться напасти на самого ярла Раґнара? Це має бути непростий малий. Він казав, ти занадто цінний, аби вбивати тебе. Щоправда, мій син іноді буває дуже сентиментальним. На його місці я відрубав би тобі голову. Але ось ти тут — живий-здоровий. Гадаю, ти вчиниш дуже мудро, вклонившись Еґберту.

Згадуючи той вечір сьогодні, я розумію, що не зовсім точно переповідаю його події. Бенкет дійсно мав місце, на ньому дійсно були Івар і Убба, Еґберт щосили намагався виглядати королем, а Равн справді поставився до мене приязно. Та я переконаний, що був набагато переляканіший і розгубленіший, ніж може здатися читачеві. Щоправда, стосовно інших речей я зберіг досить точні спогади. Батько наказував дивитися і вчитися; Равн змусив мене дивитися. і я таки чогось навчився. Я навчився підлабузництва, коли Раґнар за наказом Равна узяв мене за комір і повів на поміст, де, після недбалого помаху Івара, мені дозволили підійти до столу.

— Мілорде, королю, — пропищав я, ставши навколішки, аж здивованому Еґберту довелося нахилитися, щоб роздивитись мене. — Мене звуть Утред Беббанбурзький, — сказав я, як навчив мене старий, — і я шукаю вашого покровительства.

На цих словах навколо запала тиша, яку порушував тільки шепіт тлумача, що перекладав мої слова Івару. Прокинувся Убба. Якийсь час він дивився навколо з розгубленим виразом, наче не розумів, де перебуває. Коли зрештою глянув на мене, мене охопив жах, бо я ще зроду не бачив грізнішого обличчя.

Від погляду його темних очей, що бриніли люттю, мені захотілось провалитися крізь землю. Мовчки дивлячись на мене, він торкнувся амулета в формі молота, що висів у нього на шиї.

Убба мав братове точене обличчя, проте замість русявого волосся, зібраного на потилиці, на голові, у нього буяла чорна кучма, а з густої бороди стирчали рештки їжі. Коли він позіхнув, мені здалося, ніби я заглядаю в пащу дикому звіру. Драгоман сказав щось Івару, той відповів, і тлумач переказав його слова Еґберу, що намагався зберігати суворий вигляд.

— Твій батько, — врешті проказав король, — обрав битися з нами.

— І загинув, — відповів я зі слізьми на очах.

Я хотів сказати щось іще, та лише заридав, як немовля. Відчувши, як Убба пропікає мене зневажливим поглядом, втер носа.

— Ми вирішимо твою долю, — чванливо мовив Еґберт, і мене відпустили.

Я повернувся до Равна, котрий попросив мене переказати йому, що сталося. Коли я описав Уббину зневажливу мовчанку, у відповідь старий лише засміявся.

— Так, він грізний, — погодився він. — Якось за одну тільки битву вбив шістнадцятьох і бозна ще скількох у різних боях. Але він нізащо не битиметься, якщо віщування погане.

— Віщування?

— Бачиш, Убба страшенно забобонний, — пояснив Равн. — Але все одно дуже небезпечний. Тому ось тобі моя порада, юний Утреде: ніколи й ні за яких обставин не бийся з Уббою. На це не зважиться навіть Раґнар, а налякати мого сина- не так вже й просто.

— А Івар? — спитався я. — Чи зважився б ваш син битися проти нього?

— Проти Безкостого? — старий замислився. — Так, він страшна людина, не знає жалю, але клепки в нього дещо більше. До того ж Раґнар служить Івару — він єдиний, кому служить мій син. А ще вони товаришують, тому битися один проти одного нізащо не стануть. А от з Уббою інакше. Він не слухається нікого, крім богів. Остерігайся тих, кому боги наказують, що робити. А зараз наріжно мені ще м’яса, хлопчику. Я люблю, щоб було більше скоринки.

Вже не пригадаю, як довго я пробув в Еофервіку, зате добре пам’ятаю, що мене одразу приставили до роботи. Мій ошатний одяг забрали й віддали якомусь данському хлопчиську, а мені натомість видали обідрану сорочку, повну бліх, яку я підперезав мотузкою. Перші кілька днів я готував для Равна. А тоді прибули інші данські кораблі, на борту яких були переважно жінки та діти — родини переможців, і я зрозумів, що дани планують, залишитися в Нортумбрії надовго. Серед новоприбулих була і Равнова дружина — опасиста жінка на ймення Ґудрун, котра сміялась так розкотисто, що тим сміхом могла звалити й бугая. Вона прогнала мене від вогнища, за яким узялася доглядати разом із Раґнаровою дружиною Сіґрід, яка мала довге, аж по пояс волосся кольору сонячного проміння, що виграє на золоті. Вони з Раґнаром мали двох синів і доньку. Сіґрід народила вісім дітей, але вижили тільки ці трійко. Його менший син Рорік був на рік молодший за мене, і вже у перший день нашого знайомства він кинувся на мене з кулаками й затіяв бійку. Я звалив його на спину й почав чимдуж гамселити, доки нас не розняв Раґнар. Він підняв нас обох за шкірки, стукнув лобами і наказав бути друзями й не битися. Його старший син, якого також звали Раґнаром, мав вісімнадцять років і був уже дорослим. Щоправда, його я зустрів лише згодом, бо на той час він перебував в Ірландії, де навчався воювати, щоб, як і батько, стати ярлом. Коли ж ми нарешті познайомились, я збагнув, що Раґнар Молодший зовсім такий самий, як його батько: завжди привітний, галасливий, радо береться за всяку роботу й прихильний до всіх, хто висловлює йому повагу.

Як і решті дітей, мені, щоб чимось зайняти, давали роботу. Я тягав дрова і воду, а якось цілих два дні допомагав обпалювати водорості з борту корабля. Таке життя було мені до вподоби, навіть попри постійні бійки з данськими хлопчаками, котрі були всі більші за мене, через що я постійно ходив з підбитими очима, здертими колінами, розтягнутими зап’ястками і розхитаними зубами. Найгіршого мого ворога звали Свеном. Це був хлопець на два роки старший од мене, дуже кремезний як на свій вік, круглолиций, з пустим поглядом, відвислою губою і запальним характером. Він був сином капітана одного з Раґнарових кораблів — К’яртана. Раґнар володів трьома кораблями, одним з яких керував сам, другим — К’яртан, а на третьому командував сувороликий чоловік на ім’я Еґіль. Ясна річ, К’яртан з Еґілем також були воїнами, що водили свої кораблі у битви, тому вважалися дуже шанованими людьми і носили на руках безліч браслетів. Свен незлюбив мене з першого погляду.

Він обзивав мене англійським гівнюком, гівном козячим і собачим смердюком, а через старший вік і більші розміри міг запросто мене побити. Втім, я також мав друзів, і, на моє щастя, Роріка Свен не любив не менш за мене. Часом, отримавши добрячого прочухана від нас двох, він по кілька днів уникав мене, якщо не був певен, що я сам. Тож, коли не рахувати Свена, я провів чудове літо. Хоч ніколи й не наїдався досита і весь час ходив замурзаний, та Раґнар всіляко нас смішив, і я рідко сумував.

Раґнара часто не бувало вдома, бо більшість данської армії те літо провела, мандруючи Нортумбрією й добиваючи рештки спротиву. Щоправда, новин я не чув майже ніяких, а про Беббанбурґ — і поготів. Здавалося, дани перемагають скрізь, оскільки чи не кожного дня до Еофервіка на поклін Еґберту приходили нові й нові англійські лорди. Король тепер жив у палаці колишнього нортумбрійського правителя, хоч переможці й позабирали звідти все, що могло стати їм у пригоді. Дірку в мурі залатали за день, і тоді ж серед поля, в якому перебили нашу армію, ми викопали величезну яму й закидали її гнилими трупами полеглих нортумбрійців. Декого з них я знав особисто. Гадаю, серед них був і мій батько, але його тіло мені на очі не потрапило. Мушу зізнатися: озираючись на ті дні сьогодні, я розумію, що особливо за ним не сумував. Він був дуже сварливим, повсякчас очікував кепського, ще й не любив дітей.

Найгіршою роботою, яку мені давали, було фарбувати щити. Для цього з коров’ячих шкур ми спершу виварювали густий клей, у який потім домішували порошок з перемеленої мідної руди. В кінці отримували ядучо-синю пасту, яку наносили на нові щити. Кілька днів після того я ходив із синіми руками, але коли щити вивісили на корабель, вигляд вони мали неперевершений. Кожен данський корабель мав рейку вздовж корпусу, на яку один біля одного — як у стіні — вішали щити. Ті, що фарбував я, призначалися для Уббиного корабля, того самого, який я помагав чистити та обпалювати від водоростей. Убба планував вирушати в похід і хотів мати гарний човен. Ніс судна, що здіймався над водою, мов лебедина шия, був прикрашений драконячою головою, яку в разі потреби можна було знімати й зберігати під палубою.

— Ми знімаємо голови з носів кораблів, щоб не відлякувати духів, — пояснив мені Раґнар.

— Духів? — на той час я вже трохи навчився розмовляти по-данському.

На моє невігластво Раґнар лиш зітхнув.

— Кожна земля має своїх духів, своїх божеств, — розповів він. — їдучи у свої землі, ми знімаємо голови, щоб не відлякати їх. Скільки разів ти побився за сьогодні?

— Жодного.

— Тебе починають боятися. А що то в тебе на шиї?

Я показав. Це був амулетик у вигляді молота, розміром із палець. Побачивши його, Раґнар засміявся й потріпав мене по голові.

— Буде з тебе добрий дан, — мовив він вдоволено.

Молот був символом данського бога Тора, котрий за важливістю майже не поступався Одіну, як називали Водена дани. Часом мені здавалося, що Тор навіть важливіший, але напевне сказати не міг ніхто, та й особливо цим питанням не переймалися. Священників у данів не було, що неабияк мені подобалось, бо ж попи тільки й знають забороняти, мучити навчанням і змушувати молитися, тож без них мені жилося куди веселіше. У дійсності якогось особливого трепету до своїх богів дани не відчували, хоч кожне й носило молот Тора. Свій амулет я зірвав із шиї одного хлопчиська, з яким якось був побився. Той молот є у мене й досі.

Корма Уббиного корабля, що здіймалася вгору так високо, як і ніс, була прикрашена орлиною головою, а на вершечку щогли красувався флюгер у вигляді дракона. Щити вивісили на бортах, проте згодом я довідався, що вони слугують лише для прикраси, і щойно човен вихбдить у море, їх знімають. Попід самими щитами були облямовані шкірою отвори для весел, по п’ятнадцять із кожного боку. Коли корабель ішов на вітрилах, їх затикали дерев’яними пробками і гребці могли відпочити. Я допомагав чистити корабель. Спершу його затопили у річці — потопити щурів і повиганяти бліх, далі ми з іншими хлопчаками видраяли кожнісіньку дощечку й законопатили кожен шов просмоленою вовною. В день, коли човен був готовий, до Еофервіка приїхав мій дядько Ельфрік.

Про прибуття Ельфріка я дізнався від Раґнара, коли той приніс мені мій шолом з обручем із золоченої бронзи, вишиту туніку і черевики. Було дуже дивно знову взутися.

— І причешися, — наказав він, а тоді, згадавши про шолом, нап’яв його мені на голову. — Або можеш і не причісуватись, — додав усміхнено.

— Куди ми йдемо? — спитав я.

— Ми йдемо слухати порожню балаканину, марнувати час. А ти в цих лахах схожий на франкську хвойду.

— Це погано?

— Навпаки, добре. Шльондри у Франкії відмінні: пухкенькі, миловидні й дешеві. Ходімо.

Він забрав мене з річки. У місті вирувало життя, в крамницях було повно народу, на вулицях — мулів, нав’ючених усіляким крамом.* Дорогою на бойню вели стадо овець — вони єдині не розступилися перед Раґнаром, котрого всі там глибоко шанували. І шана та не мала в собі ані натяку на страх; вітаючись із ним, дани радісно всміхалися. Хай він і був ярлом Раґнаром, вельможею, народ любив його — добряка і воїна, котрий одним помахом руки, як павутинку, знімав усякий страх перед собою. Він привів мене до палацу, який насправді був звичайним великим будинком, частково збудованим ще римлянами з каменю, частково — зовсім нещодавно з дерева й соломи. Мій дядько чекав у римській частині будівлі, з кам’яними колонами і біленими стінами. З ним були отець Беокка і з десяток вояків, яких я знав, бо вони залишились у Беббанбурзі, коли батько поїхав на війну.

Побачивши мене, Беокка з несподіванки аж вирячив свої косі очі, бо ж вигляд я тепер мав геть інакший: волосся відросло, шкіра засмагла, я схуд, підріс і загалом став дикішим. Помітивши в мене на шиї молот Тора, він показав пальцем на нього, тоді на своє розп’яття й насупився. Ельфрік зі своєю охороною дивилися на мене так, наче я їх зрадив, але не казали нічого, бо з протилежного боку зали, де на дерев’яному помості стояв простий стілець, що нині правив за нортумбрійський трон, вишикувались Іварові стражники — всі височенні, в шоломах, кольчугах, із сокирами на довгих держаках.

До зали увійшов Еґберт у супроводі Івара Безкостого й десятка чоловіків, включно з Равном, котрий, як я знав, був радником братів. За Равном ішов високий сивочолий чоловік із довгою білою бородою, у рясі з хрестами та крилатими янголами. Пізніше я довідався, що це Вульфгер — еофервікський архієпископ, котрий перекинувся до данів. Дещо знічений, король сів, і переговори почалися.

Зібралися там не лише щоб поговорити про мене. Розмова зайшла і про те, яким нортумбрійським ватажкам можна довіряти, які землі віддати Івару та Уббі, яку данину стягувати з нортумбрійців, скільки коней доправити до Еофервіка, як багато провізії потрібно армії й кого з олдерменів слід звільнити з полону. Я сидів, знудьговано слухаючи все це, доки не почув своє ім’я. Дядько запропонував за мене викуп. Звісно, це якщо розповідати коротко, адже коли на обговорення справи збирається кількадесят чоловік, швидко нічого не відбувається. Довго сперечалися за мою ціну. Дани вимагали нечуваної платні — триста срібняків, а Ельфрік не бажав сильно віддалятися від п’ятдесяти. Я мовчки сидів під стіною, на потрісканих римських кахлях, слухаючи, як дорослі торгуються. Триста срібняків перетворилося на двісті сімдесят п’ять, п’ятдесят — на шістдесят, і так далі. Суми пішли на зближення, але розрив між ними досі був значний. Зрештою слово взяв Равн, котрий досі весь час зберігав мовчанку.

— Ярл Утред, — проголосив він данською, і я вперше почув, як мене назвали данським титулом ярла, — присягнув на вірність королю Еґберту, тож, Ельфріку, нам він вигідніший.

Слова переклали дядьку. Ельфріка розлютило, що до його імені не додали титулу. Власне, ніякого титулу він і не мав, окрім того, який привласнив собі. Про це я дізнався з того, як він звернувся до Беокки, а той переказав його слова.

— Олдермен Ельфрік, — сказав молодий чернець, — вважає, що дитяча клятва не має ваги.

Коли це я давав клятву? Цього пригадати я не міг, хоча захисту в Еґберта просив. Але ж і був я ще малий, тож міг легко сплутати одне з іншим. Однак навіть це було не так важливо, як те, що, назвавшись олдерменом, дядько захопив владу в Беббанбурзі. Я здивовано глипнув на нього. У відповідь він обдарував мене поглядом, у якому не читалося нічого, крім відрази.

— На наше переконання, — промовив Равн, звівши сліпі очі до дірки в стелі, крізь яку в залу струмував стовп світла, — краще мати в Беббанбурзі свого ярла, вірного нам, аніж терпіти там людину, у чиїй вірності ми не впевнені.

Відчувши зміну вітру, Ельфрік зробив очевидне: вийшов на поміст і поцілував Еґбертову руку. Отримавши у винагороду архієпископове благословення, промовив:

— Я готовий заплатити сто срібняків.

— Двісті, — не відступав Равн. — А ще ти розмістиш у Беббанбурзі наш загін із тридцяти чоловік.

— Ви маєте мою присягу вірності, — гаркнув сердитий Ельфрік, — тож немає потреби розміщати данів у Беббанбурзі.

Ось так Беббанбурґ і вистояв, хоч я й сумніваюся, що його вдалося б загарбати. Бо ж не було у всій Нортумбрії, а то й у цілій Англії, міцнішої фортеці.

Еґберт за весь цей час не зронив і слова, навіть не поворухнувся. Явно стомившись від нескінченних теревенів, високий, блідий, як примара, Івар нарешті кивнув Раґнару, викликаючи його на нараду. Раґнар пішов порадитися з повелителем, решта лишилися мовчки чекати рішення. Івар з Раґнаром товаришували. Їхня дружба виглядала вельми дивно, бо ж Івар був похмурий мовчун, Раґнар — гучний веселун. Проте його старший син стояв на службі в Івара і вже у вісімнадцять командував данським гарнізоном в Ірландії. Втім, у данів старші сини могли вільно служити іншим володарям, тому на Раґнарових кораблях служило двоє Іварових синів — майбутніх претендентів на його багатство і владу, якщо навчаться битися. Раґнар з Іваром радились, Ельфрік ніяково тупцяв на місці, Беокка молився, а король Еґберт, не маючи більше чого робити, намагався зберігати величний вигляд.

Нарешті озвався Івар:

— Хлопець не продається.

— Не підлягає викупу, — чемно поправив його Равн.

Це розлютило Ельфріка.

— Я приїхав сюди... — почав був він, та Івар рішуче урвав його.

— Хлопець не підлягає викупу, — прогарчав він, крутнувся і пішов із зали.

Не знаючи що йому робити, Еґберт встав, тоді знову сів. Раґнар повернувся до мене.

— Ти мій, - сказав він м’яко. — Я тебе купив.

— Купив мене?

— Заплатив срібла на вагу мого меча.

— Навіщо?

— Та оце думаю принести тебе в жертву Одіну, — пожартував він, куйовдячи мені волосся. — Малий, ми тебе любимо і не хочемо нікому віддавати. До того ж твій дядько запропонував замалу ціну. От за п’ятсот срібняків я б ще подумав.

Він зареготав. З іншого боку зали до мене підбіг Беокка.

— З тобою все гаразд? — спитав він.

— Так.

— Можна мені подивитись цю річ? — потягнувся він до молота Тора в мене на шиї.

— Тільки торкнись до нього, — тут же гаркнув Раґнар, — і я вирівняю твої косі очі, а тоді розпанахаю від калитки до самого горла.

Ясна річ, слів дана Беокка не зрозумів, але за тоном вловив суть. Застигши за дюйм від амулета, він прошепотів так тихо, щоб тільки я розчув:

— Твій дядько хоче тебе вбити.

— Чого?

— Бо хоче стати олдерменом. Для цього він і хотів викупити тебе — щоб потім убити.

— Але ж... — хотів був заперечити я.

Беокка шикнув на мене, затим кинув зачудований погляд на мої сині руки, проте чому вони такі, не спитав.

— Я знаю, що ти — істинний олдермен, — натомість промовив він. — І я впевнений, що ми ще зустрінемось.

Обачливо озираючись на Раґнара, священник позадкував, усміхаючись мені.

Ельфрік поїхав геть. Пізніше я дізнався, що за угодою йому забезпечили проїзд з і до Еоферіка. Однак після тієї зустрічі він наглухо закрився у Беббанбурзі. Формально він присягнув на вірність Еґберту, тобто прийняв данське покровительство. От лишень дани поки не були впевнені в його вірності. Раґнар пояснив мені пізніше, що через це мене й залишили в живих.

— Мені подобається Беббанбурґ, — сказав він, — і я хочу його собі.

— Він мій, — заперечив я.

— А ти — мій. Значить, і Беббанбурґ мій. Я тебе купив, Утреде, і можу робити з тобою що заманеться. Захочу — зварю, от тільки м’ясом з тебе й куниця не наїсться. А зараз скидай оцю бабську спідницю, віддавай черевики й шолом і гайда до роботи.

Так я знову став рабом і віднайшов щастя. Буває, як розповідаю комусь про своє тодішнє життя, мене питають, чому я не пробував утекти від поган на вільний від данської навали південь. Річ у тім, що мені це й на думку не спадало. Я був щасливий, живий, і зі мною був Раґнар. Чого ще хотіти?

Більше данів прибуло до зими. До берега причалило тридцять шість кораблів із воїнами. Човни повитягували зимувати на сушу, а їхні команди, навантажившись щитами і зброєю, попрямували далі. По всій східній Нортумбрії дани вибудували мережу своїх гарнізонів, хай і легку. Якби ми дали їм гідну відсіч, вони б не лишились на нашій землі, а так усі олдермени і тани, не добиті під Еофервіком, склали присягу маріонетці Еґберту і потрапили під данське правління. Дани не встигли закріпитися тільки на заході, в нортумбрійській глушині. Щоправда, ті землі навряд змогли б оборонити себе самі, позаяк сильного війська не мали.

Раґнар зайняв землю на пагорбах, що на захід від Еофервіка. Там він оселився з дружиною, дітьми, Равном та Гудрун. Його команда розквартирувалася в навколишніх долинах. Нашим першим завданням на новому місці стало розширити Раґнарів дім. Колись він належав англійському тану, який загинув під Еофервіком. Щоправда, був це зовсім не палац, а приземкувата дерев’яна хатина, настільки густо крита соломою і орляком, що здалеку скидалась на пригірок. Ми звели прибудову до неї — щоправда, не для себе, а для корів, овець та кіз, які мали пережити зиму і дати потомство в новому році. Решту зарізали. Забоєм займався Раґнар зі своїми людьми. Та коли на бойню привели останніх кількох тварин, він дав сокиру своєму наймолодшому синові Роріку, наказавши:

— Треба зробити один швидкий, влучний удар.

Рорік спробував, але йому забракло сили, та й прицілився він кепсько. Знадобилася сила шістьох чоловіків, аби втримати конаючу корову, котра, спливаючи кров’ю, мукала і борсалась, доки Раґнар не добив її. Тушу забрали білувальники. Відтак він протягнув сокиру мені:

— Подивимося, може, ти впораєшся краще.

До мене підвели нову корову. Чоловік задер їй хвоста, й вона покірно опустила голову. Я заніс сокиру, прицілився туди, куди щоразу бив Раґнар, загнав лезо прямісінько в шию за черепом, і в ту таки мить корова брьохнулась на землю.

— Буде з тебе воїн хоч куди, — вдоволено промовив Раґнар.

Після забою худоби роботи поменшало. Англійські селяни, що лишилися жити в долинах, принесли Раґнару данину тушами і збіжжям — зовсім так само, як доти приносили своєму англійському лорду. Хоч на їхніх обличчях і було складно прочитати, що вони думають про Раґнара і його данів, клопоту вони не завдавали, і Раґнар не став втручатися у їхнє життя. Місцевому священнику дозволили жити і вести служби у церкві, котра насправді була дерев’яною повіткою з начепленим хрестом, а сам Раґнар хоч і головував на всіх зборах, завжди радився з англійцями, котрі краще знали тутешні порядки.

— Не можна мешкати там, де тебе не хочуть бачити. Ці люди можуть перебити нашу худобу і отруїти водойми, а ми й не знатимемо, хто це зробив. Тож якщо вже десь селишся, треба або перебити всіх місцевих, або навчитися жити з ними.

На зиму небо поблякло, вітер схолоднів. Тепер нашим обов’язком були годівля худоби й підтримання вогню. Нас відправляли до лісу, де я наловчився вправлятися з сокирою і зрубувати дерева якомога меншою кількістю ударів. Більші колоди стягували донизу волами, кращі лишали для будівництва, гірші рубали на дрова.

У нас, дітлахів, побільшало вільного часу на забави, і ми збудували в лісі власний палац із колод і сіна, прикрасивши його борсучим черепом, наслідуючи Раґнара, котрий вивісив на своєму домі вепрячу голову. Там, у нашій ігровій фортеці, ми з Роріком всякчас змагались за престол, тоді як його сестра Тира, котрій на той час було вже вісім, завжди була володаркою палацу. Вона сиділа там і пряла вовну, бо як до кінця зими не напряде вдосталь, отримає на горіхи. Прядучи, дивилась, як ми, хлопчаки, вели уявні битви на дерев’яних мечах. Більшість хлопців були дітьми служників і рабів, тож вони завжди хотіли бачити мене за ватажка англійців, тоді як Рорік був данським полководцем. У мою ватагу відправляли найменших і найслабших, тож ми майже завжди програвали. А Тира, що успадкувала материне золотисте волосся, знай сиділа, пряла і дивилася, лівицею тримаючи прялку, а правицею прочісуючи руно.

Кожна данська жінка мусила прясти. За Раґнаровими підрахунками, для виготовлення нового вітрила потрібно, щоб вовну цілу зиму пряло п’ятеро жінок або десяток дівчат. Кораблі завжди потребували нових вітрил, тому жіноцтво присвячувало цьому заняттю кожну вільну хвилину. А ще вони куховарили, виварювали горіхову шкаралупу на фарбу для ниток, збирали гриби і мох, яким ми підтиралися, дубили шкури забитої худоби, катали свічки з воску, солодили ячмінь і проводили обряди на вшанування богів. Богів та богинь у данів було безліч, котрісь із них безпосередньо мали стосунок до нашого дому, і їх жінки вшановували власними ритуалами, тоді як інші, на кшталт Одіна чи Тора, були найвсемогутніші й найвсюдисущніші, проте навіть їх не шанували з таким завзяттям, як християни — свого Господа. Можна було молитися Тору, Локі, Одіну, Відару чи будь-якому іншому божеству з Асгарду, де живуть ці боги, але дани ніколи не збиралися, як ми колись у Беббанбурзі, в церквах щонеділі й на святкування іменин кожнісінького святого. Не було в них і реліквій чи священних книг. Що ж до мене, я не сумував ні за тим, ні за іншим.

А от Свена я волів би ніколи не бачити, проте, коли його батько К’яртан оселився в долині, він швидко розшукав наш палац у лісі. Щойно перші заморозки скували зів’яле листя, а на глоді й падубі зачервонілись ягідки, наші ігри набули дещо жорстокішого забарвлення. Тепер ми перестали ділитися на ватаги, бо мусили відбиватися від Свена та його загону, що постійно нападали на нас. Щоправда, певний час ці бої лишались безневинними — хай там як, а ми лише гралися, не більше. От тільки Свен здобував одну перемогу за іншою. Якось він украв борсучий череп з нашого муру, і нам довелося замінити його на лисячий. Тира крикнула його хлопцям, котрі поховалися в лісі, що ми змастили новий череп отрутою. Це видалося нам неабиякою хитрістю з її боку, однак другого ж дня ми натрапили на згарище нашої фортеці.

— Тепер мусимо спалити їхній замок, — сердито пробурчав Рорік.

— Для чого?

— Так роблять удома. Приходять вночі до ворожого палацу і спалюють дотла. Але треба пам’ятати одну річ: всі, хто є в ньому, мусять померти. Вцілілі можуть помститися, тому треба напасти вночі, оточити палац і вбити всіх, хто намагатиметься врятуватися з вогню.

Щоправда, Свен свого замку не мав. Звичайно, був ще дім його батька, і ми провели цілий день, вигадуючи, як спалимо його й заколемо всіх, хто намагатиметься врятуватись, та це були лише хлопчачі вихваляння, з яких, ясна річ, нічого не вийшло. Замість того ми звели новий палац, глибше в лісі. Виглядав він не так разюче, як старий, а ще був і близько не такий стійкий. По суті, звичайна халабуда з гілляк і моху, та ми однаково прибили на саморобній брамі череп горностая і переконали себе, що в нас досі є власне лісове королівство.

Біда лише, що Свена не вдовольняло нічого, крім повної перемоги. За кілька днів, поробивши всю хатню роботу, ми з Роріком і Тирою, як завше, прийшли погратися на своє місце. Дівчинка сіла прясти, а ми з її братом затіяли суперечку про те, чиї мечі кращі: Рорік наполягав, що данські, я ж не втомлювався повторювати, що міцніших від англійських не знайдеш. Тоді ми були ще занадто малі й дурні, аби знати, що найдостойніші клинки кують у Франкії. Втомившись від суперечки, ми похапали нагострені дрючки — свої списи — і вирішили висидіти кабана, що виходив на промисли в сутінках. Авжеж, напасти на вепра ми б нізащо не наважились, адже для нас він був задужий, тому лише грались у великих мисливців. У момент, коли великі мисливці готувалися ступити в ліс, з’явився Свен. Замість дерев’яного, змахнувши справжнім, завдовжки з руку дорослого, блискучим, як сніг, мечем, він помчав на нас, волаючи, мов навіжений.

Побачивши в його очах лють, ми з Роріком кинулися навтьоки. Він побіг за нами, прориваючи кущі, як той вепр, якого ми допіру хотіли вполювати. Лиш завдяки своїм швидким ногами порятувались ми від гострючого леза, та почули Тирин крик.

Ми обачно повернулись, пильнуючи меча, якого Свен, мабуть, поцупив у батька. Коли дійшли до своєї халупи, Тири в ній не було. На землі, серед палого листя й галуззя, валялась її прядка.

Маючи велику силу, особливою обачністю Свен не вирізнявся. В лісі він лишив по собі такий слід, що ми одразу ж вийшли на нього і вже незабаром почули голоси. Проминувши порослу буками верхівку пагорба, зайшли у ворожу долину, де Свен навіть не здогадався виставити охорону. Святкуючи перемогу, він подався на узлісся, де, вочевидь, була його база з кам’яним кострищем посередині. Пригадую, як подумав тоді ще, чому й ми не допетрали зробити собі таке. Свен прив’язав Тиру до дерева і розірвав комір сукні. Щоправда, дивитись там було ні на що, та й не дивно, бо ж Тирі було всього вісім років — ще цілих чотири-п’ять до шлюбу. Та Свен однаково роздяг її, бо вона мала дуже гарне личко. Його супутникам ця затія явно не подобалася: зрештою, вони розуміли, що це донька ярла Раґнара і гра зайшла надто далеко. Але Свен конче мав викобенитись, показати, що не боїться нічого. От лишень він не здогадувався, що ми з Роріком стежимо за ним із кущів, а навіть якби й знав, навряд чи зупинився б.

Кинувши меча на землю, він став перед Тирою і спустив штани.

— Торкнись, — наказав їй.

Один з його поплічників щось сказав, але я не розчув, що саме.

— Нікому вона не розкаже, — запевнив його Свен. — Та й ми її не скривдимо. — Свен повернувся до Тири. — Якщо торкнешся, ми тебе не скривдимо!

Тоді я й вибіг. Це не був вияв хоробрості. Просто Свенові посіпаки втратили всякий інтерес до гри, Свена і його спущених штанців. Меч лежав без нагляду посеред галявини. Схопивши його, я кинувся на негідника. Якимось дивом, крутнувшись, він встояв на ногах.

— Зараз я тобі торкнуся! — крикнув я і рубонув довгим клинком по його цюцюрці.

Щоправда, меч виявився затяжкий для мене, та й я ще ніколи доти не орудував справжнім — тож замість того, куди цілив, я влучив йому по ляжці. Відкрилась рана. Я замахнувся ще раз з усієї сили, і удар прийшовся Свенові в бік. Хлопець повалився на землю, волаючи від болю. Його друзяки відтягли мене, а Рорік кинувся розв’язувати сестру.

На цьому все скінчилося. Попри кровотечу, Свен натягнув штанці й пошкандибав геть у супроводі своєї ватаги, а ми з Роріком повели Тиру додому. Зачувши Тирине ридання і наші збуджені пояснення, Равн наказав нам мовчати.

— Утреде, — суворо звернувся до мене старий, — почекай за свинарником. А ти, Роріку, розкажи мені про все, що сталося.

Я чекав надворі, поки Рорік закінчить розповідати. Тоді надвір відправили його, і на допит викликали мене. Коли я зайшов, Тиру міцно пригортала до себе мати. Вона й бабуся нетямилися з люті.

— Ти слово в слово розповів те саме, що й Рорік, — сказав Равн, коли я скінчив.

— Бо це правда, — мовив я.

— Він її збезчестив! — вигукнула Сіґрід.

— Ні, — твердо заперечив Равн. — Завдяки Утреду цього не сталося.

Цю саму історію почув і Раґнар, коли повернувся з полювання, а оскільки головним її героєм був я, мені було байдуже до найбільшої в ній неправди: Свен нізащо б’ не насмілився зґвалтувати Тиру. Його дурість ніби не знала меж, однак спроба зґвалтувати доньку ярла Раґнара, начальника його батька, пролягала далеко за межами навіть Свенового дурства. Так одним махом він набув собі заклятого ворога. На другий день Раґнар поїхав до К’яртанової оселі в супроводі шести чоловік. Чесно зізнатись, я не на жарт перелякався. Мені здалося, що то я у всьому винен — хто ж, як не я, придумав усю затію з палацом у лісі? Однак Раґнар мав на це інший погляд:

— Зневажив мене не ти, а Свен. — Він говорив понуро, вся його смішкуватість вмить кудись поділася. — А ти, Утреде, повівся гідно, вчинив як справжній дан.

Вищої похвали з його уст годі було й чекати. Щоправда, мені здалося, ніби він трохи розчарований, що відсіч Свену дав я, а не Рорік. Хай там як, а я був більший і сильніший за його молодшого сина, тому й битися належало саме мені.

Коли ми заїхали в холодний ліс, я здивувався, побачивши, як двоє Раґнарових людей нарізали гілок ліщини, адже для бою вони занадто тонкі й м’які. Тільки з переляку про це так і не спитав.

К’яртан мешкав у долині між пагорбів, на березі струмка, що протікав, зокрема, і через пасовисько для його худоби. Більшість овець, кіз і корів перебили на зиму, ті ж, що лишилися, стояли, мирно поскубуючи залишки травички. День був хоч і сонячний, та холодний. Зачувши нас, загавкали пси. Вийшов К’яртан зі своїми людьми, й чоловіки прогнали собак у подвір’я, серед якого господар посадив ясен — такий кволий, що навряд чи переживе найпершу ж зиму. З чотирма супутниками, без усякої зброї, він вийшов нам назустріч. Раґнар же та його шість вершників усі були озброєні до зубів: щити, мечі, сокири й кольчуги.

Попереду виступав сам ватажок, у шоломі мого батька — трофеєві з-під Еофервіка. Це був прегарний обладунок, його корону і забороло прикрашали срібні орнаменти. Раґнару він личив більше, ніж батькові.

Шкіпер К’яртан був здорованем, вищим од Раґнара. Мав широке плескате лице, як і в сина, дрібні, підозріливі очі й широченну бороду. Либонь, із першого погляду на різки він збагнув, чому ми тут, оскільки мимовільно вхопився за амулет на шиї. Спинивши коня, з явною відразою Раґнар пошпурив на землю меча, який я приніс із лісу. За законом клинок тепер належав йому. Ця зброя мала неабияку цінність, зокрема через обмотку зі срібного дроту на руків’ї. Але Раґнар кинув його до К’яртанових ніг, немов якусь цяцьку.

— Твій син залишив його на моїй землі, — сказав він. — Я викликаю його на розмову.

— Мій син — добрий хлопчик, котрий скоро веслуватиме на ваших човнах і битиметься з вами у стіні щитів.

— Він зневажив мене.

— Не навмисне, пане.

— Він зневажив мене, — повторив Раґнар. — Він бачив мою дочку голою і сам роздягався перед нею.

— І за це його покарано, — відповів К’яртан, люто зиркаючи на мене. — Ви пролили нашу кров.

Раґнар змахнув рукою, і його супутники скинули на землю лозини. Ясно, що це щось означало, але значення жесту второпати я не міг. А от К’яртан усе збагнув. Зрозумів цей жест і Рорік, що прошепотів мені на вухо:

— Це значить, що він мусить битися за Свена.

— За Свена?

— Лозинами позначать межі ділянки, на якій вони битимуться.

Однак робити цього ніхто не став. Натомість К’яртан привів із хати Свена.

Малий ледве викульгав на поріг. Права нога в нього була перемотана. На змарнілому лиці читався чистий жах — воно й не дивно, адже перед ним у всій красі стояв Раґнар зі своїм військом.

— Скажи, що мусиш сказати, — наказав К’яртан синові.

Свен підняв очі на Раґнара і пробубнів:

— Вибачте.

— Не чую, — гаркнув Раґнар.

— Вибачте, пане, — перелякано тремтячи, повторив Свен.

— За що я маю тебе вибачити?

— За те, що я зробив.

— І що ж ти зробив?

Відповіді в Свена не знайшлося — принаймні такої, яку він міг би озвучити.

Він похнюпив погляд у землю. Дальнє вересовище затяглося хмарою; залопотівши крильми, з долини полетіло двоє воронів.

— Ти прив’язав до дерева, роздягнув і мацав мою дочку, — промовив Раґнар.

— Але ж не повністю роздягнув, — пробелькотів Свен і в ту ж таки мить отримав від батька запотиличника.

— Вони ж просто гралися, — звернувся К’яртан до Раґнара. — Пане, це була лише гра.

— Я не дозволю нікому грати в такі ігри з моєю донькою, — відрубав Раґнар.

Я майже ніколи не бачив його злим, але тоді він не тямив себе з люті. Від щиросердого веселуна, чий регіт відлунював по всьому домі, не залишилось і сліду. Злізши з коня, він витягнув свого нового меча — Серцекола — й навів на К’яртана.

— Чи ти відмовляєш мені в моєму праві?

— Ні, пане, — відказав К’яртан. — Але він хороший хлопець: сильний, витривалий, роботящий. Служитиме вам вірно.

— А ще він бачив те, чого не мав бачити, — закінчив Раґнар.

На цих словах він підкинув свій клинок у повітря. Сліпуче зблиснувши на сонці, меч перевернувся, і Раґнар упіймав його за рукоять, схопивши, як кинджал, тільки задом наперед.

— Утреде! — гукнув він, сполохавши мене. — Він каже, що роздягнув її тільки наполовину. Це правда?

— Так, пане.

— В такому разі я покараю його лише наполовину.

Промовивши це, Раґнар зацідив руків’ям Свенові в око. У наших клинків руків’я важкі, нерідко прикрашені коштовностями. Та попри всю красу, по суті це — звичайна залізна брила, тому, врізавшись малому в око, оббита сріблом рукоять Раґнаровго Серцекола розчавила його на кашу. Харкнувши на хлопця, Раґнар сховав зброю в піхви.

Схопившись обіруч за розтовчене око, Свен корчився на землі й вив.

— Тепер ми квити, — звернувся Раґнар до батька малого.

К’яртан відповів не одразу. Він сердився, бо його щойно осоромили, але й тягатися силою з ярлом Раґнаром не міг. Врешті кивнув:

— Ми квити.

— І ти ж більше мені не служиш, — холодно додав Раґнар.

На тому ми поїхали додому.

Настала сувора зима. Позамерзали ручаї, сніг завіяв усе навколо, і світ поринув у холодну білу тишу. Серед ясного дня на узлісся стали виходити вовки, а бліде сонце ледь світило — неначе північний вітер висмоктав із нього, всю його силу.

Раґнар нагородив мене срібним браслетом — моїм першим трофеєм. К’яртан з родиною мусили забратися з поселення. Він більше не командуватиме одним із Раґнарових кораблів і не отримуватиме своєї частки від щедрого повелителя. Залишившись сам, він подався до Еофервіка, де вступив до міського гарнізону. Робота ця була далеко не престижна, адже будь-який дан, що має бодай найменші амбіції, краще служитиме в такого володаря, як Раґнар, здатного зробити його багатим, тоді як з еофервікськими сторожовими ніхто нічим не ділився. Їхньою роботою було слідкувати за довколишніми полями і пильнувати, аби король Еґберт не підбурював народ. Дізнавшись, що більше не побачу Свена, я невимовно зрадів, однак ще більше мене потішив мій браслет. Дани їх обожнювали. Що більше браслетів мав чоловік, тим шанованіший він був, адже нагороджують ними за успіхи. Раґнар мав усілякі: золоті й срібні, викувані у формі драконів та інкрустовані коштовними каменями. Коли він ходив, вони цокали. Також браслетами можна було платити, коли закінчувались срібняки. Пригадую, як один дан зняв браслет, порубав сокирою і наповнював шматками торговцеві ваги, доки ті не показали, що він сплатив достатньо срібла. Було це в іншій долині, у поселенні, яке зайняли Раґнарові молодші вояки й куди еофервікські крамарі привозили на продаж свої товари. Колись на тому місці стояло крихітне сільце, проте данам знадобилося більше місця для нових будинків, тож вони випалили сусідній ліщиновий гай. Раґнар дав поселенню нову назву — Сюннінґтвейт, що означає «випалена земля». Ясна річ, раніше село мало англійську назву, але вона стала потроху забуватись.

— Ми плануємо залишитися в Англії назавжди, — сказав мені якось Раґнар, коли ми повертались із закупів у Сюннінґтвейті.

Від дороги лишилася вузька стежка, протоптана в снігу. Наші коні вправно маневрували між заметами, над якими чорніла верхівка частоколу. Мої двоє були навантажені мішками з цінним товаром — сіллю. Дорогою я ставив Раґнару всілякі питання: де зимують ластівки, нащо ельфи насилають на людей гикавку і чому Івара кличуть Безкостим.

— Бо він такий худющий, аж плаский, і його можна змотати в трубку, як той килим, — пояснив Раґнар.

— А чому в Убби немає прізвиська?

— Як це нема? Його називають Уббою Жахливим.

Раґнара розсмішило прізвисько, яке він сам щойно вигадав, а я зареготів, бо з ним мені завжди було добре. Моя компанія йому подобалась. Через довге світле волосся мене часто сприймали за його сина, і мені це неабияк лестило. Того дня з нами мав би їхати і Рорік, але він знову захворів, і жінки кинулись відпоювати його травами й читати над ним молитви.

— Він занадто часто хворіє, — промовив Раґнар. — Не те що Раґнар, — він мав на увазі свого старшого сина, котрий охороняв Іварові володіння в Ірландії. — Той парубок здоровий, як бугай, ніякі болячки йому не страшні! Він геть як ти, Утреде. — Він усміхнувся, пригадавши свого первістка, за яким страшенно сумував. — Він сам здобуде собі землю й багатство. А Рорік? Напевне, доведеться віддати йому свої володіння. Повертатись до Данії йому не можна.

— Чому?

— Там погана земля, — пояснив він. — Пласка й піщана, так що на ній нічого не росте, а за морем — вся вкрита горами, хоч би тобі де одна долинка. Як на ній не гаруй, а ситим з неї ніколи не будеш.

— За морем?

Раґнар пояснив мені, що дани прийшли з землі, що поділяється на дві частини, між якими безліч дрібних острів ців. Ближча частина, з якої прибув він, гола й піщана, а інша, що лежала через море на схід, — гориста.

— А ще там живуть свеї, — додав він.

— Свеї?

— Вони такі ж, як ми, і поклоняються тим же богам, тільки розмовляють по-інакшому. Доводиться уживатися з ними і з норвегами.

Свеїв, данів і норвегів разом називали норманами. Усі вони проводили вікінгівські експедиції, але мою землю загарбали тільки дани. Втім, цього вже Раґнару я не казав, бо навчився приховувати свої думки — а може, просто не знав, що казати. Я ж і сам не розумів, дан я чи нортумбрієць. Так само не відав я, ким хочу бути більше.

— Думаю, англійці не хочуть, щоб ми лишалися тут, — припустив я, навмисне використавши слово «ми».

У відповідь Раґнар тільки засміявся:

— Англійці можуть думати собі що хочуть! Але ти сам бачив, що було під Йорвіком. — Данам чомусь складно було вимовляти «Еофервік», тому місто вони називали Йорвіком. — Хто був найхоробрішим англійцем там? Ти! Малий хлопчак! Ти не побоявся кинутись на мене з іграшковим мечем, який годиться хіба що жаб колоти! Я мало зі сміху не луснув. — Він нахилився й розкуйовдив мені чуприну. — Та що вони вдіють? Наступного року зайдемо в Мерсію, тоді захопимо Східну Англію, а далі — Вессекс.

— Батько завжди казав, що Вессекс — найсильніше з англійських королівств, — мовив я.

Щоправда, батько мій ніколи нічого подібного не казав, а навпаки — відкрито зневажав вессексців, вважаючи їх побожними слабаками. Та я хотів подражнити Раґнара.

Мені не вдалося.

— Це найбагатше королівство, — сказав він, зашкірившись, — але не найсильніше. Армія сильна своїми воїнами, а не золотом. Ми — дани, нам невідома поразка, і Вессекс однаково буде наш.

— Справді?

— У них новий король. Його єдиний спадкоємець ще малий, тож скоріш за все, якщо він загине, на престол посадять його брата. Це нас влаштує.

— Чому?

— Бо його брат також слабкий. Його звуть Альфред.

Альфред. Це вперше я почув про Альфреда Вессекського. Але тоді нічого не подумав. Та й нащо воно було мені?

— Альфред, — зневажливо повторив Раґнрар. — Крім дівок, його нічого не цікавить — хоч у цьому і немає нічого поганого! Тільки Сіґрід не кажи. Немає нічого поганого, щоб у разі необхідності дістати меч. Але той Альфред половину часу порає дівок, а другу половину — молить свого бога про прощення за хіть. Але якому ж то богу не до вподоби, щоб чоловік гульнув як годиться?

— Звідки ти знаєш стільки всього про Альфреда?

— Завдяки своїм розвідникам, Утреде. Переважно це купці. З їхніх розмов із вессексцями нам відомо все про короля Етельреда і його брата Альфреда. Більшість часу Альфред нездужає. — Він затнувся, вірогідно, замислившись про свого молодшого сина, котрий також весь час слабував. — Це нездорова сім’я, і західним саксам слід би позбутися їх і посадити на престол дужого чоловіка. От тільки вони цього ніколи не зроблять, тому ми завоюємо Вессекс, і не буде більше ніякої Англії.

— А якщо вони таки знайдуть сильного короля? — спитав я.

— Не бувати цьому, — твердо обрубав Раґнар. — У Данії наші королі завжди дужі. Якщо ж син когось із них слабкий, влада переходить чоловікові з іншої родини. А от в Англії вважають, що право на трон виходить з-поміж бабських ніг разом із дитиною, тому навіть такий тюхтій як Альфред, може стати тут королем — лише тому, що його батько також був королем.

— У Данії є король?

— Безліч. Я також, коли б захотів, міг би назватися королем. Тільки б це не сподобалося Уббі та Івару, а ображати їх не має права ніхто.

Якийсь час ми йшли мовчки, слухаючи, як рипить сніг під копитами наших коней. Я замислився про Раґнарову мрію, в якій Англії не. стане, а її землі перейдуть данам.

— А що буде зі мною? — зрештою подав голос я.

— З тобою, Утреде? — здивовано перепитав Раґнар. — З тобою буде те, що ти обереш для себе сам. Ти виростеш, опануєш меч, навчишся битися в стіні щитів, веслувати на кораблі й віддавати шану богам. А тоді використаєш усе, чого навчився, щоб покращити або погіршити власне життя.

— Я хочу Беббанбурґ.

— У такому разі мусиш завоювати його. Можливо, я навіть допоможу тобі в цьому, але це буде пізніше. Спершу ми рушимо на південь, а до того — попросимо Одіна бути до нас милостивим.

Я ніяк не міг збагнути данської віри. До неї вони ставилися далеко не так серйозно, як ми, англійці, однак їхні жінки молилися часто, а чоловіки іноді вбивали великого звіра, жертвували його богам, а скривавлену голову вивішували над дверима дому на знак того, що в домівці відбудеться бенкет на честь Тора або Одіна. Втім, хоч і слугували ритуалом вшанування богів, ці бенкети все одно нагадували звичайнісіньку пиятику.

Найкраще я запам’ятав тиждень святкування Йоля, бо в ту пору до нас прийшов Веланд. У найхолодніший день зими, коли нещадно віє завірюха, він прибув до нас пішки. У піхвах на його поясі висів меч, на плечі — лук. Одягнений був у лахміття. На порозі дому шанобливо вклонився. Сіґрід завела його в дім, нагодувала й налила елю. Скінчивши трапезу, прибулець сказав, що повертається надвір, чекати Раґнара з полювання в горах.

Веланд не сподобався мені з першого погляду. Він був схожий на гадюку — геть як мій дядько Ельфрік: такий же худий, хитрий і дуже потайний. Із деяким острахом я дивився, як, щойно завбачивши Раґнара, він пав ниць серед снігу.

— Мене звуть Веланд. Мені потрібен пан, — почав він розмову.

— Ти вже не юнак, — відповів Раґнар. — Чого в тебе немає пана?

— Пане, він потонув на своєму кораблі.

— Чийого роду він був?

— Сноррі, пане.

— Котрий з них?

— Син Еріка Ґріммсона, з Бірки.

— А ти єдиний, хто вцілів? — спитав Раґнар, злазячи з коня і передаючи мені поводи.

— У той час я був на березі, пане. Мені нездужалося.

— Сам ти якого роду? Звідкіля?

— Я син Ґодфреда, пане, з Гайтабу.

— Гайтабу! — пхикнув Раґнар. — Торговець?

— Я воїн, пане.

— Чого ж тоді припхався до мене?

Веланд стенув плечима:

— Про вас кажуть, що ви добрий хазяїн, щедрий на браслети. Як ви не приймете мене, пошукаю когось іще.

— То, кажеш, ти вправний з мечем, Велане Ґодфредсон? — Як баба з язиком, пане.

— Невже аж такий мастак? — не встояв перед жартом Раґнар.

Веланду дозволили залишитись. Житло наказали шукати у Сюннінґтвейті. На мої слова, що приблуда мені не подобається, Раґнар лиш знизав плечима і сказав, що той потребує доброти. Ми сиділи в хаті, закуреній від диму, який валував із пічки.

— Бачиш, Утреде, для людини немає нічого гіршого, як лишитись без пана. Немає пана, немає браслетів, — пояснив Раґнар, торкаючись своїх.

— Мені він не вселяє довіри, — кинула Сіґрід від печі, де пекла коржики. Рорік, котрий потроху відходив від хвороби, помагав їй; Тира, як завше, плела. — Він схожий на розбійника, — додала жінка.

— А коли й так, — відказав Раґнар, — моєму кораблеві байдуже, хто сидить за його веслами.

Він потягнувся до коржика, але отримав від жінки по руках — смаколики призначались до Йоля.

Йоль був найбільшим святом року. Цілий тиждень столи ломились від наїдків, ріками текли ель і медовуха, не вщухали бійки і регіт, тут і там у сніг блювали п’яниці. Раґнар зі своїми військом гуляли в Сюннінґтвейті. Влаштували кінні перегони, змагання з боротьби, метання списа, сокири й каменюки.

Моїм улюбленим було перетягування каната над потічком, у який мали падати невдахи. Борючись зі старшим на рік хлопцем, я помітив, що за мною стежить Веланд. Вигляд він мав куди кращий — змінив лахміття на лисячу шубу. Того Йоля я вперше в житті напився — так, що ноги перестали слухатись. Мені запаморочилось в голові, я впав, на що Раґнар тільки весело зареготався і змусив мене пити медовуху, доки не виблюю. Авжеж, те змагання на випивання виграв він. Равн прочитав довжелезну поему про прадавнього героя, що вбив і чудовисько, і його матір, ще страшнішу. Я був такий п’яний, що більше не запам’ятав.

Після Йоля я дізнався дещо нове про данів та їхніх богів. Раґнар наказав викопати в лісі за домом велику яму. Ми з Роріком допомагали. Скільки б коренів ми не перерубали й не вигребли землі, Раґнар однаково казав копати глибше. Вдовольнився, лише коли міг стати у ямі й не бачити верху. Скраю, біля купи накопаної землі, поставили дерев’яний поміст.

Наступного дня після заходу сонця до ями вирушили всі Раґнарові люди — самі чоловіки, без жінок. Хлопчики принесли смолоскипи і розташувались попід деревами. У темряві навколо замиготіли, затанцювали тіні. Чоловіки були при повному параді, немов ішли на війну.

З дальнього боку ями вже чекав сліпий Равн. Старий прочитав поему у хвалу Одіну. Читав довго, ритмічно, як барабан, карбуючи слова: про те як великий бог сотворив світ із плоті велетня Іміра, як закинув на небо сонце й місяць і як глибоко в підземеллі гноми викували йому списа — Ґунґнір, наймогутнішу в світі зброю. Чоловіки стояли край ями, слухаючи оповідь, зачаровані її ритмом, вряди-годи повторюючи за Равном якусь фразу. Мушу зізнатися, мені було нудно — геть як коли Беокка починав отак бубоніти щось латиною. Тож я розвернувся до лісу і став розглядати тіні. Задумавшись про те, які створіння могли чигати в темряві, згадав про скедуґенґанів.

Про скедуґенґанів — мандрівні тіні — я думав часто. Уперше про них мені розповів беббанбурзьский коваль Ельдвульф, спершу взявши з мене обіцянку нізащо не переказувати цих легенд Беоцці. Слова я дотримав. Коваль розказав, що до приходу в Англію Христа, коли ми ще поклонялися Водену та іншим богам, кожне знало, що скедуґенґани бродять землею нечутно, майже невидимі. Ці таємничі створіння здатні змінювати свою подобу — в одну мить бути вовком, а вже наступної перекинутись на чоловіка чи орла. Ні живі, ні мертві, ці нічні примари належать до царства тіней. Виглядаючи у темряву, я щиро хотів стати скедуґенґаном. Це була б таємниця, відома тільки мені, те, що зможе налякати данів і повернути мені Беббанбург, таке ж могутнє, як чари, що завжди приносять перемогу данам.

Авжеж, це була лише дитяча мрія. Коли ми молоді й слабкі, то хочемо мати надприродну силу, однак щойно підростаємо й мужніємо — сміємося з менших за такі ж фантазії. Та я завжди прагнув мати силу Скедунґенґана. Із мрій про могуть мандрівних тіней мене вивело приглушене іржання, перемкнувши мою увагу до підмостка. Натовп розступився, і з темряви виринула чудернацька процесія: кінь, баран, пес, гусак, бугай і кабан. Кожного на поводі вів Раґнарів вояк. Замикав колону англієць, засуджений за те, що зсунув межу поля. Як і тварин, його вели на повідку.

Кінь був мені знайомий. Це був Раґнарів чорний жеребець, його улюбленець Вогнеступ. Однак навіть це не рятувало бідолаху, і його мали принести в жертву Одінові. Ритуал проводив Раґнар. Голий до пояса, він по одному забивав звірів сокирою. Супроти вогню блищали від поту його пошрамовані широкі груди. Останнім у черзі був Вогнеступ. Він вийшов на поміст, дивлячись перед собою каламутними очима. Зачувши сморід крові, розбризканої по всій ямі, кінь запручався. Раґнар підступив до нього зі слізьми на очах. Поцілувавши скакуна у морду, він забив його одним точним ударом межи очі. Кінь повалився, здригнув копитами й сконав. Останнім помер англієць, проте його смерть була не така сумна, як Вогнеступова. Скінчивши, Раґнар вийшов на середину заляпаного кров’ю і липкою шерстю помосту, підняв скривавлену сокиру і прокричав:

— Одін!

— Одін! — відповіло йому безліч голосів.

Піднявши списи та мечі понад паруючою ямою, військо повторило:

— Одін!

В ту мить я помітив, що з того боку ями своїх гадючих очей з мене не зводить Веланд.

Туші дістали з ями й розвісили на гілках. Їхню кров віддали підземним богам, настав час пожертвувати плоть небесним. Відтак ми засипали яму, як слід утрамбували, подіставали глеки з елем, міхури з медовухою та й посідали пиячити. До кровожерного Одіна ми закликали, бо Раґнар із військом вирушали на війну.

Згадавши клинки над ямою плоті та крові, я уявив, як високо в своєму палаці мертвих Одін ліниво насилає цим чоловікам своє благословення. Якщо Англія не знайде чарів таких само сильних, як у цих суворих воїнів, вона впаде — у цьому я не сумнівався. Мені було всього десять, та я вже знав, ким хочу бути.

Я стану скедуґенґаном, мандрівною тінню.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Навесні 868 року, коли мені було вже одинадцять, на воду — хоч і не в море — спустили «Вітряного змія».

Це був Раґнарів корабель: прекрасне судно з дубовими бортами, драконячою головою на носі, орлиною — на кормі та бронзовим флюгером із намальованим чорним вороном на щоглі, яку трохи опустили й підперли двома сосновими стовпами.

На веслах сиділи Раґнарові воїни, чиї щити прикрашали борти. Веслуючи, чоловіки співали про те, як всемогутній Тор спіймав на той гачок Світового Змія, що обвиває світ, як потвора ковтнула той гачок, наживлений бичачою головою, і як, злякавшись велетенського гада, велет Гюмір обрізав линву.

Ритм цієї чудової пісні ніс нас рікою Тренте, притокою Гамберу, що бере свій початок в Мерсії. Ми прямували на південь, проти течії, але подорож минала легко, без пригод. Тепло гріло сонце, на берегах рясно буяли квіти. Частина нашого війська їхала верхи східним берегом, позаду нас ішов цілий флот. Незліченне військо Івара Безкостого і Убби Жахливого ішло на війну.

Завоювавши всю східну Нортумбрію і вибивши присягу на вірність із західної, дани рушили на Мерсію, що лежала в самому серці Англії. На південь територія королівства простягалася до річки Темс, до кордону з Вессексом, на захід — до гористої землі валлійців, а на схід — до ферм і боліт Східної Англії. Хоч і бідніша за Вессекс, Мер-сія була значно багатша за Нортумбрію. Тренте тік прямо в ії серце — у яке, мов вістря гострого данського списа, націлився Раґнарів «Вітряний змій».

Річка була неглибока, та Раґнар запевнив, що його човен пройде і в калюжі, що було недалеко від правди. З відстані корабель здавався довгастим, тонким, як лезо ножа, однак із борту було видно, що його міделі досить широкі, й судно не розсікає водну гладінь, а сидить на ній, як миска. Навіть навантажене загоном з сорока-п’ятдесяти душ, у повному обладунку, зі щитами, провізією та елем, воно потребувало зовсім невеликої глибини.

Хай час від часу довгий його кіль і прошкрібав по дну, та трохи далі від звивистих берегів води було цілком удосталь. Щоглу вкоротили, щоб легше було маневрувати звивистою річкою попід навислими над рікою деревами, не зачіпляючи гілок.

Ми з Роріком сиділи на носі разом з його дідом Равном, переповідаючи йому все, що бачили. Власне, особливо дивитися не було на що, крім квітів, дерев, чагарників, пташок і форелі, що скидалась над водою, ловлячи мух. Ластівки, що вже повернулися з вирію, шугали над водою і збирали болото для своїх гнізд на берегах.

На все горло щебетали кропив’янки, серед молоденького листя воркотіли голуби, а ген попід самими хмарами загрозливо ширяли яструби.

Проминувши зграю лебедів, наш човен налякав групку видренят, що галасливо повтікали під схилену при березі вербу. Часом ми пропливали повз порожні селянські садиби, покинуті господарями.

— Мерсійці нас боїться, — промовив Равн, піднявши до сонця незрячі, білі очі. — І правильно роблять, бо ми — сила.

— Вони також уміють воювати, — заперечив я.

Равн засміявся:

— В них лише один із трьох, коли не менше, воїн. А от у нашій армії, Утреде, кожен чоловік уміє битися. Хто не хоче бути вояком, лишається вдома, у Данії, обробляти землю, пасти овець або ловити рибу. А тут, в Англії, що? Воювати змушують усіх чоловіків, проте мужність для цього є лише в одного з трьох-чотирьох. Решта ж тут — селяни, котрі за першої-ліпшої нагоди накивають п’ятами. Ми як ті вовки, що вийшли полювати на овець.

Батько наказував мені дивитися і вчитись, і я вчився. Що ж іще лишається малому хлопчиську, в якого ще навіть не почав ламатися голос? У них лише один із трьох воїн, не забувай про мандрівні тіні, пильнуй удару під щит, звичайна річка може привести тебе у серце цілого королівства. Дивись і вчись.

— А ще в них слабкий король, — провадив Равн. — Його звуть Бурґред, і йому бракує відваги, щоб битися. Авжеж, йому доведеться, бо ми його змусимо, і він покличе на допомогу своїх союзників із Вессексу, та в глибині свого боягузливого серця він знає, що нізащо нас не переможе.

— Звідки ти це знаєш? — спитав Рорік.

Равн усміхнувся:

— Розумієш, хлопчику, наші купці провели в Мерсії всю зиму. Вони продавали шкури й бурштин, купували залізну руду і солод, розмовляли з тамтешнім людом, слухали, а повернувшись, розповіли нам, що довідались.

«Убивай купців», — подумав я.

Чому я це подумав? Я любив Раґнара більше, за рідного батька і вже давно був би мертвий, якби він мене не врятував. Він ставився до мене як до сина й говорив, що я дан. І хоч данів я любив, та вже тоді розумів, що насправді ніякий я не дан, а Утред Беббанбурзький. На мене накотили спогади про нашу фортецю на березі моря. Згадалося птаство, що галасувало на скелях, тупики, що ширяли над хвилями, морські котики на прибережних каменях і спінена вода, що б’ється об кручу.

Пригадав я тамтешніх мешканців, що, хоч і називали мого батька паном, могли запросто перекинутися з ним слівцем про когось зі спільних родичів. Саме ці сусідські бесіди й усвідомлення того, що за пів дня доїдеш до будь-кого зі своєї рідні, й робили Беббанбурґ таким рідним і близьким мені.

Якщо зможе взяти, Раґнар віддасть замок мені, але в такому разі він належатиме данам, а я буду їхньою черговою маріонеткою, ручним олдерменом — як король Еґберт, домашній пес на короткому повідку. До того ж що дани дають, те вони можуть і забрати, а я хотів правити Беббанбурґом одноосібно.

Чи усвідомлював я все це так чітко в одинадцять? Мабуть, хоч і не повністю. Ця думка лежала глибоко у мене в серці, сира, недосказана, але рішуча. Пролежала вона там страх як довго. Часом я її забував, часом ішов усупереч їй, але вона завжди була там. Як частенько приказував Равн, доля — це все, вона править світом. Для мене він навіть повторював цю фразу англійською: wyrd bid ful araed.

— Про що замислився? — вирвав мене з задуми Рорік.

— Про те, що було б гарно поплавати, — відповів я.

А весла все гребли, несучи «Вітряного змія» до Мерсії.

На другий день на нашому шляху трапилася перешкода. Мерсійці загатили річку деревами, що нас хоч і не спинило, зате додало роботи веслярам, котрі тепер мусили провести човен крізь шпарину між сплетеним віттям. На східному березі на нас чекали з сотню мерсійців: з десяток лучників і пікінерів, націлених на наших веслярів біля загати, решта — у стіні щитів оддалік. Побачивши їх, Раґнар розсміявся. Так я дізнався про те, що дани завжди йдуть на битву з радістю. Весело регочучи, Раґнар повернув стернове весло і спрямував човна до берега. За нами причалила і решта флоту, підтягнулись і спішились вершники.

Я спостерігав із борту, як наше військо зійшло на берег, вдягнене у лати і кольчуги. Що побачили перед собою мерсійці? Молодих, довгокосих бороданів із лютими обличчями, що рвалися до бою, як до коханки. Якщо не було ворогів, дани билися між собою. Більшість не могла похвалитися нічим, крім неосяжної пихи, бойових шрамів і гострого клинка, але і з тим вони могли здобути собі що завгодно.

Мерсійська стіна не вистояла навіть до початку бою. Швидко збагнувши, що вони в меншості, оборонці кинулися навтьоки, під гучний регіт Раґнарової дружини. Познімавши броню, чоловіки побрались за сокири й канати, розчистили річку і вже за кілька годин ми знову були на плаву. На ніч постягували човни на берег, запалили вогнища, виставили охорону, спати полягали зі зброєю. Ніч минула спокійно, і вже на світанку ми вирушили далі. Невдовзі допливли до міста, оточеного великими валом, увінчаним частоколом. Раґнар одразу припустив, що це місто, яке намагались оборонити мерсійці. Не помітивши жодних ознак охорони, він причалив до берега і повів своє військо всередину.

Вал і частокіл перебували в напрочуд доброму стані. Раґнар ніяк не міг второпати, чому вартові вирушили нам назустріч, а не залишились у такій міцній фортеці. В місті не було жодного мерсійського солдата — певне, повтікали на південь. Ворота були відчинені, за ними, молячи навколішки про пощаду, нас зустрічала купка містян. Серед них виявилось троє ченців, що перелякано посхиляли голені макітри.

— Ненавиджу попів, — весело кинув Раґнар, зі свистом замахнувшись мечем.

— Чого? — спитав я.

— Бо вони як ті чорні мурахи: знай тільки бігають без толку. Не люблю я їх. А зараз, Утреде, перекладай їм мої слова. Як називається це місто?

Я спитав і у відповідь почув, що ми у Ґеґнсбері.

— Скажи їм, що я ярл Раґнар і кличуть мене Безстрашним і що, коли мені не дають їдла і срібла, я жеру дітей.

Я слухняно переклав його слова. Містяни перелякано подивились на Раґнара, котрий розпустив волосся — на знак того, що він хоче вбивати. Його вояки вишикувались позаду, усміхаючись і тримаючи в руках сокири, мечі, списи, щити і молоти.

— Уся їжа, що в них лишилась, ваша, — переклав я відповідь сивобородого діда. — Але він каже, що лишилось небагато.

На це Раґнар усміхнувся, ступив крок і, все ще всміхаючись, одним махом клинка наполовину відрубав старому голову. Я відскочив, але не від страху, а тому що боявся заляпатися кров’ю.

— На один голодний рот менше, — добродушно кинув Раґнар. — А зараз спитай у решти, скільки провізії лишилось.

Із сивої дідова борода стала червона. Він харчав і смикався, конаючи, доки не стих і закляк, спинивши на мені докірливий погляд.

На допомогу йому ніхто не кинувся — всі просто заціпеніли від страху.

— Скільки провізії залишилось? — спитав я по-англійському.

— Провізія є, пане, — промовив один з монахів.

— Багато?

— Достатньо.

— Він каже, що харчів достатньо, — переклав я Раґнару.

— Хіба для пошуку істини є якийсь кращий інструмент за меч? — промовив той. — А що з його церквою? Багато в ній срібла?

Затинаючись, чернець сказав, що ми можемо пошукати самі і брати все, що знайдемо. Я переклав його белькіт Раґнару, і той знову всміхнувся:

— Він бреше.

— Бреше? — перепитав я.

— Він каже нам пошукати самим, бо знає, що ми нічого не знайдемо, а отже, вони або сховали свої скарби, або вивезли. Спитай, чи сховали вони срібло.

Я виконав його наказ, і священник зашарівся.

— Наша церква бідна, — промимрив він. — Скарбів у ній небагато.

Поки я перекладав його слова, він спробував був утекти, але заплутався в подолі власної ряси. Підскочивши до нього, Раґнар прохромив святому отцю хребет. Посіпавшись, як викинута на берег риба, чернець помер.

Авжеж, срібло в місті було, заховане. Про це нам розповів інший монах, і Раґнар, витираючи лезо меча об рясу мертвого священника, полегшено зітхнув.

— Які ж вони дурні, — похитав головою він. — Якби одразу казали правду, ніхто б не загинув.

— А якби у них дійсно не було срібла? — спитався я.

— В такому разі, сказавши правду, вони б померли, — смішкувато відказав Раґнар. — Та й яка від попів користь? Вони тільки й годні, щоб збирати срібло для нас, данів. Вони — мурахи, що запасаються сріблом. Щоб розбагатіти, варто лиш розрити мурашник.

На тому, переступивши через своїх жертв, він пішов далі. Мене вразило, з якою легкістю він убив беззахисну людину, однак підлабузників і брехунів Раґнар не терпів. Він поважав ворога, здатного дати відсіч, проявити волю, а хитрі підлабузники, як ті, що він оце вбив біля міської брами, не заслуговували навіть на його зневагу, були нічим не кращі за тварин.

Спустошивши запаси Ґеґнсбера, ми наказали ченцям викопати свій скарб. Його виявилось небагато: дві срібні чаші для причастя, три срібні тарілки, бронзове розп’яття зі срібним Христом, кістяна статуетка двох янголят на драбині й калитка срібняків.

Раґнар роздав монети війську, затим порубав тарілки і чаші й розподілив шматки. Не вбачаючи жодної користи в статуетці, він розбив її мечем.

— Дивна віра, — буркнув він. — То це вони шанують тільки одного бога?

— Він один, — пояснив я, — але триєдиний.

Це йому сподобалось:

— Розумний хід, але безглуздий. А у того їхнього троїстого бога є матір?

— Її звуть Марія,— відповів я, ідучи за ним у пошуках інших монастирських цінностей.

— Мабуть, із неї він виліз трьома кавалками, — пхикнув Раґнар. — А як його звуть?

— Не знаю. — Насправді я знав, що Господь має ім’я, бо його мені колись казав Беокка, просто не міг згадати. — Три частини утворюють Святу Трійцю. Тільки це не його ім’я. Зазвичай його називають просто Богом.

— Це ніби дати собаці кличку Собака, — засміявся Раґнар. — А Ісус тоді хто такий?

— Один з трійці.

— Це ж він помер, а тоді воскрес?

— Так, — відповів я, зненацька відчувши страх, що християнський Бог зараз дивиться на мене й готує якесь страшне покарання за мої гріхи.

— Ну, таке боги можуть, — весело кинув дан. — Усі вони помирають, а тоді відроджуються. На те вони й боги. — Він глянув на мене і, відчувши мій страх, потріпав за чуприну. — Не бійся, Утреде, тут християнський бог влади не має.

— Не має?

— Авжеж! — Обшукавши комору в дальньому кутку монастиря, він знайшов серпа й почепив його на пояс. — Боги змагаються між собою, це всі знають. От поглянь-но на наших. Скільки билися аси з ванами, поки не уклали мир?

Аси і вани належали до двох родів данських богів, котрі поділяли Асґард, хоч на початку були найзатятішими ворогами.

— Усі боги воюють, — серйозно провадив Раґнар. — Одні в цих війнах перемагають, інші — програють. Християнський бог програє, інакше як би ми сюди потрапили? В чому запорука нашої перемоги? Наші боги винагороджують нас, коли ми віддаємо їм належну шану. А от християнам їхній Бог щось зовсім не помагає. Вони його молили, пролили море сліз, віддали все срібло, а ми отак приїхали й порубали всіх! Нікчемний їхній бог, от що. Мав би він хоч якусь силу, нас би тут не було, ге?

Це здалось мені нерушимою істиною. Для чого поклонятися богу, який не здатен уберегти тебе? Тепер ясно, чого прибічники Одіна і Тора завжди перемагають. Дорогою до корабля я потайки торкнувся молота, що висів у мене на шиї. Ми повиносили все, що було у хатах, спустошили місто і, лишивши народ ридати на березі, попливли далі широким плесом.

Наші трюми були вщерть напхані зерном, хлібом, солониною і копченою рибою. Набагато пізніше я дізнався, що дружина короля Альфреда Ельсвіта родом із Ґеґнсбера. Її батько, що побоявся битися з нами, був там олдерменом, тож вона виросла у стінах міста. Жінка частенько нарікала, що дани розграбували його після її від’їзду, й завжди повторювала, що Господь ще помститься поганам за спустошення її батьківщини, тому я ніколи й не казав їй, що також був у тій орді.

Подорож ми закінчили у місті під назвою Снотенґем, що значить «Снотове поселення». Місто було ще більше, але й тамтешня варта також здиміла. Містяни зустріли данів горами провізії та срібла — схоже, до них устиг доскакати вершник зі звісткою про Ґеґнсбур. Дани завжди раділи поширенню страшних новин про їхній наступ. Так, без усякого бою, здалось іще одне місто.

Виставивши на стінах міста варту, решта війська кинулась прочісувати довколишні села. Найперше шукали коней. Посідавши верхи і розбившись на загони, армія рушила далі — грабувати, палити, розорювати.

— Тут ми й залишимось, — сказав мені Раґнар.

— На літо?

— Назавжди, Утреде. Віднині це данська земля.

Наприкінці зими Івар та Убба відправили в Данію три кораблі, аби ті привезли нових поселенців. По одному-двоє почали прибувати човни з чоловіками, жінками та дітьми. Новоприбулим дозволили займати всі будинки, крім кількох, що належали мерсійським ватажкам, котрі стали на коліна перед Іваром та Уббою. Серед них був молодий єпископ на ймення Етельбрід, який повчав своїх прочан, що данів на них наслав Господь. Щоправда, ніколи не пояснював для чого — либонь, і сам не знав, — але такі проповіді гарантували життя його жінці й дітям, недоторканність будинку і дозвіл його церкві залишити собі срібний потир, хай Івар і взяв у полон двох його синів-близнюків на випадок, якщо християнський Бог змінить свої плани щодо данів.

Як і решта данських ватажків, Раґнар проводив постійні вилазки для поповнення провізії, на які полюбляв брати мене, оскільки я міг перекладати для нього. З часом ми почали чути дедалі більше розповідей про те, що збирається велике військо на півдні, у Ледечестері — за словами Раґнара, найбільшому мерсійському місті, мури якого спорудили ще римляни, а вони на будівництві зналися краще за будь-кого з нині живих. Отже, Бурґред, мерсійський король, збирав сили там, і ось чому Раґнар запасався провізією. Він пояснив так:

— Вони планують взяти нас облогою, та ми переможемо. А як здобудемо Ледечестер, нашою стане вся Мерсія.

Він промовив це напрочуд упевнено, неначе не існувало ані найменшої ймовірності поразки.

Поки я їздив отак із Раґнаром, його син Рорік лишався вдома — знову хворий. Цього разу його здолали болі в животі, настільки люті, що іноді він аж плакав. Він зблід, блював ночами, а єдиним, що йому допомагало, був трав’яний відвар старенької прислужниці єпископа. Хоч і переживав за сина, Раґнар не міг натішитися, що ми з ним такі добрі друзі. Рорік ніколи не заздрив, не ревнував батьковій любові до мене, адже знав, що в майбутньому той посадить мене у Беббанбурзі, а оскільки я його друг — фортеця буде надійним данським оплотом в Англії. Я стану ярлом Утредом, Рорік із братом посядуть свої твердині, а Раґнар буде великим володарем, що матиме підтримку власних синів і Беббанбурґа. Усі ми будемо данами, нам всміхнеться Одін, і так триватиме аж до самого кінця, коли наші боги зійдуться на герць із почварами, з Вальгалли спуститься армія мерців, із земних надр вирвуться страховища і вогонь поглине світове дерево Іґґдрасілль. Інакше кажучи, так триватиме до скону. Принаймні так вважав Рорік, та й Раґнар також був у тому переконаний. Я ж бо завжди пам’ятав Равнові слова: «Світом править доля».

Влітку прийшли новини про виступ мерсійської армії, на допомогу якій своє військо відправив вессекський король Етельред. Так проти нас пішли одразу два з трьох вцілілих англійських королівств. Ми припинили вилазки за провізією і стали готувати Снотенґем до неминучої осади: укріпили частокіл на валу, поглибили рів, відігнали кораблі від стін, щоб їх не спалили вогняні стріли, і з тією ж метою познімали солому з хат, найближчих до муру.

Івар з Уббою вирішили готуватись до тривалої облоги, позаяк були переконані, що ми здатні утримати меншу територію. Якщо ми захопимо більше земель, наше військо розтягнеться, і ворог переб’є всіх окремо. На їхню думку, хай вже краще англійці самі розіб’ються об оборону Снотенґема.

Ворог прийшов, як зацвіли маки. Першими прибули мерсійські вершники, що, розбившись на групки, стали обачно об’їжджати місто. Опівдні підтягнулась Бурґредова піхота зі списами, мечами, косами й серпами. Вояки отаборились оддалік від муру, з гілок і дерну побудувавши собі курені, що розкинулись по всій долині. Снотенґем стояв на північному березі Тренте, а це означало, що річка відділяє його від решти Мерсії, проте ворожа армія прибула із заходу, либонь, перейшла вбрід трохи південніше, лишивши на південному березі варту — пильнувати, щоб річку не перепливали наші фуражири. Їхня присутність свідчила, що нас оточили. Щоправда, нападали вони не спішили, натомість чекали підкріплення від західних саксів. Перший тиждень минув одноманітно, а єдина цікава подія сталася, коли кілька мерсійських лучників підійшли до валу і дали залп. Застряглі в частоколі стріли послугували гарними сідалами для пташок — ото була і вся їхня бравада. Після цього вони укріпили табір, загородивши його кущами і деревами.

— Бояться, що ми вийдемо і повбиваємо їх, — сказав Раґнар, — того й будуть сидіти там, сподіваючись виморити нас голодом.

— Гадаєш, їм це до снаги?

— Та вони й мишу заморити не годні, — весело відповів дан.

Як і решта, він вивісив на мурі свій щит. Місто прикрашало з півтори тисячі яскравих щитів. Аж стільки людей ми не мали, та чи не в кожного дана щитів було по кілька, тож ми вивісили всі — щоб противник подумав, ніби в нас таке численне військо. Зі щитами висіли стяги данських ватажків. Серед них красувались Уббин ворон і Раґнарове орлине крило. Стяг із вороном був білий, трикутний, із білими китицями, а Раґнару за штандарт правило крило справжнього орла, прибите до жердини — вже настільки затягане, що ярл оголосив був, що дасть золотого браслета тому, хто замінить його на нове.

— Якщо вони хочуть витягнути нас, — провадив він, — мусять іти на штурм, бажано впродовж наступних трьох тижнів — до початку жнив.

Проте замість того, щоб нападати, мерсійці спробували вимолити нас зі Снотенґема. Із їхнього табору на відстань пострілу до міста підійшли десяток священників, у рясах, із хрестами.

За ними два десятки монахів несли корогви, на яких красувалися лики святих. Один з отців бризкав святою водою, решта, тупаючи ногами, слали на нас прокляття. Того-таки дня на підмогу Бурґреду,.чия жінка була сестрою Альфреду і королю Етельреду, прибуло вессекське військо, і я вперше побачив його величний стяг: зелене полотнище з білим вогнедишним драконом. Вимахуючи знаменом, прапороносець помчав до священників.

— Настане і твоя черга, — прошепотів Раґнар, явно звертаючись до дракона на ньому.

—- Коли?

— Лиш богам відомо, — відповів він, не зводячи очей з прапора. — Цього року мусимо покінчити з Мерсією. Далі рушимо на Східну Англію, а в кінці — на Вессекс. Щоб зібрати всі англійські землі та багатства, Утреде, знадобиться три-чотири роки. Для цього нам треба більше човнів.

Це означало більше гребців, вояків, мечів.

— Чому ми не підемо на північ? — спитав я.

— В Далріаду чи до піктів?— засміявся Раґнар. — Утреде, там нічого нема, голе все: скелі, поля і сраки. Там земля така ж, як в нас удома. — Він кивнув на табір: — А тут земля добра: багата, глибока. Тут добре виховувати дітей, тут вони будуть сильними.

Він замовк, побачивши, як із ворожого табору виїхав гурт вершників і приєднався до прапороносця. Навіть здаля було видно, що перед нами вельможі, бо їхали вони на прекрасних конях, а під темно-червоними накидками в них виблискували кольчуги.

— Мабуть, вессекський король, — припустив Раґнар.

— Етельред?

— Певно, він. Зараз подивимось.

— На що подивимось?

— На те, з чого зроблені ці західні сакси. Мерсійці точно не атакуватимуть, тож погляньмо, які воїни в Етельреда. Вони мають напасти на світанку. Приставлять до муру драбини і проберуться у місто. Звісно, втрати в такому разі неминучі, зате решта їхнього війська зможе проникнути сюди й вирізати всіх нас. — Він засміявся. — Принаймні так зробив би я. А вони — що? — додав він, зневажливо сплюнувши.

Либонь, Івар з Уббою подумали так само, бо відрядили двох своїх вояків дізнатися, чи не готують мерсійці з вессексцями драбини. Розвідники мали знайти собі засідку неподалік від табору й дослідити укріплення противника, але чомусь попалися. Зв'язаних, їх привели під міський мур і поставили на коліна. За їхніми спинами став високий англієць, штурхнув одного з данів у спину й, коли той підняв голову, рубонув мечем. Другий загинув так само Тіла залишили на поталу воронам.

— Покидьки, — не стримався Раґнар.

За стратою спостерігали Івар та Убба. Їх я бачив дуже рідко. Убба більшість часу проводив удома, тоді як Івар, худий і довгий, з’являвся на людях частіше — щоранку і щовечора обходив укріплення, мовчки поглядаючи на ворожий табір. Однак того дня я побачив, як він палко говорить щось Раґнару, показуючи рукою на південь, у поля за річкою. Розмовляв нервово, грубо, але Раґнара його тон не ображав.

— Він сердиться, — пояснив він мені пізніше, — бо досі не знає, чи планують англійці йти на штурм. Вимагає, щоб я відправив двох своїх розвідників, але як я можу вчинити так після того, що сталося? — кивнув Раґнар на обезголовлені тіла серед поля. — Певне, піду сам.

— Але ж вони тільки й чекають на нових розвідників, — вигукнув я, не бажаючи бачити серед трупів ще й Раґнара.

— Ватажок мусить вести, — відказав він. — Не можна наказувати своїм людям ризикувати життями, коли сам не готовий ризикнути своїм.

— Я піду з тобою, — не вгавав я.

Це насмішило Раґнара:

— Це ж який такий ватажок пустить дитину робити чоловічу роботу?

— Я англієць. Хто запідозрить англійського хлопчака?

— Якщо англієць, — усміхнувшись, промовив Раґнар, — чому ми мусимо вірити твоїм словам?

Я вхопився за свій молот Тора:

— Я розповім усю правду, присягаюсь! Тим паче, я вже давно дан, ти сам казав!

Серйозно подивившись на мене, Раґнар нахилився і глянув мені в очі:

— Ти справді дан?

— Дан! — палко відповів я, бо й дійсно в ту мить повірив у це.

Однак більшість часу я вважав себе нортумбійцем, скедуґенґаном, що вміло замаскувався під дана. Направду, я зовсім заплутався.

Я любив Раґнара як батька, поважав Равна і грався з Роріком, коли той не хворів. Усі вони ставились до мене як до одного зі своїх, тільки з іншого племені. Нормани поділялись на три головні племені: дани, норвеги та свеї. Раґнар розповідав, є й інші, наприклад ґети. Він навіть до ладу не знав, де закінчується норманський народ і починаються інші, але чомусь зненацька занепокоївся моєю долею.

— Я дан, — повторив я. — Хіба може бути кращий розвідник за мене? Я ж бо знаю їхню мову!

— Ти ще дитина, — промовив Раґнар, і я вже був подумав, що він збирається заборонити мені йти, однак виявилось, що це лише думки вголос. — Дитину ніхто не запідозрить, — він перевів погляд із мене в поле, на обезголовлені тіла його людей, яких клювали ворони. — Утреде, ти впевнений?

— Так.

— Я спитаю в братів.

Івар з Уббою дозволили відправити мене. Коли надворі споночіло, відчинили браму, і я вислизнув з міста. Нарешті я — справжня мандрівна тінь, подумалось мені, хоч у дійсності, щоб потрапити в англійський табір, надприродні здібності були не обов’язкові: дорогу мені освітлювали мерсійські та вессекські багаття. Раґнар наказував обійти стан ворога й пролізти десь іззаду, та я попрямував до найближчих вогнищ за рядом звалених дерев, що слугували англійцям за барикаду. Побачивши за сплетеним віттям обриси вартових, я рознервувався. Вже давно плекав мрію стати скедуґенґаном, аж ось, опинившись серед тіней, я перевів погляд на тіла обезголовлених данів і злякався: раптом така ж доля чекає і на мене? Чому я про це подумав? Одна частина мене знала, що я можу спокійно ввійти в табір, сказати, хто я такий, і попросити аудієнції Бурґреда й Етельреда. Проте я дав слово Раґнару, а для дитини обіцянка — річ священна, надто коли підкріплена страхом божественної кари. Ще буде час обрати своє плем’я, а поки треба почекати. Я рушив крадькома, почуваючись страшенно тендітним і вразливим. Серце аж вискакувало з грудей, душа повнилася усвідомленням важливості того, що я роблю.

На півшляху до мерсійського табору я раптово відчув, як на потилиці мені наїжачується волосся — хтось ішов за мною. Крутнувшись, я не побачив нікого, крім нічних тіней. Скакнувши вбік, як заєць, я зачаївся в траві й прислухався. Цього разу був певен: хтось ступнув по траві. Прислухавшись іще раз, поповз далі.

Біля барикади спинився, знову прислухався і вирішив, що то моя уява.

Боявся, що не зможу пройти мерсійську барикаду, але це виявилось надзвичайно просто: під великим деревом було вдосталь простору, щоб проліз хлопчак. Тихо, неспішно я пробрався між гілками й побіг до табору, але майже одразу натрапив на варту.

— Ти хто такий? — гаркнув сторожовий і, зблиснувши наконечником, наставив на мене списа.

— Осберт, — відповів я, назвавши своє старе ім’я.

— Хлопчисько? — приглянувшись, здивовано перепитав чоловік.

— Ходив відлити.

— А не можна було зробити це біля Свого намету?

— Хазяїн мені не дозволяє.

— Хто твій хазяїн?

Він прибрав списа і пильно поглянув на мене у тьмяному світлі від вогнища.

— Беокка, — бовкнув я перше ім’я, що спало на думку. — Піп?

Це мене здивувало. Повагавшись, я кивнув. Така відповідь вдовольнила стражника.

— Ну то хутко біжи до нього, — сказав він.

— Я заблукав.

— То, мабуть, не варто було забрідати аж сюди? — пожартував він, затим показав: — Тобі он у той бік.

Тож я відкрито пішов табором, повз багаття й намети, в яких хропли люди. Почувши мої кроки, загавкали собаки, заіржали коні. Звідкись долинали звук флейти і м’який жіночий спів, над пригаслими вогнищами танцювали іскорки.

Вартовий показав мені на вессекський табір. Я знав це, бо біля великого намету, освітленого яскравим багаттям, висів стяг із драконом. Не маючи більше куди йти, я рушив туди. Став розшукувати драбини, але не знайшов жодної. В одному з наметів заплакала дитина і простогнала жінка. Біля вогнища співали чоловіки.

Уздрівши мене, один зі співців крикнув щось, викликаючи на бійку, та збагнувши, що перед ним дитина, махнув забиратися геть. Дійшовши до багаття, що яскраво палахкотіло перед найбільшим наметом, я обійшов його і сховався в темряві.

Крізь стінки тента просвічував вогонь свічок чи ліхтарів, що світили всередині. Перед входом стояло двоє вартових, всередині жебоніли голоси. Втім, ніхто не помітив, як я в тіні шукаю драбини. Раґнар казав, що їх тримають усі вкупі або в самому серці табору, або на околицях, та я не побачив жодної. Зате почув плач.

Обійшовши великий намет, я сховався біля купи дрів. Судячи зі смороду, неподалік було відхоже місце. Підкравшись ближче, я побачив чоловіка, що стояв навколішках між наметом і дровами. Він ридав, молився і бив себе кулаками в груди. Те, що він робив, вразило, навіть налякало мене, та я ліг у траву і, як зміюка, підповз ближче, аби краще бачити, що він ще зробить.

Застогнавши, немов від болю, він підняв руки до неба і тут же впав ниць у молитві.

— Покарай мене, Господи, — почув я його слова, — бо грішний я! Грішний!

Він виблював, хоч п’яним ніби й не був, і знову застогнав. Стало ясно — він молодий. Раптом відкрилась завіса і на траву линуло світло від свічок. Лежачи непорушно, як колода, я побачив, що страждалець дійсно молодий, а тоді, на власний подив, — що тим, хто вийшов з намету, виявився отець Беокка. Я ж бо думав, що це просто збіг і у світі є ще один чернець на ім’я Беокка, але помилився. Переді мною на мерсійському полі стояв той самий рудий, косоокий Беокка.

— Мілорде, — звернувся він до чоловіка, опустивши завісу і поринувши в темряву.

— Я грішник, отче, — відповів той. Плакати перестав (мабуть, не хотів, щоб Беокка бачив його таким), та голос його звучав напрочуд сумно. — І до того ж мерзенний.

— Ніхто не без гріха, мілорде.

— Мерзенний грішник, — повторив бідолаха, не чуючи святого отця. — Я одружений!

— Шлях до спасіння лежить через покаяння, мілорде.

— Тоді, бачить Бог, я заслуговую на прощення, бо каяття моє сягає самих небес. — Він підняв голову до зірок. — Це все плоть, отче, — простогнав він, — плоть.

Беокка пройшов кілька кроків у мій бік, став і повернувся до нього. Я лежав на відстані витягнутої руки, а він про мене й не знав.

— Господь насилає спокуси, щоб випробувати нас, — тихенько мовив священник.

— Щоб випробувати нас. він насилає жінок, — різко відповів молодик. — Ми провалюємо випробування, і він карає нас данами.

— Його шляхи несповідимі, — сказав Беокка, — і з цим не посперечаєшся.

Усе ще на колінах, молодик похнюпив голову:

— Не слід було мені одружуватись, отче. Краще б я пішов у монастир, на службу Богу.

— І стали б чудовим слугою для Господа, мілорде. Проте в нього на вас інші плани. Якщо ваш брат загине...

— Моліть Бога, щоб цього не сталось! Який з мене король?

— Богом даний, мілорде.

Значить, це Альфред, подумав я. Це вперше я побачив його самого і почув його голос, а він про те і не здогадувався. Я лежав у траві й слухав, як Беокка втішає принца, котрий розповідає йому про те, як не встояв перед спокусою. Наскільки я зрозумів, він злигався зі служницею, і майже одразу потому його здолав фізичний біль і «духовні» муки.

— Що вам треба зробити, мілорде, — сказав Беокка, — це взяти ту дівчину собі на службу.

— Ні! — заперечив Альфред.

У наметі заграла арфа, і обидва на мить відволіклись. Відтак, схилившись над безутішним принцом, Беокка поклав руки йому на плечі.

— Візьміть її на службу, — повторив він, — і чимдуж опирайтеся спокусі. Віддайте Господу данину, покажіть йому свою силу, і він вас винагородить. Дякуйте Богу за те, що наслав вам спокусу, мілорде. Опирайтесь їй і хваліть Господа.

— У такому разі Господу доведеться вбити мене, — гірко проказав Альфред. — Я вже присягався не робити цього. Після Осферта.

Осферта? Це ім’я нічого мені не сказало тоді, однак значно пізніше я довідався, що то Альфредів позашлюбний син, прижитий від іншої служниці.

— Я молив його позбавити мене спокуси, — провадив Альфред, — і покарати болем, який би слугував нагадуванням і відволікав від хтивих думок. Милостивий Бог змилувався і забрав у мене здоров’я, але я однаково не встояв. Я огидний, мерзенний грішник.

— Усі ми грішні, — промовив Беокка, досі тримаючи здорову руку в нього на плечі. — Усі ми відійшли від його світла.

— Та ніхто не відійшов так, як я, — перебив його Альфред.

— Господь бачить ваше каяття, — не відступав священник, — і він вам допоможе. Привітайте спокусу, мілорде. Привітайте, але опирайтесь їй щосили і славте Господа за поміч. Тоді він вас винагородить, мілорде, от побачите.

— Повбивавши данів? — в’їдливо спитав Альфред.

— От побачите, мілорде, побачите.

— Чеканням тут не зарадиш.

У його голосі зненацька з’явилася твердість, яка так налякала Беокку, що він аж відступив. Альфред устав, закривши собою ченця.

— Треба нападати, — сказав він.

— Бурґред знає, що робить, ваш брат — також, — заспокійливо мовив Беокка. — Як на те воля Божа, погани перемруть з голоду.

Тепер я знав: англійці не збираються йти в наступ, а планують узяти Снотенґем облогою. Не насмілившись одразу мчати назад із новинами — надто перебуваючи впритул до Беокки й Альфреда, — я лишився послухати, як чернець і принц помолились, а коли останній угамувався, повернулись до намету.

Потому пішов і я. Хоч дорога назад забрала чимало часу, мене ніхто не помітив. Тієї ночі я був ніби справжній скедуґенґан. Прокравшись у тінях, підповз майже впритул до міста, а останні сто кроків пробіг. На воротах назвав Раґнарове ім'я, мені відчинили, і я нарешті повернувся у Снотенґем.

Вранці Раґнар повів мене до Убби. На свій подив, там я побачив Веланда-гадюку, що кинув на мене похмурий погляд, хоч і не такий похмурий, як в Убби.

— Що ти робив? — прогарчав ватажок.

— Драбин я ніде не бачив... — почав був я.

— Що ти робив? — повторив Убба.

Я розповів йому все з самого початку: як перетнув поле і як, злякавшись, що за мною стежать, мов заєць, сховався в кущі, а тоді проліз під барикадою і розмовляв з вартовим. На цьому Убба урвав мене і поглянув на Веланда:

— Ну що?

Веланд кивнув:

— Я бачив, як він проліз під барикадою, пане, і чув його розмову з вартовим.

То за мною стежив Веланд? Я глипнув на Раґнара, але той тільки знизав плечима.

— Мій пан Убба наказав відрядити з тобою ще когось, — пояснив він. —. Веланд зголосився.

Веланд мені усміхнувся. Мабуть, такою посмішкою чорти вітають священників у пеклі.

— Тільки через барикаду пробратись я не зміг, пане, — сказав він Уббі.

— Але бачив, як під нею проліз малий?

— І чув, як він розмовляв з вартовим, пане, тільки слів не розумів.

— А драбини бачив?— спитав Убба в нього.

— Ні, пане. Але й усередині табору не був.

Убба так зиркнув на Веланда, що той аж зніяковів. Затим ватажок перевів свої чорні очі на мене, й настала моя черга ніяковіти.

— То значить, ти був у таборі, — сказав він. — І що ти там бачив?

Я розповів, як знайшов великий намет, і переповів почуту розмову. Розказав, що Альфред страшенно побивався, бо згрішив; що англійці не мають наміру нападати; і що священник говорив, що коли на те воля Божа, дани перемруть з голоду.

Убба мені повірив, бо вирішив, що мале хлопча навряд би саме вигадало історію про служницю.

До того ж вилазка неабияк потішила мене, і це було видно. На мою думку, Альфред був жалюгідним слабаком, плаксивим тюхтієм, порожнім місцем. Навіть Убба усміхнувся, коли я зобразив заплаканого принца і стурбованого попа.

— То кажеш, драбин у них нема? — врешті спитав він.

— Я жодної не побачив, пане.

Не відвертаючи від мене свого лютого бородатого обличчя, на мій подив, він зняв з руки один зі своїх браслетів і кинув мені.

— Ти був правий, — звернувся до Раґнара, — він таки дан.

— Він хороший малий, — відповів Раґнар.

— Часом у нагоді стає і бродяча шавка, — підсумував Убба й кивнув діду, що сидів на ослінці в кутку зали.

Старого звали Сторрі. Як і Равн, він був скальдом, а ще — чаклуном. Убба ніколи не робив нічого без його ради. Не зронивши й слова, Сторрі взяв в’язку тонких білих дощечок, довжиною з долоню кожна, підняв над підлогою, проказав молитву до Одіна й відпустив. Палички зі стукотом розсипались на підлозі, Сторрі нахилився до них і став вивчати візерунок, у який вони склались.

То були руни. Багато данів зверталось до рун, проте Сторрі славився особливим уміння тлумачити їхні знаки. Убба ж був настільки забобонний, що відмовлявся діяти, якщо не мав підтримки богів.

— То що там? — нетерпляче спитав він у чаклуна.

Не відповідаючи, Сторрі приглянувся до дощечок ще пильніше — шукав у їхньому розташуванні якусь літеру чи візерунок. Обійшовши довкола рун, нарешті кивнув:

— Краще й бути не може.

— То малий каже правду?

— Малий каже правду, — повторив Сторрі, — однак руни говорять про сьогоднішній день, а не вчорашню ніч. Вони кажуть, що все гаразд.

— От і чудово. — Убба встав і зняв меча, що висів на стіні. — Як драбин нема, не буде й атаки. Висуваємось, — сказав він Раґнару.

Раніше, остерігаючись нападу мерсійців і вессексців, в рейди ми не виходили, але того дня Убба перетнув Тренте з шістьма човнами.

Південний берег охороняв лише невеличкий гарнізон англійців, якому ставало людей хіба на варту для відлову фуражирських вилазок.

Руни не помилилися: жоден з данів не загинув. Натомість наш звитяжці привезли з собою коней, зброю, спорядження і полонених.

Аж двадцятьох полонених.

Мерсійці відрубали голови нашим двом, а Убба — їхнім двадцятьом, на виду. Двадцять тіл скинули у рів, двадцять голів наштрикнули на палі над північною брамою.

— На війні нема місця пощаді, — сказав Раґнар.

— Навіщо ти послав Веланда за мною? — ображено спитав я.

— Бо так наказав Убба.

— Бо ти мені не довіряв?

— Бо Убба не довіряє нікому, крім Сторрі. А я тобі, Утреде, вірю, — заспокоїв він.

Птахи склювали всю плоть на головах над снотенґемською брамою. Тепер її прикрашали голі черепи зі жмутами волосся, яким тріпав літній вітерець. Мерсійці з вессексцями так і не наважувались атакувати. Сонце пекло. Біля човнів, витягнутих на берег, плюскотіла річка.

Сліпий Равн вийшов на вал — розпитати в мене, що видно.

— Усе без змін, — рапортував я, — ворог не виходить із табору, над дальніми пагорбами хмари, у небі над нами яструб, трава гойдається на вітрі, стрижі збираються у зграйки — усе без змін. Розкажіть мені про. руни.

— Руни! — засміявся він.

— Вони кажуть правду?

Старий замислився:

— Так, але якщо вміти їх читати. Я майстерно тлумачив руни, доки не втратив зір.

— То це правда! — захоплено вигукнув я.

Равн показав на поле, якого не бачив очима:

— Просто там, Утреде, безліч знаків від богів. Коли знаєш, як розпізнавати знаки, розумієш, чого треба богам. У рунах послання ті самі, але я помітив одну річ...

Він затнувся. У відповідь на мої допитування зітхнув, мовляв, не слід би того казати, але продовжив:

— Найкраще знаки тлумачить чоловік кмітливий, як Сторрі. Проте і я не дурень.

Я не розумів, про що він.

— Але ж Сторрі не помиляється.

— Бо він дуже обачливий і не бажає ризикувати, й Уббі це подобається, хоч сам він того не усвідомлює.

— Але ж руни передають послання богів!

— Посланням від богів може бути подув вітру, — перебив мене Равн, — пташиний лет, падіння пера, сплеск рибини, форма хмари, лисячий дзявкіт — будь-що. Та хай там як, Утреде, а говорять боги лише в одному місці. — Він постукав пальцем мені по лобі. — Ось тут.

Я був розчарований, бо й досі не міг второпати, до чого він хилить.

— То я можу навчитися читати руни? — спитав я.

— Аякже, — відказав старий. — Але спершу трохи підрости. Скільки тобі років?

— Одинадцять, — відповів я, хоч так і кортіло сказати «дванадцять».

— Тоді почекай ще рік-два, а краще — чотири-п’ять, коли прийде пора женитися.

Така пропозиція видалася мені малоймовірною, бо в ті часи женитись я не хотів. Мене ще навіть дівчата не цікавили, хоч невдовзі це зміниться.

— Як тобі Тира? — спитав Равн.

— Тира?

З Раґнаровою дочкою ми лише бавилися, уявити її своєю дружиною я не міг. Смішно було від самої думки про це, на що Равн лише стримано всміхнувся:

— От скажи мені, Утреде, чому ми лишили тебе?

— Не знаю.

— Коли Раґнар тебе захопив, то думав продати за викуп, а тоді вирішив лишити собі. Спершу я вважав це дурістю, але він виявився правий.

— Радий це чути.

— Бо англійці нам потрібні, — провадив Равн. — Нас мало, їх багато, але все одно ми захопимо всі їхні землі. От тільки утримати їх зможемо лише з допомогою англійців. Не можна жити в постійній облозі. Треба десь сіятись, пасти худобу. Для цього нам потрібен ти. Побачивши, що на нашому боці ярл Утред, англійці не битимуться з нами. А ще ти одружишся з данкою, щоб ваші діти були напівдани, напіванглійці й не бачили різниці між цими народами. — Він спинився, міркуючи про далеке майбутнє, й гигикнув. — Тільки дивись, щоб християнами не були.

— Вони славитимуть Одіна, — щиро промовив я.

— Християнство — м’якотіла, бабська віра, — заведено вів далі старий. — Вона не красить чоловіка, а робить із нього хробака. Я чую птахів.

— Два круки полетіли на північ.

— Це вже справжнє послання! — вдоволено мовив він. — Це Гуґінн і Мунінн мчать з вістями до Одіна.

Гуґінн і Мунінн — пара воронів, що сидять на плечах у Одіна й шепочуть йому на вухо. Для бога вони виконували ту саму роботу, що і я для Равна: дивились і переповідали, що бачили. Він відправляв їх за вістями по всьому світу. Того дня вони принесли йому звістку, що дим над мерсійським табором порідшав — там запалили менше вогнищ, бо солдати лишали армію.

— Жнива, — зневажливо сказав Равн.

— Хіба це так важливо?

— Їхнє військо зветься фірд, — почав він, либонь забувши, що я англієць. — Кожен спроможний чоловік мусить служити у фірді, проте, коли достигає врожай, вони бояться голоду і повертаються додому жати жито і ячмінь.

— Які ми потім заберемо.

Старий засміявся:

— А ти швидко вчишся, Утреде.

Хоч і втрачали людей щодня, мерсійці та вессексці не полишали надії виморити нас голодом. Не здавалися вони аж до того дня, коли Івар наказав навантажити сиру, копченої риби, свіжого хліба, солонини й барило елю на віз, а зранку наші воїни покотили його до англійського табору. Спинившись на відстані пострілу, прокричали вартовим, що привезли подарунок королю Бурґреду від Івара Безкостого.

Наступного дня до нашого міста виїхав мерсійський верхівець із гілкою з листям — знаком перемир’я. Англійці хотіли переговорів.

— Це значить, що ми перемогли, — сказав мені Равн.

— Чому?

— Коли військо хоче переговорів, — пояснив він, — це свідчить про те, що воно не бажає битися. Отже, ми перемогли.

Він казав правду.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

На другий день між табором англійців і містом ми поставили шатро: натягнули вітрила з двох кораблів на палі й закріпили мотузками з тюленячої шкіри. Для королів Бурґреда й Етельреда з принцом Альфредом англійці поставили три стільці з високими спинками і обтягнули їх дорогою червоною тканиною. Івар з Уббою посідали на ослінчиках для доїння.

Обидві сторони привели по тридцять-сорок чоловіків — свідків на переговорах, котрі почалися з домовленості, що кожна делегація складе зброю за двадцять кроків позад себе. Допомігши віднести мечі, сокири, щити і списи, я повернувся послухати перемовини.

Серед англійців був Беокка. Він помітив мене, усміхнувся. Я відповів тим же. Стояв він просто за чоловіком, який мав бути Альфредом. Я лише так припустив, бо тієї ночі не зміг як слід його розгледіти, до того ж він єдиний з трійці вельмож не мав на голові золотої корони. Проте Іварову увагу прикувала велика, інкрустована коштовними каменями фібула в нього на накидці. Принц був худий як тріска, цибатий, мав тривожне довгасте лице, не менш довгий ніс, коротку бороду, бліді запалі щоки і каштанове волосся. Сидів, міцно стиснувши уста, дивився насуплено, наморщивши чоло й перебираючи пальцями. І хоч, як я пізніше дізнався, йому було лише дев’ятнадцять, виглядав він на добрий десяток років старшим. Його брат, король Етельред, мав уже за тридцять років і був дебелим чолов’ягою — бородатим, пузатим і голомозим.

Альфред сказав щось Беоцці, й той дав йому пергамент, перо і чорнильницю.

— Що це він робить? — спитав Івар.

— Хоче записати нашу розмову, — відповів англійський драгоман.

— Нащо?

— Щоб мати протокол зустрічі, звісно.

— Хіба він власної пам’яті не має? — пробурчав Івар.

Убба дістав ножика й заходився чистити нігті. Раґнар вдав, ніби записує на руці, що неабияк потішило данів.

— Ви Івар та Убба? — спитав Альфред через тлумача. — Так, — відповів перекладач.

Альфред зашкрябав пером. Його брат і зять, здавалося, були задоволені, що принц узяв переговори з данами на себе.

— Ви сини Лотброка? — продовжив Альфред.

— Так і є, — почулось у відповідь.

— І у вас є брат, Гальфдан?

— Скажи йому, хай запхає ту писанину собі в гузно, — не стримався Івар. — А за нею — перо з чорнилами, а тоді хай висере.

— Мій повелитель каже, ми зібралися тут обговорювати не сімейні зв’язки, а вашу долю, — чемно промовив драгоман.

— Саме так, вашу долю, — озвався Бурґред.

— Нашу долю? — перепитав Івар, аж мерсійський король стрепенувся з переляку. — Наша доля — скропити мерсійську землю вашою кров’ю, удобрити плоттю, вимостити кістьми, а тоді — вивести з неї ваш сморід.

У такому ключі перемовини тривали довго. Обидві сторони погрожували одна одній, та до дій не переходили. Зрештою, це англійці захотіли переговорів, вони прагнули миру, і його умови потроху формувалися.

Так тривало два дні. Більшість слухачів устигли страшенно знудитись і полягали на осонні. Їли там же — у полі. Під час однієї з таких трапез до мене на дамський бік прийшов Беокка.

— Ти добряче підріс, Утреде, — мовив він.

— Радий бачити вас, отче, — відповів я чемно.

За нашою, розмовою спостерігав Раґнар, але жодних ознак занепокоєння на його лиці не читалося.

— Ти й досі їхній полонений?— спитав священник.

— Так, — збрехав я.

Він глянув на два срібні браслети, що теліпалися в мене на руці.

— Бачу, ти не простий бранець, — додав похмуро.

— Вони знають, що я олдермен.

— І це правда, бачить Бог. От тільки твій дядько це заперечує.

— Я про нього давненько не чув, — сказав я.

Беокка знизав плечима:

— Він править Беббанбурґом. Одружився із вдовою твого батька. Тепер вона вагітна.

— Ґіта? — не повірив я. — Вагітна?

— Їм потрібен син, — мовив Беокка. — І якщо він у них буде...

Він не докінчив, проте в тому не було потреби. Адже олдермен — я, а Ельфрік узурпував владу. Хай там як, а поки в нього немає сина, його єдиний спадкоємець — я.

— Дитина народиться з дня на день, — провадив чернець. — Але не хвилюйся. — Змовницьки усміхнувшись, він нахилився і прошепотів: — Грамоти в мене.

Я глипнув на нього, не розуміючи:

— Які грамоти?

— Заповіт твого батька, земельні книги! — Він був явно здивований, що я не зрозумів одразу. — У мене є докази, що ти справжній олдермен!

— Я і так олдермен, — гаркнув я, неначе мені не потрібні ніякі докази. — І завжди ним буду.

— Не будеш, якщо Ельфрік учинить по-своєму. Якщо в нього народиться син, він захоче зробити його своїм спадкоємцем.

— Ґітині діти завжди помирають, — заперечив я.

— Треба молитися за життя всіх дітей, — перехрестившись, сказав Беокка. — Законний олдермен — ти. Такою була воля твого батечка, храни Господи його душу.

— То ви пішли від дядька?

— Так! — палко сказав він, неначе пишався тим, що пішов із Беббанбурґа. — Бо я англієць. Я рушив на південь у пошуках англійців, готових виконати волю Божу і протистояти поганам. І знайшов таких у Вессексі. Це добрий, побожний, освічений народ.

— Невже Ельфрік не бажає виступати проти данів? — спитав я, хоч прекрасно знав відповідь, але хотів підтвердження.

— Твій дядько не хоче неприємностей, — сказав Беокка. — Через це данам і ведеться так вільно в Нортумбрії, а світло Господа нашого Ісуса Христа щодень слабшає. — Він склав руки, ніби в молитві, калічена лівиця трусилася супроти замащеної чорнилами правиці. — Але на поступки йде не лише Ельфрік. Ріксіґ Дангольмський влаштовує їм бенкети, Еґберт сидить на їхньому престолі за таку зраду ангели на небесах ллють сльози. Утреде, це треба спинити. Тому я й пішов до Вессексу. Їхній король — Божий чоловік, який знає, що поган можна здолати лише з Господньою поміччю. Я спитаю, чи не погодиться він викупити тебе.

Останнє речення застало мене зненацька. Замість того щоб зрадіти, я спантеличився, і Беокка кинув на мене незадоволений погляд.

— Чуєш, що я кажу? — перепитав він.

— Ви хочете мене викупити?

— Аякже! Утреде, ти дворянин, ми мусимо врятувати тебе! На такі речі Альфред щедрий.

— Було б добре, — відповів я, розуміючи, що саме такої відповіді він від мене й очікує.

— Тобі треба познайомитися з Альфредом, — палко продовжував чернець. — Це буде незабутня зустріч!

Знайомитися з Альфредом я страшенно не хотів — надто після того, як чув його скигління через те, що він попорав служницю.

Проте Беокка не відступав, тож я пішов спитати дозволу в Раґнара.

Моє прохання неабияк потішило його.

—- І чого той косоокий так хоче, щоб ти познайомився з Альфредом? — спитав він, косячись на Беокку.

— Бо хоче, щоб мене викупили англійці. Він каже, що Альфред готовий заплатити.

— Ох і влетить йому це в копійку! — засміявся Раґнар. — Можеш іти, — додбав недбало. — Ніколи не завадить дізнатися ворога ближче.

Альфред із братом сиділи дещо осторонь. Ведучи мене до нього, Беокка говорив без упину:

— Альфред — головний радник свого брата. Король Етельред хороший, але занадто запальний. Звісно, в нього є сини, але обидва ще занадто малі...

— І якщо він загине, — продовжив я, — старший стане королем.

— Ні, ні! — не стримався Беокка. — Етельвольд ще геть малий, не старший за тебе!

— Але ж він син короля! — не вгавав я.

— Коли Альфред був маленький, — тихенько промовив чернець, нахилившись до мене, — батько відвіз його до Рима на зустріч із Папою! І знаєш що, Утреде? Папа сказав, що йому судилося бути новим королем!

Сказавши це, священник глянув на мене такими очима, немов це була беззаперечна істина.

— Але ж він не спадкоємець, — спантеличено мовив я.

— Спадкоємцем призначив його Папа! — обірвав мене Беокка.

Уже пізніше, значно пізніше я зустрів ченця, котрий супроводжував старого короля в тій подорожі. Він розповів мені, що Папа ніколи не призначав Альфреда наступником престолу, а лише дав йому якийсь безглуздий римський привілей.

Утім, до самої смерті Альфред стверджував, буцімто отримав благословення на трон від самого Папи, виправдовуючи таким робом узурпацію влади, яка інакше мала б відійти Етельредовому старшому синові.

— А що буде, коли Етельвольд виросте? — спитав у нього я.

— Звичайно, стане королем, — нетерпляче перебив мене Беокка.— Проте якщо його батько загине раніше, ніж він подорослішає, королем буде Альфред.

— У такому разі Альфреду доведеться вбити їх із братом.

Чернець здивовано глипнув на мене:

— Чому ти так вирішив?

— Він буде змушений повбивати їх, — відповів я. — Он мій дядько ж хоче мене вбити.

— Він хотів убити тебе раніше. А може, і досі хоче, — перехрестився священник. — Але Альфред не Ельфрік. Ет, це вже ні. До небожів він ставиться з Господнім милосердям, і це ще одна причина, чому він має бути королем. Він добрий християнин, Утреде, як, молю Бога, і ти. Сам Господь хоче, щоб він сів на престол. Це довів Папа! А Божій волі треба коритися. Ми здолаємо данів, лише як будемо покірні Господу.

— Лише покірні? — зневажливо перепитав я, бо вірив, що тут зарадять лише мечі.

— Тільки так, — твердо запевнив Беокка. — А ще — з вірою. Господь дарує нам перемогу, лише якщо ми молитимемо його всім серцем, славитимемо і будемо йому покірні. І в цьому нам допоможе Альфред! Із ним на чолі на допомогу нам прийде небо. Етельвольду це не до снаги. Це ледачий, пихатий, надокучливий хлопчисько. — Міцно схопивши за руку, Беокка повів мене туди, де сиділи мерсійські і вессекські правителі. — І не забудь вклонитися. Не забувай, він принц.

Він провів мене до Альфреда, і я вклонився, як було велено.

— Я розповідав вам про цього хлопця, мілорде, — сказав священник. — Це Утред, олдермен Нортумбрії, що потрапив у полон до данів після падіння Еофервіка. Він дуже хороша дитина.

Не стану приховувати, Альфред оглянув мене так, що мені аж стало ніяково. З часом я дізнався, що він дуже розумний і мислить удвічі швидше за інших, а ще — страшенно серйозний, такий серйозний, що розуміє будь-що, крім жартів.

З самого дитинства все на світі він сприймав на повному серйозі. Він дивився на мене так довго, неначе змірював глибини моєї незміцнілої душі.

— Ти слухняний? — врешті спитав він.

— Намагаюся бути, мілорде, — відповів я.

— Дивись на мене, — наказав він, бо я було опустив погляд.

Коли я підняв очі на нього, він усміхнувся. Зовсім не виглядало, ніби його мучить недуг, на який він нарікав у ту ніч. коли я шпигував за ним із темряви, тож я вирішив, що тоді він був п’яний — як інакше пояснити його скигління? Коли я постав перед ним, він був сама серйозність.

— І як тобі вдається бути слухняним? — спитав Альфред.

— Намагаюся протистояти спокусі, мілорде, — відповів я, пам’ятаючи, що казав йому Беокка.

— Це добре, — мовив він. — Дуже добре. І завжди тобі вдається протистояти їй?

— Ні, — ледве встояв я перед спокусою збрехати, але тоді, як завше, з головою поринув у гріх. — Але я намагаюся що є сил, мілорде, і завжди нагадую собі дякувати Господу за спокусу, що він насилає на мене. І я славлю його за силу, яку він дає мені опиратися їй.

Беокка з Альфредом дивилися на мене такими очима, наче на спині в мене виросли янгольські крила. У дійсності ж я просто повторював маячню, яку почув від Беокки в той вечір, коли підглядав за ними з Альфредом. Однак їм здавалося, ніби я щиро виливаю їм свою безсмертну душу — чому я всіляко підігрував, прибравши скромного, невинного, набожного виду.

— Утреде, ти послання Господнє, — палко сказав Альфред. — Скажи-но, чи молишся ти?

— Щодня, мілорде, — відповів я, змовчавши, що ті молитви спрямовані до Одіна.

— А що то в тебе на шиї? Розп’яття? — спитав він, помітивши шкіряну шворку.

Я не відповів. Він нахилився і витяг молот Тора, який я ховав під сорочкою.

— Господи милостивий, — сказав він, перехрестившись. — Ще й ці браслети,— додав, глянувши на мої руки, прикрашені двома браслетами з рунами. Певно, виглядав я як справжній язичник.

— Мене змушують носити їх, мілорде, — проскімлив я, відчувши щире бажання зірвати з мотузка поганську цяцьку. — А як відмовляюся, б’ють, — додав, трохи повагавшись.

— І часто б’ють?

— Кожен день, — збрехав я.

Скрушно похитавши головою, Альфред відпустив амулет.

— Серце крається. Певно, нелегке це випробовування для дитини.

— Мілорде, маю надію, що ми його викупимо, — вклинився Беокка.

— Ми? Викупимо його? — перепитав Альфред.

— Він істинний олдермен Беббанбурґа, — відповів священник, — але його Трон узурпував дядько, який відмовляється битися з данами.

Альфред набурмосено глянув на мене, міркуючи.

— Утреде, ти знаєш грамоту? — спитав зрештою.

— Я навчав його, — відповів за мене Беокка. — Та попри всі мої старання, він був дуже впертим. Боюся, грамота йому так і не далась. У нього як не трудність із Т, так біда з Б.

Я казав, що жартів Альфред не розумів, але цей йому сподобався, хай і був прісний, як молоко з водою, і старючий, як торішній сир. Однак усі, хто знав грамоту, страх як його полюбляли, тому Альфред з Беоккою засміялися, ніби жарт був свіжий, як ранкова роса.

— Як не трудність із Т, так біда з Б, — повторив Альфред, заливаючись сміхом. — Ще й, либонь, К у нього всі ко...

Він затнувся, знітившись. Хотів сказати, що «К» у мене всі косі, але спам’ятався, глянувши на Беокку:

— Даруйте, отче.

— Нічого страшного, мілорде, все гаразд, — заспокоїв його Беокка, промовивши ці слова з такою радістю, ніби читав чергову свою нудоту про те, як святий Кутберт хрестив чайок і проповідував тюленям. Він намагався змусити мене читати ту дурню, але терпіння мені вистачало лиш на найкоротші слова.

— Тобі пощастило розпочати навчання змалечку, — звернувся до мене Альфред, знову посерйознішавши. — Я ж не вмів читати аж до дванадцяти!

Сказав він це тоном, котрий означав, що ця новина мусить вразити мене, тому я тут же прибрав щонайздиво-ванішого вигляду.

— Це провина моїх батька з мачухою, — суворо провадив він. — їм слід було віддати мене на науку раніше.

— Проте зараз, мілорде, ви читаєте не згірш од ученого, — сказав Беокка.

— Принаймні намагаюсь, — скромно відповів Альфред, задоволений компліментом.

— І навіть латиною! — не вгавав чернець. — Ви знаєте латину краще од мене!

— Так, це правда, — сказав Альфред, усміхнувшись до Беокки.

— І пише він чудово, — повернувся до мене священник. — Дуже чітко і рівно!

— Ти також мусиш навчитися писати так, — рішуче сказав мені Альфред. — Тому, юний Утреде, ми запропонуємо за тебе викуп. Коли, з Божою поміччю, в нас усе вийде, ти будеш служити в мене при дворі, і найперше, за що ти візьмешся, — опануєш грамоту. Це тобі сподобається!

— Так, мілорде, — відповів я, хоч і мав намір сказати ці слова з питальною інтонацією.

— Ти навчишся читати як слід, — пообіцяв Альфред. — А ще — молитись як годиться, щоб бути добрим християнином. А коли виростеш, зможеш сам обрати собі долю!

— Я служитиму вам, мілорде, — збрехав я, вважаючи його чахлим, нудним слабаком, який дозволяє попам верховодити собою.

— Це похвально, — відповів він. — Як гадаєш, чим ти зможеш прислужити мені?

— Я стану воїном і битимуся з данами, мілорде.

— Коли на те буде воля Божа, — сказав він, явно розчарований моєю відповіддю. — Бачить Бог, нам потрібні звитяжці, хоч я й молюся щодень, аби дани нарешті прийняли Христа, сповідалися в гpіxax і припинили чинити розбій. Відповідь на все — у молитві, — додав він пристрасно. — У молитві, пості й покірності. Коли Господь відповість на наші молитви, Утреде, військо нам більше не знадобиться. А от добрі священники потрібні завжди. Я й сам хотів постригтися в ченці, але Бог вирішив інакше. Немає вищого покликання, аніж служба Господу. Хай я і принц, проте в очах Господа лише хробак, тоді як Беокка — чистий діамант!

— Так, мілорде, — відповів я, хоч і кортіло сказати дещо інше про Беокку, котрий щосили намагався зберігати сумирний вигляд.

Альфред нахилився до мене, сховав молот Тора під сорочку й поклав руку мені на голову.

— Хай буде з тобою Боже благословення, дитя, — промовив він. — Нехай Господь зглянеться на тебе, звільнить із неволі й дарує світло свободи.

— Амінь, — закінчив я.

Мене відпустили, і я повернувся до Раґнара.

— Вдар мене,— попросив я його.

— Га?

— Дай мені запотиличника.

Піднявши голову, він побачив Альфреда, котрий досі дивився на нас, і дав мені добрячого запотиличника — такого сильного, що я аж звалився.

— Для чого ти попросив, щоб я тебе вдарив? — спитав Раґнар.

— Бо я сказав їм, що ти злий і постійно б’єш мене, — відповів я.

Як я й очікував, це страшенно потішило Раґнара, та так, що він огрів мене ще раз — на удачу.

— То чого вони хочуть? — спитав він опісля.

— Викупити мене, щоб навчити грамоти й зробити ченцем.

— Ченцем? Як оте руде-косооке нещастя?

— Так.

Раґнар зареготав:

— Може, й дійсно варто продати тебе. Буде тобі кара, щоб не зводив на мене наклеп.

— Благаю, не треба, — щиро заблагав я і в ту мить замислився: з якого б то дива мені схотілося повертатись до англійців? Проміняти свободу в Раґнара на нудьгу з Альфредом — не найкращий вибір. До того ж мене навчили зневажати англійців, котрі замість того, щоб гострити мечі й битися, знай били поклони в молитвах — не дивно, що дани так легко відбирають у них землю.

Альфред запропонував за мене викуп, але спіткнувся об нечувано високу ціну, яку запросив Раґнар, — хай вона й була значно нижча за ту, яку Івар з Уббою змусили заплатити Бурґреда.

Мерсія відходила данам. Бурґред не мав ані крихти спротиву, жодного бажання битися з данами, котрі сильнішали, поки сам він слабшав. Либонь, його надурили щити на міському мурі, й він вирішив, що краще буде здатися без бою. Щоправда, переконали його в тому не лише наші сили у Снотенґемі. На нортумбрійському кордоні вже зібралися інші дани, котрі розоряли землі, палили церкви, вбивали ченців і черниць. Їхні вершники вже навіть наблизились до Бурґредового війська і стали перехоплювати його фуражирські експедиції. Стомившись вічно програвати, Бурґред погодився на всі їхні вимоги, а взамін йому дозволили зберегти трон. Та на цьому все й скінчилось. За угодою данам переходили його фортеці, вони мали право як завгодно розпоряджатися мерсійським майном, а його фірд мусив на їхню вимогу воювати за них. Крім всього, Бурґред мав ще й заплатити чималу суму сріблом за привілей збереження трону.

Не маючи більше чого обговорювати і бачачи, що їхній союзник здувся, як пузир, Етельред з Альфредом поїхали, забравши з собою на південь залишки свого війська. Так впала Мерсія.

Спершу Нортумбрія, за нею Мерсія. За якісь два роки половини Англії не стало. А дани ж бо тільки почали.

Набіги продовжились. Дани об’їхали всю Мерсію, повбивавши кожного, хто чинив найменший опір, забираючи все, чого хотіли, а тоді посіли всі головні фортеці й відправили у Данію по нові кораблі. Нові кораблі означали більше людей — данських родин, що займуть землі, котрі звалилися загарбникам просто в руки.

Оскільки від Англії майже нічого не лишилось, я збагнув, що воювати за неї мені вже не доведеться, і вирішив стати даном. Авжеж, певна невизначеність у мені ще лишалася, та на думки про неї часу я не мав. Натомість, досягнувши дванадцяти, почав навчатися. Стояв по кілька годин, тримаючи щит і меч на витягнутих руках, допоки руки не німіли, вчився битися клинком, метати списа і колоти ним свиней. Оволодів я й щитом — дізнався, як оборонятися ним від нижніх ударів і бити важким ум-боном в обличчя ворогу, щоб зламати йому ніс і потопити у власних сльозах. Також навчився гребти на веслах. Крім того, я підріс, зміцнів, мій голос зламався, і я отримав першого ляпаса від дівчини. Я зробився справжнім даном. Незнайомці й досі сприймали мене за Раґнарового сина — через довге русяве волосся, яке я зав’язував на потилиці шкіряною оперізкою. І хоч такі слова неабияк тішили його, він дав мені чітко зрозуміти, що місця Раґнара Молодшого і Роріка я не займу.

— Якщо Рорік виживе, — мовив він сумно, бо малий і досі нездужав, — тобі доведеться змагатися за мій спадок.

Так я навчився битися і — тієї ж зими — вбивати.

Ми повернулись до Нортумбрії, бо Раґнару там подобалось. Хай він і міг узяти собі кращі землі в Мерсії, до серця йому припали північні схили, глибокі улоговини й густі ліси, в які він з першими ранковими заморозками пішов полювати на кабана. Із ним вирушило два десятки чоловіків і чи не вдвічі більше собак. Група пішла вглиб, а ми з Раґнаром, із важкими мисливськими списами, залишились чекати.

— Кабан може запросто тебе вбити, — застеріг Раґнар. — Якщо не вдариш правильно, він розпоре тобі черево від яєць до горла.

Мене вчили, що бити треба в груди або, якщо пощастить, горлянку. Я чудово усвідомлював, що сам кабана не вб’ю, але все одно мусив спробувати. Дорослий вепр може бути вдвічі тяжчим за дорослого чоловіка, тож упоратися з ним сил мені б точно забракло, однак Раґнар твердо вирішив, що першого удару мушу завдати саме я, а він лише допомагатиме. Так і сталося. З тих пір я вбив уже кількасот кабанів, але назавжди запам’ятав того, найпершого: його крихітні очиці, нестримну лють, силу, сморід, лискучу шерсть, заляпану багнюкою, і солодкий хрумкіт списа, що ввігнався йому глибоко в груди. Він стрепенувся, і я відлетів, неначе мене хвицнув Одінів восьминогий жеребець. Раґнар прохромив його товсту шкуру, і звір завищав, задригав ногами. З гавкотом набігли собаки, я зіп’явся на ноги, зціпив зуби, щосили наліг на списа й відчув трепет кабанового життя, що передався рукояті. Раґнар віддав мені одне його ікло, яке я повісив біля свого молота Тора. Наступні дні всі мої думки були зайняті лише полюванням. І хоч самому ходити на вепра мені не дозволяли, та коли Рорік не хворів, ми частенько вирушали до лісу з луками у пошуках оленя.

Під час однієї з таких вилазок, у хащах, що тягнулися під вкритим снігом пагорбом, моє життя мало не обірвав постріл з лука. Ми з Роріком продиралися через кущі, коли, просвистівши біля самого мого вуха, у стовбур ясена попереду ввігналася стріла. Я розвернувся, зарядив лука, але нікого не побачив, лише почув тупіт кроків між дерев. Ми рушили навздогін, але хто б то не був, біг він дуже швидко.

— Це сталося випадково, — заспокоїв нас Раґнар. — Мисливець помітив рух, подумав, що ти олень, і вистрілив. Так буває.

Він оглянув стрілу, яку ми витягли з дерева і принесли додому. Жодних позначок, що вказували б на власника, на ній не виявилось — звичайна собі грабова стріла з гусячим оперенням і залізним наконечником.

— Це була випадковість, — повторив він.

Згодом ми повернулися до Еофервіка, де зайнялися ремонтом кораблів. Молотом і клином я навчився колоти дубові стовбури й робити з них дошки, якими латали дірки у бортах. Навесні прибули нові човни з людьми, серед яких був Гальфдан — молодший брат Івара та Убби. Високий, бородатий, набурмосений, він бадьоро ступив на берег, обійняв Раґнара, гупнув мене по плечу, дав запотиличника Роріку, а тоді, заприсягнувшись перерізати всіх англійських християн, пішов побачитися з братами. Утрьох вони планували нову війну, в котрій, за їхніми обіцянками, заберуть усі скарби Східної Англії. З настанням тепла ми стали потроху готуватися до неї.

Половина нашого війська мала йти суходолом, інша, з Раґнаром та його людьми, — морем, тож я вже не міг дочекатися свого першого плавання. Однак перед самим від'їздом до Раґнара прийшов К’яртан. З ним був і його син Свен, з діркою замість ока на сердитому лиці. Вклонившись, К’яртан став навколішки.

— Я піду з вами, володарю, — промовив він.

Він зробив помилку, взявши з собою Свена, бо Раґнар, зазвичай добрий і щедрий, недоброзичливо зиркнув на хлопця. Хоч я і зву його хлопцем, та це вже був майже дорослий чоловік — міцний, широкоплечий, високий.

— Підеш зі мною? — невдоволено перепитав Раґнар.

— Благаю, пане.

Вочевидь, ці слова давались йому тяжко, адже К’яртан був гордим, та він так і не зміг закріпитися в Еофервіку, не заробив нових браслетів і не здобув репутації.

— На моїх кораблях уже немає місця, — холодно відказав Раґнар і відвернувся.

К’яртанове обличчя вмить спалахнуло ненавистю.

— Чому він не хоче їхати з кимось іншим? — спитав я у Равна.

— Бо всі знають, що він зневажив Раґнара, тому, взявши його до себе, ризикуватимуть втратити, прихильність мого сина. — Равн стенув плечима. — К’яртану варто повернутися до Данії. Втративши довіру свого пана, чоловік втрачає все.

Одначе К’яртан і його одноокий син до Данії не повернулись, а лишилися в Еофервіку. Ми ж висунулись у дорогу — через Уз у Гамбер, де зупинились на ночівлю. На ранок познімали щити з бортів і, дочекавшись припливу, повеслували на схід, у море.

Я бував у морі ще в Беббанбурзі — з рибалками біля островів Фарне, та цього разу все було зовсім інакше. «Вітряний змій» скоріше мчав по хвилях, ніби птаха, ніж розривав їх носом, як плавець. Випливши з річки, ми сховали весла, склали їх у трюмі, закрили отвори затичками, підняли вітрила і впіймали північно-західний вітер. Полотно напнулося і понесло нас на південь. Усього наша флотилія налічувала вісімдесят дев’ять драконоголових суден-убивць, що неслись по хвилях, а моряки сипали прокльонами, коли якийсь човен вибивався поперед інших. Раґнар стояв, спершись на рульове весло. Волосся йому куйовдив вітер, а на обличчі грала широчезна, як той океан, посмішка. Рипнули канати, і на мить здалося, ніби корабель злетів над водою, а тоді знову шубовснув на хвилі. Я налякався, бо ж «Вітряного змія» накренило так, що його підвітряна сторона мало не повністю занурилась у зелене море, та, не побачивши жодного страху на обличчях моряків, навчився радіти швидкому руху і аж завищав од захвату, коли корабель заривався носом у хвилю і палубу заливало зеленою водою.

— Це найкраще, що є в світі! — гукнув мені Раґнар. — Сподіваюсь, у Вальгаллі будуть кораблі, вітер і море!

Ми пливли уздовж берега, що виднівся праворуч від нас тоненькою зеленою лінією. Із заходом сонця звернули до суходолу, і Раґнар наказав опустити вітрило і витягати весла.

Ми причалили до дуже мркрого суходолу — землі, вкритої болотами і очеретами, серед яких щебетали пташки і блукали довгоногі чаплі, й мені одразу пригадалися батькові слова про те, що східні англійці живуть як ті жаби. Ми потрапили в їхні володіння, в місце, де закінчувалась Мерсія і серед озер, боліт і солончаків починалася Східна Англія.

— Ця затока зветься Ґеваск, — сказав Раґнар.

— Ти бував тут раніше?

— Два роки тому, — відповів він. — Це багата земля, Утреде, але вода тут підступна — занадто мілка.

Геваск виявився дуже мілким, тому на носі човна поставили Веланда, щоб той вимірював глибину мотузкою зі шматком металу на кінці. Весла опускали лише коли він казав, що води під судном удосталь. Так ми й рухалися поволі за призахідним сонцем, за нами йшов весь наш флот. Тіні подовжились, на роззявлених пащах драконів, зміїв і орлів, що прикрашали носи наших човнів, запалахкотіли останні промені сонця. Скрапуючи, поволі опускалися весла, воду попереду червонило полум’я небесного світила.

Кинувши якір, ми переночували на бортах своїх кораблів, а на світанку Раґнар наказав нам із Роріком видертися на щоглу. Неподалік від нас стояв Уббин човен, і ми бачили, як його люди також поздиралися на щогли.

— Що вам видно? — спитав Раґнар.

— Троє вершників, — відповів Рорік, вказуючи на південь. — Вони стежать за нами.

— І село, — додав я, показуючи в тому ж напрямі.

Для вершників на березі ми були втіленням їхніх найгірших жахів. Вони бачили скупчення щогл і голови звірів на носах і кормах наших човнів. Щойно забачивши наше військо, вони вже знали, чого чекати, тому розвернулися і чимдуж помчали на південь.

Ми рушили далі. Попереду нас звивистим каналом ішов корабель Убби. На його носі я побачив його чаклуна Сторрі, що кидав руни і передрікав перемогу.

— Сьогодні, — по-вовчому прогарчав Раґнар, — ти побачиш, що значить бути вікінгом.

Бути вікінгом означало робити набіги, чим Раґнар не займався вже багато років. Натомість він став завойовником, першопроходцем. А от Уббин флот рушив розорювати узбережжя й відтягнути східноанглійську армію до моря, тоді як його брат Івар повів свою армію на південь від Мерсії. Того літа я дізнався, що значить бути вікінгом. Ми стягнули кораблі до материка, де Убба знайшов невеликий перешийок, який легко обороняти. Повитягавши човни на берег, ми насипали вал для оборони. Відтак, розбившись на групи, наші люди рушили в навколишні села, звідки наступного дня повернулися з кіньми, яких тут же осідлали нові вершники, що кинулися далі вглиб суходолу. Раґнар же повів своїх людей пішки по узбережжю.

Ми прийшли в село, назви якого я не знав, і спалили там все дотла. Щоправда, жителі завбачливо покинули поселення. Попаливши порожні садиби і церкву, ми висунулись далі дорогою, що тягнулася під кутом до узбережжя. Натрапивши надвечір на більше поселення, заховалися на ніч у лісі, а зранку напали.

Із криками ми виринули з сутіні, як той нічний кошмар перед світанком: чоловіки, закуті в шкіру, в залізних шоломах, із круглими барвистими щитами, сокирами, мечами і списами в руках. Селяни не мали при собі аніякої зброї чи броні й, скоріш за все, навіть не здогадувались, що неподалік влаштували засідку дани, оскільки до нашої навали готові не були. Усі вони загинули. Кілька сміливців спробували виставити заслін біля церкви, однак Раґнарове військо порізало їх на місці. Вибивши двері невеличкого храму, ми знайшли всередині повно жінок та дітей. Попереду всіх стояв священник, сиплючи прокльони латиною, поки Раґнар неквапно прямував до нього нефом. Старий не припинив лаятися, навіть поки дан випускав з нього нутрощі.

Із церкви ми забрали бронзове розп’яття, гнуту срібну тацю і гроші. В хатах знайшли з десяток добрих чанів, ножиці, серпи й залізні рожни. Захопили корів, кіз, овець, волів, вісьмох коней і шістнадцятьох молодиць. Одна з них кричала, що нікуди не піде без своєї дитини, у відповідь на що Веланд нахромив маля на списа й кинув скривавлене тіло їй у руки. Затим Раґнар відпустив її — але не тому, що пожалів, а тому, що вікінги завжди лишали в живих когось одного, щоб той ніс округою страшну звістку про них. Він пояснив мені, що люд повинен боятися данів і готуватися до здачі. Затим дістав зі згарища запалену палицю, дав мені й наказав палити стріхи. Я рушив від хати до хати, підпалюючи криті очеретом дахи. Запаливши церкву, пішов до останнього будинку, з дверей якогось на мене кинувся чоловік із тризубцем для ловлі вугрів. Я відскочив убік, ухилившись від його удару радше випадково, ніж навмисне, і штрикнув дровинякою в нього, змусивши відсахнутися. Раґнар кинув мені списа. Це був важкий військовий спис, призначений для бою, а не для метання. Коли зброя впала на землю переді мною, я збагнув, що він дозоляє мені битися самостійно і моєї загибелі не допустить: обабіч нього напоготові стояло двоє лучників із натягнутими тятивами. Щоправда, коли селянин знову кинувся на мене, Раґнар не втрутився.

Я вибив тризубця з рук нападника і відступив, щоб мати більше простору для маневрів. Чолов’яга був удвічі більший і важчий за мене. Лаючи мене на чім світ стоїть, обзиваючи бісовим сім’ям, пекельним слизнем, він знову кинувся на мене, і я зробив те, чого навчився, полюючи на кабанів: зробив крок ліворуч, дочекався, доки він порівняється зі списом, а тоді ступнув праворуч і завдав удару.

Удар видався не чистим. Так само мені забракло ваги, щоб стримати його, але наконечник увійшов йому в живіт. Своєю вагою він відкинув мене назад і, тяжко відсапуючи й задихаючись, звалився зверху, хоч і тут же перевернувшись набік, бо спис увійшов глибоко йому в тельбухи. Спробував ухопити мене за горлянку. Вивільнившись із-під нього, я взяв його тризубця і щосили ввігнав йому в горло. Кров бризнула на землю, зафонтанувала в повітря. Чолов’яга засіпався, задихаючись і булькаючи проколеним горлом. Я спробував вийняти тризубця, проте його гострі зубці міцно вп’ялися йому в глотку. Вистромивши списа з його живота, я спробував добити його ударом в груди, проте напоровся на ребро. Він конав гучно і страшно, і я запанікував, адже зовсім не помітив, як Раґнар та його вояки аж заливаються зі сміху, слідкуючи за моїми спробами доконати англійця — що я зрештою і зробив, або ж він просто сплинув кров’ю. Я так люто бив і колов його, що в кінці його тіло виглядало так, немов бідолаху рвала зграя вовків.

Втім, свій третій браслет я таки отримав — а в Раґнаровому війську були вже дорослі чоловіки, що досі мали всього по три. Рорік страшенно заздрив, але ж і був він молодший. Батько заспокоїв його, що на нього ще чекає звитяга.

— Як почуваєшся? — спитав у мене Раґнар.

— Чудово, — відказав я, і, бачить Бог, так воно й було.

Саме тоді я вперше побачив Бріду. Вона була мого віку, чорнява, худенька, як хворостинка, з великими чорними очима і диким серцем — неначе в того яструба напровесні. Вона була серед наших полонянок. Тільки-но дани почали ділити між собою живу здобич, як одна зі старших жінок виштовхала її наперед, немов даруючи вікінгам. Ухопивши палицю із землі, Бріда повернулась до старої й заходилася лупцювати, волаючи на весь голос і обзиваючи її кривомордою сукою і гнилим свинячим вухом. Відступаючи, баба зашпорталась і повалилася в кропиву, та це Бріду не спинило, й вона продовжила щодуху гамселити її. Раґнар не міг натішитися з такої комедії, але зрештою таки відтягнув малу, а що любив сильних духом людей — віддав мені.

— Попіклуйся про неї, — наказав. — І спали нарешті ту останню хату.

Так я і зробив. А ще — вивчив дещо: вбивць треба навчати змалечку, поки у них ще не розвилося сумління. Що раніше почнеш, то смертоноснішими вони будуть у майбутньому.

Позбиравши скарби, ми повернулись до кораблів. П’ючи ель того вечора, я вперше відчув себе справжнім даном, не англійцем — це лишилося в минулому. Я був даном і мав чудове дитинство, принаймні з погляду хлопчиська: зростав серед чоловіків, мав повну свободу й міг робити що заманеться. Мене не обтяжували жодні закони, не допікали повчаннями ченці, мені дозволяли вбивати, і я майже не бував на самоті.

І саме те, що я майже не бував на самоті, і врятувало мені життя.

Після кожного набігу в нас більшало коней. Більше коней означало, що більше наших вояків мали змогу, виїздити далі, розоряти більше сіл, красти більше грошей і брати більше полонених. Ми повиставляли розвідників, що стежили за наближенням війська короля Едмунда. Він правив Східною Англією і, якщо не бажав упасти так само жалюгідно, як Бурґред Мерсійський, мусив відправити армію на оборону свого королівства. Ми ж стежили за дорогами й чекали.

Бріда зосталася з нами, під моїм наглядом. Вона страшенно сподобалась Раґнару, либонь, через її неприховане зухвальство, а ще — бо єдина не ридала, коли ми її захопили. Вона була сиротою на вихованні у тітки — тієї самої баби, яку вона побила в нас на очах і яку ненавиділа всім серцем. Уже за кілька днів серед данів Бріда зажила щасливіше, ніж серед власного племені. Вона стала нашою бранкою і мала готувати нам, проте одного дня, коли ми вирушили в похід, побігла за нами й заскочила мені в сідло. Це неабияк потішило Раґнара, і він дозволив їй їхати з нами.

Того дня ми зайшли далеко на південь, на рівнину, де тяглися нескінченні болота, а серед приземкуватих пагорбів стояло кілька великих садиб і чималий монастир.

Бріда дуже реготала, дивлячись, як Раґнар убиває абата, а коли дани збирали награбоване, узяла мене за руку й повела на пригорок — до садиби, яку його люди вже встигли розтягти. Земля там належала монастирю. Ту місцину Бріда знала, бо її тітонька частенько ходила туди помолитися.

— Вона хотіла дітей, — розповіла вона, — та отримала лише мене.

Тоді показала на ферму, чекаючи моєї реакції. За її словами, садибу збудували римляни, хоч, як і я, хто то такі, вона до ладу не знала. Усе, що їй було відомо про них, це те, що колись давно вони жили в Англії, а потім враз щезли. Я й раніше бачив не одну їхню будівлю в Еофервіку, та всі вони давно осунулись, їх. полатали глиною і вкрили соломою. А тут садиба мала такий вигляд, ніби римляни були тут лишень учора.

Вона була невимовно гарна: стіни з бездоганно виточеного каменю, квадратного, щільненько укладеного, щільний дах із черепиці, у дворі за воротами — алея з колонами по обидва боки, а на підлозі найбільшої кімнати — неймовірної краси мозаїка з тисячі кольорових камінців. Я аж роззявив рота при вигляді рибин, що тягнуть колісницю, в якій стоїть бородань із тризубцем, геть як отой, що я бачив у Брідиному селі. Усю картину обрамляв рослинний орнамент, по якому стрибали зайці. На стінах були й інші картини, але побляклі від води, що протікала крізь старенький дах.

— Тут жив абат, — сказала Бріда і повела мене до невеличких покоїв із ліжком, біля якого в калюжі крові лежав мертвий абатів прислужник. — Якось він привів мене сюди.

— Абат? — перепитав я.

— А тоді наказав роздягтися.

— Абат? — повторив я.

— Я втекла, — буденно продовжила вона. — За це тітка мене побила. Казала, якби я вдовольнила його бажання, він би нас винагородив.

Ми рушили далі будинком. Мені стало цікаво, чому так більше не будують. Ми вміли забивати в землю палі, ставити каркас дому і крити його соломою з жита чи очеретом. Однак із часом опори перегнивали, солома пліснявіла й хати осувалися. Влітку в них було темно як уночі, весь рік душно від диму, а зимою смерділо худобою. Але тут скрізь панували світло і чистота. Мимоволі подумалось, що я навряд чи насмілився б сісти й нагидити на того бороданя в колісниці. Мене захопила нав’язлива думка, що всі ми рухаємось кудись назад, у темряву, і, напевне, вже ніколи люди не навчаться зводити такі світлі будинки, як ось ця затишна садиба.

— Римляни вірили у Христа? — спитався я.

— Не знаю, — відказала Бріда. — А що?

— Та нічого, — недбало кинув я, потайки думаючи, що боги винагороджують тих, кого люблять, і що було б добре дізнатися, кому поклонялися римляни.

Колись я потайки сподівався, що римляни шанують Одіна, та пізніше довідався, що й вони християни, бо в Римі живе Папа, а Беокка вчив, що він головний над усіма християнами і найсвятіший з усіх людей. Я пам’ятав, що його звуть Миколаєм. Однак Бріді до римських богів було байдуже. Замість того вона нахилилася до дірки в підлозі, що вела у погрібець — такий мілкий, що туди не вмістилася б і людина.

— Може, там живуть ельфи? — припустив я.

— Ельфи живуть у лісах, — відповіла вона. Додавши, що в тій дірці абат міг ховати свої скарби, попросила мого меча, щоб розколупати її.

Насправді це був зовсім не меч, а звичайний сакс, він же кинджал. Та це був подарунок від Раґнара, який я гордо носив із собою.

— Тільки не зламай лезо, — попрохав я.

Показавши мені язика у відповідь, вона почала длубати край дірки.

Я тим часом вийшов у двір — подивитись на ставок, котрий хоч і був весь зацвілий і зелений, та я знав, що колись у ньому хлюпотіла чиста вода. На камінь посередині вилізла жаба, і знову я пригадав, як батько обзивав східних англійців жабами.

Крізь браму в двір зайшов Веланд. Облизнувши губи тонким язиком, усміхнувся:

— Загубив ножа, Утреде?

— Ні, — відповів я.

— Мене послав по тебе Раґнар. Ми від’їжджаємо.

Я мовчки кивнув, хоч і знав, що коли б ми дійсно від’їздили, Раґнар засурмив би в ріг.

— Ходімо, — не відступав він.

Я ще раз кивнув, але так нічого й не сказав.

Його темні очі зблиснули на темні вікна хатини, тоді на ставок.

— Це жаба чи ропуха? — спитав він у мене.

— Жаба.

— Кажуть, у Франкії їх їдять.

Він підійшов до водойми, та я відступив, намагаючись триматись якнайдалі, й став так, щоб нас розділяв камінь, який стримів із води.

— Утреде, ти колись їв жабу?

— Ні.

— А хотів би спробувати?

— Ні.

Він запустив руку в шкіряну калитку на поясі, який оперізував драну кольчугу. Тепер у нього були гроші, браслети, добре взуття, залізний шолом, довгий меч і кольчуга, котра хоч і потребувала ремонту, та була кращою за ті лахи, в яких він уперше з’явився у Раґнаровому домі.

— Якщо зловиш жабу, дам тобі монету, — мовив він, підкидаючи в повітря срібняка.

— Не хочу я ловити жабу, — буркнув я.

— А я хочу, — відказав він усміхнено, витягаючи клинка з піхов і ступаючи у ставок.

Зелена вода майже сягала верху його чобіт. Жаба втекла, та на неї Веланд і не глянув. Замість того подивився на мене, і я знав, що він хоче мене вбити, але з якоїсь причини не міг поворухнутися.

Це мене водночас здивувало і ні. Мені він ніколи не подобався, я йому не довіряв і знав, що його прислали вбити мене. Зробити цього він не міг лиш через те, що я весь час був не сам — до цієї миті, коли дозволив Бріді забрати мене від Раґнара з ватагою.

Нарешті Веланд отримав свій шанс. Усміхаючись, він вийшов на середину ставка, підняв меч, і я нарешті опанував себе й помчав алеєю з колонами. Забіг за ріг, однак він перехопив мене. Я відскочив і побіг до брами. Розкусивши мій план, він кинувся мені навперейми, лишаючи мокрими чобітьми сліди на римській плитці.

— В чім річ, Утреде? — спитав він. — Злякався жаби?

— Чого тобі треба?

— Вже не такий самовпевнений, олдермене? — Він ішов на мене, розмахуючи клинком. — Дядько передає тобі вітання і сподівається, що ти згориш у пеклі, а він запанує в Беббанбурзі.

— То ти з... — почав був я, відступаючи. Оскільки те, що Веланд служить Ельфірку, було і так очевидно, речення я не закінчив.

— За твою смерть він винагородить мене сріблом на вагу його дитини, — сказав Веланд. — Маля от-от народиться. Твій дядько не дочекається твоєї кончини. Я майже спіймав тебе тієї ночі під Снотенґемом і влучив би стрілою минулої зими, аби ти не присів. Та цього разу я тебе не відпущу. Твій дядько наказував зробити все швидко, тому ставай на коліна, малий. — Вправним рухом він змахнув мечем зліва направо, аж той свиснув. — Я ще не назвав його. Певне, після сьогоднішнього дня він буде Вбивцею Сиріт.

Я смикнувся ліворуч, тоді шугнув у протилежний бік, та верткий, як горностай, Веланд поспів за мною, і я зрозумів, що попався. Він це також збагнув і усміхнувся.

— Це буде швидко, — мовив він. — Обіцяю.

Зненацька на шолом йому впав шматок черепиці. Удар був несильний, та від несподіванки він відступив. Другий шматок прийшовся в живіт, третій — у плече. З даху почувся голос Бріди:

— В будинок, хутчіш!

Я побіг, ухилився від пущеного, навздогін клинка, забіг усередину, перетнув залу з мозаїкою на підлозі, далі — в наступні двері, за ними в ще одні; побачивши відчинене вікно, скочив у нього. Бріда зістрибнула з даху, і ми сховалися в лісі неподалік.

Веланд погнався за нами, проте покинув переслідування, як тільки ми зникли в хащі. Він подався на південь, сам, знаючи, що зробить із ним Раґнар.

Чомусь, повернувшись до свого названого батька, я розридався.

Від чого я плакав? Не знаю. Либонь, бо переконався, що Беббанбурґа більше немає, мою домівку захопив ворог — у котрого вже, певне, народився син.

Бріда отримала браслета, і Раґнар дав усім чітко знати, що коли хтось її зачепить, він власноруч каструє негідника молотком і долотом. Додому вона повернулася на Веландовому коні.

А на другий день прийшов ворог.

У Східну Англію з нами прибув сліпий Равн, тож і там я слугував йому очима й описував англійське військо, що розмістилося на кряжі, на південь від нашого табору.

— Скільки в них стягів? — спитав старий.

— Двадцять три, — відповів я, перерахувавши всі.

— Що на них зображено?

— Здебільшого хрести. І кілька святих.

— Король Едмунд страшенно набожний, — мовив Равн. — Якось навіть пробував навернути мене у християнство. — Він усміхнувся на цей спогад.

Ми сиділи на носі одного з наших кораблів: Равн — на стільці, ми з Брідою — біля його ніг, а збоку від нього — мерсійські близнюки Кеольнот і Кеольберт. Вони були синами снотенґемського єпископа Етельбріда. Навіть попри те, що їхній батько радо привітав данів, їх узяли в полон, бо Равн наполіг, що це буде запорукою його вірності. В нас було безліч таких бранців з Мерсії й Нортумбрії — сини впливових людей, котрих ми пригрозили вбити, якщо їхні батьки ослухаються. Та й у нашій армії також служили англійці, яких, аби не їхня мова, запросто можна було сплутати з данами. Більшість з них — злочинці й люди без пана, усі — люті воїни, котрих так бракувало англійцям для відбиття ворога. Нині вони билися за данів проти короля Едмунда.

— А він ще той дурень, — додав Равн.

— Дурень? — перепитав я.

— Він прихистив нас на зиму, перед тим як ми взяли Еофервік, — пояснив сліпець. — Довелось пообіцяти не вбивати його священників, — тихенько гигикнув він. — Безглузда умова. Мав би їхній бог хоч якусь силу, ми й так не змогли б їх убити.

— А чому він вас прихистив?

— Бо так було легше, ніж битися з нами.

Ту розмову Равн вів англійською, бо решта троє дітлахів не розуміли данської. Однак Бріда вчилася швидко, адже мала жвавий і проворний розум, як у тої лисиці. Старий усміхнувся:

— Той дурний Едмунд думав, що ми заберемося навесні й більше не повернемось. Але ось ми тут.

— Не варто було того робити, — кинув один з близнюків.

Я їх не розрізняв, та мене страшенно дратував їхній незгасний мерсійський патріотизм, хай їхній батько і перекинувся на бік ворога. Хлопці мали лише по десять років, але не припиняли шпетити мене за прихильність до данів.

— Авжеж, не варто, — погодився Равн.

— Слід було б дати вам бій! — мовив Кеольнот, а може, й Кеольберт.

— Якби він рипнувся, програв би, — заперечив старий. — Ми розбили табір, огородили його валами і залишились. А ще він заплатив нам, щоб уникнути неприємностей.

— Я колись бачила короля Едмунда, — втрутилася Бріда.

— І де ж то було, дитино? — спитався старий.

— Він приходив якось на прощу до нашого монастиря, — відповіла вона. — Коли ставав навколішки, перднув.

— Не сумніваюся, їхній бог оцінив такий дар, — поважно сказав сліпець, суплячись, бо близнюки почали імітувати пуки.

— А римляни були християнами? — спитав я.

— Не завжди. Колись вони мали власних богів, від яких відмовилися на користь християнства. З тих пір нічого, крім поразки, вони не знали. А де наші люди?

— Досі на болотах, — відказав я.

Убба сподівався залишитись у таборі, щоб змусити Едмунда напасти першим і загинути на нашому валу. Однак англійці стали південніше від підступної низини, заохочуючи нас до атаки, проти якої Уббі було тяжко встояти. Він наказав Сторрі кинути руни, й люди казали, ніби вони дали невизначене пророцтво і лише посилили тривогу полководця. Він був безстрашним воїном, але в бій безрозсудно не кидався. Втім, оскільки поразки руни не передбачили, він вивів свою армію на болота, де зайняв усі можливі клаптики суші. Звідти на кряж вели дві дороги. Його славнозвісний трикутний стяг із вороном гордо майорів між стежинами, котрі надійно обороняли англійські заслони зі щитів. Атака на будь-який із них означала б, що жменьці наших воїнів довелося би протистояти цілій ватазі їхніх, тому Убба довго вагався. Усе це я переповів Равну.

— Не годиться втрачати людей, навіть якщо ми переможемо, — промовив він.

— А якщо ми їх усіх повбиваємо? — спитав я.

— У них більше людей, ми в меншості. Навіть коли покладемо тисячу їхніх, на наступний ранок прийде ще тисяча, а як втратимо бодай сотню своїх, муситимемо довго чекати на кораблі з підкріпленням.

— Але ж наші човни уже в дорозі, — сказала Бріда.

— Я маю сумнів, що до кінця цього року хтось прибуде, — пояснив Равн.

— Ні, — не вгавала вона, — я кажу про зараз.

Бріда тицьнула пальцем, і я побачив чотири човни, що пливли мілкою бухтою поміж дрібних острівців.

— Розповідай, що там, — наказав мені Равн.

— Чотири судна, — сказав я. — Наближаються із заходу.

— Із заходу? Не зі сходу?

— Із заходу, — підтвердив я, що означало, що йдуть вони не з моря, а з чотирьох річок, що впадають у Ґеваск.

— Що в них на носах? — спитав старий.

— Нічого. Голів нема.

— Весла?

— По десять, може, одинадцять із кожного боку. Вояків на борту більше, ніж гребців.

— Це англійські кораблі!

Равн дуже здивувався, адже, крім крихітних рибальських та пузатих вантажних суден, іншого флоту англійці не мали. Втім, перед нами були справжні бойові кораблі — довгасті, гарні, зовсім як данські.

Плутаними річечками вони поволі наближалися до нас, щоб напасти на Уббині човни, витягнуті на берег. З борту переднього курився дим: певне, планують спалити Уббин флот і загнати його в кут.

Однак Убба також їх побачив і повів своє військо до табору.

Головний англійський корабель почав обстрілювати найближчий данський запаленими стрілами. Хоч на борту його і була варта, складалася вона з найслабших і хворих, тож вони не могли захистити наш флот від нападу з води.

— Хлопці! — погукав нас один з вартових.

— Біжіть, — наказав Равн, і Бріда, котра вважала себе нічим не гіршою за хлопця, побігла за мною і близнюками.

Скочивши на пісок, ми помчали до води, туди, де над нашим підбитим кораблем курився дим. Вогненними стрілами стріляло вже два англійські кораблі, решта два намагалися якомога ближче підійти до нашого флоту.

Нашим завданням було гасити вогонь, поки вартові кидали в англійців списи. Щитом я загрібав пісок і сипав на пожежу.

Англійські човни підійшли ближче, і я побачив, що зроблені вони з нової, ще сирої деревини. Біля мене в землю вп’явся спис. Я підняв його і метнув назад — заслабко: стукнувшись об весло, він звалився у воду. Близнюки пожежі не гасили, за що я вдарив одного з них, пригрозивши побити, якщо не почне працювати. Однак рятувати наш корабель було запізно — він весь палав. Покинувши його, ми перейшли до іншого, та в лави для гребців і вітрило прилетіло ще з кількадесят вогняних стріл, убивши двох хлопців на місці. Головний англійський човен повернув до берега. На борту його аж чорніло від людей, озброєних списами, мечами й сокирами.

— Едмунд! Едмунд! — вигукували вони.

Судно врізалося в пісок, вояки позіскакували на берег і кинулися різати наших вартових. Замахали сокири, на пісок полилася кров, яку змивали прибережні хвилі. Я схопив Бріду за руку й потягнув через мілкий потічок, розлякуючи срібних рибок.

— Треба рятувати Равна! — крикнув я їй.

Бріда реготалася. Вона обожнювала хаос.

До берега причалили вже три англійські човни, їхні команди зійшли й добили рештки данської варти. Останній лишився на хвилях, стріляючи вогняними стрілами. До табору встиг повернутися Убба зі своїм військом, що з криком кинулося на англійців. Якась його частина, зі стягом, лишилась на валу пильнувати, щоб Едмундова армія не подолала перешийок і не взяла наш табір. Решта прийшли сюди, розлючені, спраглі до помсти. Дани свої кораблі люблять. Кажуть, що човен — він як жінка або гострий прекрасний меч, за який не шкода накласти головою і тим більше варто битися. Тож англійці, яким досі все вдавалося, припустилися страшної помилки, адже вода відійшла і вони не змогли виштовхати свої кораблі назад у воду. Частина данів стали на оборону вцілілих кораблів, засипаючи градом сокир, списів та стріл єдине вороже судно, що лишилось на плаву. Решта взялися за англійців на березі.

Криваве виявилось побоїще — в найкращих данських традиціях. То був бій, гідний того, щоб скальди написали про нього пісню. Пісок почервонів від крові, вона забарвила навіть прибережні хвилі. Люди кричали, падали, а над усім цим стовпищем стояв дим від спалених кораблів, через що сонце теж здавалося багряним. Лють данів не мала меж. Саме тоді я вперше побачив Уббу в бою. Це видовище зачарувало мене. Він був ходячою смертю, лютим воїном, майстром меча.

В стіні щитів не зостався, а помчав прямісінько на ворогів, збиваючи їх на землю щитом і добиваючи сокирою. Він здавався непереможним, бо, коли англійці оточили його, з гущі долинув сповнений ненависті крик, брязкіт клинка об клинок — і ось він вирвався з оточення, з червоним мечем, скривавленою бородою.

Ступаючи по тілах неприятелів, що лежали в кривавій воді, він погнався за новими жертвами. До нього приєднався Раґнар зі своєю дружиною, й разом вони немилосердно скосили всіх ворогів. Коли вгамувалися нарешті крики, закінчилися вбивства, ми нарахували шістдесят вісім тіл англійців — це без тих, що повтікали в море і потонули, потягнені на дно вагою власної зброї та обладунку. Єдиний англійський човен, що врятувався, відбув повний поранених і конаючих, із заляпаними кров’ю бортами. Станцювавши переможний танок на ворожих трупах, дани зібрали всю захоплену зброю й поскидали на купу. З нашого боку полягло тридцять чоловік, яких спалили на одному з охоплених полум’ям човнів. Ще шість наших суден знищив неприятель. Щоправда, Убба зміг захопити три англійські, яких Раґнар назвав шматками гівна.

— Дивно, що вони взагалі здатні пливти, — мовив він, стукаючи ногою по кепсько законопаченому борту.

Хай там що, а на мою думку, англійці показали себе непогано. Попри всі помилки, вони змогли вдарити по данській гордині, спаливши шість драконоголових кораблів, а якби король Едмунд напав на вал, що обороняв наш табір, бій міг би запросто обернутися поразкою данів. Та Едмунд того не зробив. Замість того, поки його люди гинули під покровом чорного диму, він відступив.

Сподіваючись відбити данську навалу з моря, він наразився на атаку суходолом. Так він довідався, що в його володіння вступив Івар Безкостий.

Убба нетямився з люті. Тих небагатьох англійців, що вдалося взяти живцем, пожертвували Одіну. Їхні крики стали закликом до кровожерного бога, що ми потребуємо його помочі. На другий ранок, покинувши чорні кістяки спалених човнів на пляжі, наш флот рушив на захід.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Нині східноанглійського короля Едмунда шанують як святого, чия душа вічно живе з Господом. Чи то так кажуть нам попи. Якщо їм вірити, святим на небі відведене окреме місце, на помості в палаці Божому, де вони живуть вічним життям, виспівуючи хвалу Богові — тільки те й роблять, що цілу вічність співають.

Беокка завжди повторював, що більшої радості годі собі уявити, та про мене, це страшенно нудно. Дани вірять, що їхні полеглі воїни потрапляють до Вальгалли — Одінового палацу мертвих, де цілими днями б’ються, а ночами п’ють і гуляють, однак заявляти ченцям, що мені це здається куди кращим існуванням, аніж співи під дринь-кання золотих арф, я не наважуюсь. Одного разу я спитав у єпископа, чи є в раю жінки.

— Аякже, пане,— відказав він, радий, що мене зацікавило богослов’я. — Чимало з благословенніших святих — жінки.

— Ні, єпископе, я про тих жінок, яких можна порати.

На це він відповів, що помолиться за мою душу. Може, так і вчинив.

Не знаю, чи дійсно був святим король Едмунд, але він точно був йолопом, бо прихистив данів перед самісіньким нападом на Еофервік. Ба більше, він заплатив їм грошей, дав провізії й коней для війська — і все це за дві обіцянки: що навесні вони підуть зі Східної Англії й не зачеплять жодного священника. Дани свого слова дотримали, проте зараз, через два роки, як слід підсилившись, повернулися, тож Едмунд вирішив битися з ними. Він бачив, що сталося з Мерсією й Нортумбрією і, либонь здогадуючись, що на його королівство чекає така сама доля, зібрав свій фірд, помолився своєму богу й вирушив на війну. Зустрів нас біля моря, а почувши, що Івар обходить берегом на захід від Ґеваска, висунувся йому назустріч. Убба ж повів наш флот Ґеваском. Ми пливли річкою, поки річище не стало таким вузьким, що гребти неможливо. Тоді наші воїни потягнули судна, бредучи по пояс у воді, аж доки просуватися далі не було куди. Залишивши човни і виставивши варту, ми рушили болотистими стежинами крізь нескінченні вересковища, аж нарешті вийшли на узвишшя. Хоч ми й до ладу не розуміли, де опинилися, зате знали, що на півдні простягається дорога, якою Едмунд прямує на бій з Іваром. Перекриємо шлях, і він опиниться в пастці між нами й Іваровим військом.

Саме так і сталося. Івар став із ним на герць — одна стіна щитів на іншу. До нас новини не доходили, аж доки на схід не потягнулися англійські втікачі, яких зустріла вже наша стіна. Вони розбіглися без бою, а ми висунулись далі й від кількох полонених дізналися, що Івар легко їх розбив. Наступного дня те саме нам підтвердили його вершники.

Король Едмунд утік на південь. Східна Англія велика, і там йому легко було б знайти прихисток у котрійсь фортеці або ж поїхати до Вессексу, та він вирішив віддати свою долю в руки Божі й оселився у крихітному монастирі в Діку. Монастир той був загублений серед нескінченних боліт, і, напевне, король вірив, що там його ніхто не знайде, бо, як я чув, один з монахів запевнив його, ніби Господь заховає їх серед густого туману, в якому погани зіб’ються зі шляху. Втім, туман так і не зійшов, а натомість приїхали дани.

Івар, Убба та їхній брат Гальфдан прибули у Дік з половиною свого війська, у той час як інша половина відправилася наводити лад у Східній Англії: вбивати, ґвалтувати й палити, доки народ не підкориться, що, власне, сталося майже одразу. Якщо коротко, Східна Англія здалася так само легко, як і Мерсія, а єдиною поганою новиною для данів стали чутки про неспокій у Нортумбрії. До нас дійшли вісті, що там піднялося повстання і почали вбивати данів. Івар хотів придушити бунт, однак боявся покидати Східну Англію одразу після завоювання, тому запропонував Едмунду залишити його на троні, як Бурґреда в Мерсії.

Зустріч відбулася в одній з монастирських церков, котра виявилась напрочуд великою дерев’яною будівлею з солом’яною покрівлею і великими шкіряними панелями на стінах. На панелях було зображено усілякі сцени. На одній з картин голі люди заходили в пекло, де їх пожирав велетенський змій.

— Нідгьоґґ, — здригнувшись промовив Раґнар.

— Нідгьоґґ? — перепитав я.

— Змій, що живе в Ніфльгеймі, — пояснив він, торкнувшись молота у себе на шиї.

Я знав, що Ніфльгейм — це щось подібне до пекла у норманів, тільки, на відміну від християнського, там страшенно холодно.

— Нідгьоґґ жере душі померлих, — провадив Раґнар. — А ще гризе корені дерева життя. Він хоче знищити весь світ і привести час до завершення. — Він ще раз торкнувся свого амулету.

Інша картина, за вівтарем, зображала Ісуса на хресті, а сусідня привернула особливу увагу Івара. На ній було зображеного чоловіка, голого, в самій лише пов’язці на стегнах, прив’язаного до стовпа. В нього стріляли лучники, з білого тіла стриміло купа стріл, та на обличчі його грала блаженна посмішка, неначе, попри всі негаразди, йому однаково весело.

— Хто це? — спитав Івар.

— Святий Себастьян, — сказав король Едмунд із трону перед вівтарем, і тлумач переповів його слова данам.

З неприхованим інтересом розглядаючи картину своїми хижими очиськами, Івар захотів знати решту історії. Едмунд розповів, що святий Себастьян був римським солдатом, котрий не побажав зрікатися своєї віри, за що імператор наказав розстріляти його з луків.

— Та він усе одно вижив! — захоплено проказав король. — Вижив, бо його захистив Господь, і за таке милосердя вічна йому хвала.

— Кажеш, вижив? — недовірливо перепитав Івар.

— Так, але імператор наказав забити його до смерті, — закінчив оповідь тлумач.

— То значить, він не вижив.

— Він відправився на небеса, — зауважив Едмунд, — а отже — вижив.

Втрутився Убба, вимагаючи пояснити йому про рай на небесах, і Едмунд радо описав усі його принади. Однак почувши, що християнський рай — це як Вальгалла, тільки без розваг, Убба лише гидливо сплюнув.

— І що, всі християни хочуть потрапити до раю? — спитав недовірливо.

— Аякже, — відповів драгоман.

Убба тільки гигикнув. Вони з братами привели з собою стільки данських вояків, скільки могла вмістити церква, тоді як Едмунд оточив себе двома священниками і шістьма ченцями, котрі були змушені слухати Іварові умови. Королю Едмунду дарувалось життя, він міг правити Східною Англією й надалі, але головні фортеці мали лишитися під контролем данів, і дани мали отримати всі землі, які забажають, окрім королівських. Також Едмунд мусив постачати данське військо кіньми, грішми і провізією, а його фірд — чи то пак те, що від того лишилося, — мав скоритися данам. Сам король синів не мав, але всі його ватажки, що вціліли, мусили віддати своїх у полон — для гарантії, що англійці дотримуватимуться продиктованих умов.

— А якщо я відмовлюсь? — запитав Едмунд.

Це розсмішило Івара.

— Ми все одно заберемо в тебе землю.

Король заходився радитися зі святими отцями й монахами. Він був високий, лисий, як яйце, хоч і мав заледве тридцять років, банькатий, криворотий і вічно насуплений. Одягнений був у білу туніку, від чого й сам виглядав як священник.

— А як щодо церкви Божої? — врешті спитав він у Івара.

— А з нею що не так?

— Ваші люди збезчестили Господні вівтарі, вирізали його слуг, знеславили його ім’я і вкрали його скарби!

Король розсердився не на жарт. Одною рукою міцно тримався за ручку крісла, а другу стиснув у кулак, яким гупав при кожному слові.

— Невже ваш бог не може дати собі ради сам? — спитався Убба.

— Наш Бог всемогутній, — вигукнув Едмунд. — Він сотворив світ, але . разом з ним і зло — щоб випробовувати нас.

— Амінь, — промовив один зі священників, поки Іварів тлумач переказував йому Едмундові слова.

— Це він наслав вас, поган із півночі! — не вгавав король. — Це передбачав ще Єремія!

— Єремія? — спантеличено перепитав Івар.

Один з монахів тримав у руках книгу — першу, яку я побачив за багато років. Він відкрив її, погортав цупкі аркуші й передав королю. Діставши з кишені невеличкий вказівник зі слонової кістки, він заводив ним по потрібних словах.

— Quia malum ego, — прорік він, водячи по рядках паличкою, — adduco ab aquilone et contritionem magnum!

Прочитавши, він впився поглядом у Івара. Деякі з данів, вражені силою королевих слів, навіть не розуміючи їх, мимохіть узялися за свої амулети. Едмундові ченці дивилися на нас зовсім несхвально. Крізь вікно до зали влетів горобець і сів на високий дерев’яний хрест на вівтарі.

Побачивши, що від Єреміїних слів Іварове лице не змінилось ні на йоту, англійський тлумач, котрий був одним з Едмундових священників, збагнув, що натхненне королеве читання не значить для нас анічогісінько.

— Бо з півночі зло приведу, — переклав він, — і велике нещастя.

— Так сказано в книзі! — рішуче відрубав Едмунд, повертаючи Біблію ченцю.

— Можете залишити собі свою церкву, — байдуже відказав Івар.

— Але цього не досить, — сказав король і встав, щоб підсилити свої слова. — Я правитиму тут і терпітиму вас, даватиму коней, збіжжя, гроші й полонених, лише коли ви і всі ваші люди присягнете на вірність Господу. Вас необхідно хрестити!

Останнього слова данський і королів тлумачі не знали. Шукаючи допомоги, Убба зиркнув на мене.

— Треба стати в барило з водою, а тоді на голову вам наллють ще води, — пояснив я, пригадуючи, як Беокка хрестив мене після загибелі брата.

— То він хоче викупати мене? — спантеличено перепитав Убба.

Я знизав плечима:

— Так у них прийнято, пане.

— Так ви станете християнами! — промовив Едмунд, кинувши на мене нищівний погляд. — І щоб ти знав, хлопче, прийняти хрещення можна і в річці. Барило тут не обов’язкове.

— Вас хочуть викупати в річці, — пояснив я Іварові з Уббою, чим неабияк їх насмішив.

Івар на мить замислився. Врешті, зайти на хвилину в річку не так уже й погано, особливо коли це значить, що після того можна повернутись до Нортумбрії й придушити повстання.

— Чи зможу я й далі поклонятися Одіну після купання? — спитав він.

— Авжеж ні! — сердито заперечив Едмунд. — Існує тільки один Бог!

— Богів багато, — відрубав Івар. — їх безліч. Це знають усі.

— Є тільки один Бог, і ви мусите служити йому.

— Але ж ми перемагаємо, — терпляче, немов дитині, пояснив Івар. — А це означає, що наші боги б’ють вашого.

Від такої єресі король аж поморщився.

— Ваші боги фальшиві, — проказав він. — Це посланці диявола, зло, що несе світу темряву, а наш Господь — великий, всемогутній, сонцесяйний.

— Доведи, — сказав Івар.

Від одного-єдиного слова усі навколо враз позамовкали. Король зі свитою спантеличено глипнули на Івара.

— Доведи це, — повторив Івар, і його дружина схвально загула.

Едмунд змигнув, збираючись із думками, аж раптом йому сяйнуло, і він вказав на картину з зображенням святого Себастьяна, що слугував мішенню для лучників.

— Наш Господь врятував святого Себастьяна від певної загибелі! — вигукнув він. — Хіба цього доказу вам не досить?

— Але ж він загинув, — зауважив Івар.

— Лише тому що так захотів Господь.

Івар замислився.

— А чи врятує тебе твій бог від моїх стріл? — спитав перегодом.

— Так, якщо на те буде його воля.

— От і перевіримо, — мовив дан. — Ми розстріляємо тебе зі своїх луків, і якщо ти виживеш, дамо себе викупати.

Едмунд вирячився на Івара, гадаючи, що той жартує. Зрозумівши, що дан говорить серйозно, занервував. Відкрив був рота, але, не маючи що сказати у відповідь, тут же закрив. Один з ченців зашепотів йому на Вухо, либонь переконуючи, що це випробування Боже, аби він міг розширити своє царство, і що диво неодмінно станеться, дани навернуться в християнство, ми всі станемо друзями і співатимемо гуртом біля ніг Господніх у раю. Якщо він дійсно говорив це, короля його слова не вельми переконали, проте дани конче хотіли перевірити, чи станеться диво, тож вибору не лишалося.

З десяток наших вояків розштовхали святенників з монахами, інші вийшли надвір за луками і стрілами. Загнаний у пастку за палкий захист Бога, Едмунд палко молився біля вівтаря, дани усміхались. Уся ця вистава страх як тішила мене. Гадаю, побачити диво мені хотілося не так через те, що я був християнином, як тому, що мені просто хотілося побачити його на власні очі. Беокка часто розповідав мені про дива, наполягаючи, що вони є істинним доказом правдивості християнства, та ще жодного я не бачив на власні очі. В Беббанбурзі ніхто не ходив по воді, не зцілював прокажених, а в нічному небі не літали сонцесяйні янголи. Можливо, тепер я нарешті уздрю ті силу і славу Господню, про які так полюбляв розводитись Беокка. Щодо Бріди, то вона просто хотіла подивитись на смерть Едмунда.

— Готовий? — спитав у короля Івар.

Едмунд кинув такий погляд на своїх священників, що я вже був подумав, він зараз попросить когось із них зайняти його місце у перевірці Божої сили. Відтак, насупившись, мовив до Івара:

— Я приймаю ваші умови.

— Ти про те, що ми можемо розстріляти тебе з луків?

— Що я лишусь королем.

— Але ж ти хотів викупати нас.

— Можемо обійтися без цього.

— Ні, — заперечив Івар. — Ти казав, що ваш бог всемогутній, що він єдиний істинний бог, і я хочу перевірити це. Коли твоя правда, ми дозволимо себе викупати. Домовились?

Останнє питання було адресоване його людям, котрі тут же згідно заревіли.

— Тільки не мене, — сказав Равн. — Я не хочу купатися.

— Помиються всі! — гаркнув на нього Івар.

Мені стало ясно, що йому дійсно цікаво перевірити Едмундові слова — навіть цікавіше, ніж укласти швидкий мир. Усім потрібна підтримка богів, тож Івар хотів побачити, чи не поклонявся всі ці роки не тим святиням.

— На тобі немає лат? — спитав він у Едмунда.

— Ні.

— Краще перевірити це, — втрутився Убба, розглядаючи фатальну картину. — Роздягніть його, — наказав він своїм людям.

Король та його святенники запротестували, та це не спинило данів, і вони роздягли його догола. Бріду це видовище страх як насмішило.

— Оце здихляк, — шепнула вона мені.

Серед гучного реготу голий Едмунд щосили намагався зберігати гідність. Його священники поставали навколішки. молячись, поки шестеро наших лучників відміряли від короля десять кроків.

— Зараз ми перевіримо, — сказав Івар, ледве стримуючи сміх, — чи англійський бог такий же могутній, як данські. Коли це правда, король виживе, і всі ми станемо християнами!

— Тільки не я, — повторив Равн, але вже тихіше, щоб не почув Івар. — Утреде, розкажи мені, що відбувається.

Особливо розповідати було нічого. Випустили шість стріл, на вівтар бризнула кров, король заверещав, звалився на землю й задригався, як рибина на березі, після чого в нього прилетіло ще шість стріл. Едмунд продовжував сіпатись, а лучники — стріляти, хоч і не вельми влучно, бо аж заходилися зо сміху. Вони стріляли, доки король не став весь втиканий стрілами, як той їжак голками. Нарешті, скривавлений, весь червоний від крові, роззявивши рота, він сконав. Його бог підвів його. Звісно, нині про це не згадують. Натомість дітей повчають, що святий Едмунд сміливо виступив проти данів, вимагаючи від них прийняти християнство, за що й був убитий. Тепер він святий мученик, що виводить щасливі трелі в царстві небеснім, та я ж бо знаю, що він звичайний дурень, який накликав біду на свою голову.

Святоші завили з горя, й Івар наказав повбивати і їх, а тоді розпорядився, щоб Східною Англією правив один з його ватажків, ярл Ґодрім, а його брат Гальфдан придушив рештки спротиву. На утримання порядку на східно-англійських землях Годріму з Гальфданом виділили третину нашого війська, решта поїхали наводити лад у Нортумбрії.

Так не стало Східної Англії.

Останнім англійським королівством залишився Вессекс.

Ми повернулись до Нортумбрії. Спершу веслували, тоді йшли під вітрилом уздовж узбережжя, відтак знову веслували проти течії Гамберу, за ним — Узу, аж доки на обрії не з’явилися мури Еофервіка. Там витягли човни на берег, щоб не погнили взимку. З нами вернулися Івар та Убба. Ми познімали з носів кораблів голови звірів, натомість прикрасивши їх дубовими гілками — на знак перемоги. Додому привезли безліч добра. Дани завжди плекали великі надії на скарби. Вони йшли за своїми ватажками, бо знали, що їх винагородять сріблом. Узявши три з чотирьох англійських королівств, накопичили цілий статок, який розділили між усім військом. Дехто вирішив повернутися з грішми додому, в Данію, однак більшість лишились, адже незагарбаним зоставалося найбагатше королівство, вони знали, що, коли Вессекс впаде, вони стануть багатими, як самі боги.

Івар з Уббою очікували неприємностей в Еофервіку, тому повивішували на борти своїх човнів щити.

Однак що б там не чинилося в Нортумбрії, столиці воно не зачепило, й маріонетковий король Еґберт твердив, що жодного неспокою нема. Те саме сказав архієпископ Вульфер.

— Розбій чиниться в усі часи, — поважно промовив він. — Мабуть, те, що дійшло до вас, не більш як чутки.

— Або ти глухий, — обрубав його Івар.

Виявилось, його підозри були недаремні, бо щойно ми повернулися в місто, як олдермен Ріксіґ Дангольмський прислав до нас вершників. Дангольм був великим замком на високій кручі, майже з усіх боків оточеній річкою Війр. Кряж і ріка робили його майже таким же сильним, як і Беббанбурґ. Правив ним Ріксіґ, котрий проти данів навіть не підняв меча. Посилаючись на недугу, він відмовився йти в наступ на Еофервік, в якому загинув мій батько, і залишився вдома. Зараз же відправив до Івара слуг зі звісткою, що під Гайруумом вбили групу данів. У Гайруумі був відомий монастир, де такий собі Беда колись написав історію англійської церкви, яку Беокка страшенно нахвалював, примовляючи, що як навчусь читати до ладу, зможу сповна насолодитися нею. Так я її й не прочитав, але в Гайруумі побував і бачив місце, де було написано ту книгу, бо на розвідку туди відправили Раґнарове військо.

Розповідали, буцім до Ґайруума вирушило шестеро данів, найбездарніших вояків, з вимогою оглянути монастирську скарбницю.

Коли ченці заявили, що не мають грошей, дани почали бійню, та монахи дали їм відсіч, а що їх було зо два десятки, ще й приєдналося трохи городян, то всіх шістьох данів перерізали, насадили трупи на палі й виставили гнити на березі.

Тут Раганару довелося визнати, що дани були неправі, однак окрилені перемогою ченці рушили на захід уздовж Тіну й напали на данське поселення, де лишилися самі старі й каліки, що не могли піти на південь із військом. Монахи зґвалтували й вирізали принаймні два десятки жінок та дітей, оголосивши, що це священна війна.

До їхньої ватаги долучилося ще більше народу, і, боячись відплати данів, олдермен Ріксіґ надіслав на їх придушення своє військо. Йому вдалося захопити чимало повстанців, включно з десятком ченців, котрих ув’язнили у Дангольмі.

Усе це ми почули від Ріксіґових посланців і тих, хто вцілів у тій різанині. Серед них була дівчинка, ровесниця Раґнарової доньки. Вона розповіла, що, зґвалтувавши по черзі, ченці насильно її охрестили. Казала, що з чоловіками було й кілька черниць, які підбадьорювали чоловіків, а потому також долучилися до бійні.

— Зміїне кубло, — прогарчав Раґнар.

Таким злим я його ще не бачив, навіть тоді, коли Свен роздягнув Тиру. Ми викопали тіла загиблих данів. Усі були голі, скривавлені — їх катували.

Ми впіймали священника і змусили розповісти про головні монастирі Нортумбрії. Через річку від Ґайруума стояв великий жіночий, на півдні, там, де Війр впадає в море, — ще один, біля Еофервіка — Стреоншелльський, у якому було повно черниць, а біля Беббанбурґа, на острові, який Беокка називав священним, — Ліндісфаренський. Були й інші, але Раґнару вистачило найголовніших. Він відправив мене до Івара та Убби з пропозицією порозганяти черниць зі Стреоншелла і повбивати всіх причетних до бунту, а далі йти на Ґайруум. Усіх монахів вирізали, будівлі, зведені не з каменю, спалили, а скарби з них — срібло й золото, заховані під церквою, — забрали. Пригадую, як ми натрапили на стос письмен, аж чорних від щільних рядків літер, щоправда, гадки не маю, про що в них писалось, і ніколи не дізнаюсь, бо всі їх спалили. Розібравшись із Ґайруумом, ми подалися на південь, до монастиря у гирлі Війру, де вчинили так само. Відтак перейшли Тін і зруйнували жіночий монастир на його північному березі. Тамтешні черниці з настоятелькою навмисне порізали собі обличчя.

Знаючи, що ми наближаємось, вони пошрамували собі щоки й лоби, аби уникнути зґвалтувань, і, скривавлені й бридкі, зустріли нас страшенним вереском. Не знаю, чому не повтікали, а дочекалися нашого приходу. Клянучи нас і молячи небеса, всі вони загинули.

Про свою участь у тому славетному побоїщі на півночі Альфреду я не розповідав. До сьогодні ходить байка про дикунство і зрадливість данів. Кожній англійській дитині розповідають про черниць, що порізали собі лиця до кістки, аби стати занадто бридкими і уникнути зґвалтування, хоча це спрацювало не краще од Едмундових молитов на захист від стріл. Пам’ятаю, як сидів на службі одного Великодня і слухав про монашок, ледве стримуючись, щоб не перебивати проповідника розповідями, що все було зовсім не так. Священник твердив, ніби дани обіцяли не чіпати жодного ченця і черниці в Нортумбрії, але це неправда; казав, що причин для кровопролиття не було — теж брехня; в кінці розповів казочку про те, як монахині помолилися Господу, щоб той опустив невидиму стіну перед брамою монастиря, котру не могли пройти дани. В ту мить я подумав, чому вони тоді, маючи невидимий заслін, вирішили порізати себе.

Певне, знали, чим усе скінчиться. Дани нібито привели з сусіднього села малих дітей і пригрозили перерізати їм горлянки, якщо монашки не піднімуть стіну, тож їм довелося послухатись.

Звісно, це все маячня. Вони стояли і верещали, ми приїхали, переґвалтували молодших, а тоді повбивали — щоправда, не всіх, хай би що не розповідали в казках. Щонайменше дві черниці виявились гарненькими і зовсім не порізаними, тож їх забрали собі Раґнарові вояки. Одна навіть народила хлопчика, який згодом став славетним данським звитяжцем.

Коротше, з попів такі собі правдоруби, але я вирішив сидіти тихенько і мовчати. У дійсності ми ніколи не вбивали геть усіх. Ще відколи я був дитиною, Равн учив мене, що потрібно лишати в живих когось одного, аби він ніс у люди страшну звістку про неминучу погибель.

Спаливши монастир, ми вернулися до Дангольма, і Раґнар подякував Ріксіґу, хоч того і приголомшила новина про помсту данів.

— Не всі ченці й черниці були замішані в тій різанині, — докірливо кинув він.

— Усі вони — зло, — відрубав Раґнар.

— Їхні домівки — місця для молитви, роздумів і науки.

— От скажи, — спитався Раґнар, — на біса мені ті молитви, роздуми і наука? Чи молитвою виростиш жито? А роздумами наповниш сіті рибою? Чи, може, збудуєш дім чи зореш поле наукою?

Відповіді у Ріксіґа не знайшлося, як і у дангольмського єпископа — тихенького чоловічка, що не промовив ані слова проти різанини, навіть коли Ріксіґ покірно передав нам своїх бранців, яких ми повбивали всіма мислимими способами. Відтоді у Раґнара виникло переконання, що християнські монастирі — корінь зла, місця, де проводять темні обряди, на яких закликають різати данів, тому в їхньому існуванні він не вбачав аніякого сенсу. Та найвідомішим монастирем був Ліндісфаренський, де колись мешкав святий Кутберт і який дани зруйнували двома поколіннями раніше. Той напад ознаменували дракони в небі, страшні вихори над морем і блискавиці, від яких кришилися скелі. Втім, прямуючи на північ, нічого такого ми не помітили.

Я хвилювався. Ми наближалися до Беббанбурґа, й мені подумалося, чи мій дядько, лжеолдермен Ельфрік, насмілиться вийти із замку на захист ліндісфаренських ченців, котрі завжди покладалися на підтримку нашої родини. Команди всіх трьох Раґнарових кораблів, понад сотня чоловіків, їхали верхи, бо рік повернув до зими, а дани не любили плавати в негоду. Поки огинали Беббанбурґ схилом, я милувався його дерев’яними стінами, що вряди-годи вигулькували з-поміж дерев, дивився на бурхливе море і мріяв.

Ми перетнули рівнину і виїхали на піщане узбережжя, де починалася стежка до Ліндісфарени. Під час припливу її затоплювало, тож довелося зачекати. З дальнього берега за нами стежила група ченців.

— Решта, певне, закопують скарби, — сказав Раґнар.

— Якщо в них щось лишилось, — додав я.

— У них завжди щось є.

— Коли я востаннє був там, — втрутився Равн, — ми забрали звідти цілу скриню золота! Найчистішого!

— Велика була скриня? — спитала Бріда, що сиділа за Равном, слугуючи йому очима в дорозі. Вона всюди їздила з нами, вже навчилася добре розмовляти данською, і наші люди просто обожнювали її й вважали своїм талісманом.

— Як твої груди, — відповів Равн.

— Значить, невелика, — розчаровано мовила Бріда.

— Золото, срібло і моржеві бивні, — поринув у спогади старий. — Цікаво, звідки вони в них?

Море відступило, хвилі відкотилися з піску, і ми висунулись уздовж верболозів, що позначали доріжку. Монахи порозбігалися. Над садибами, якими було втикано острів, курилися цівки диму, і я не мав сумніву, що то тамтешній люд спалює своє добро.

— Хтось із тих ченців знає тебе? — спитав у мене Раґнар.

— Можливо.

— Тебе це непокоїть?

Це дійсно непокоїло мене, та я відповів протилежне, торкнувши молота Тора у себе на шиї. Глибоко в душі я переживав, що за мною стежить християнський Господь. Беокка розповідав мені, що той бачить і записує всі наші вчинки, тож мені доводилося всякчас нагадувати собі, що християнський бог програє Одіну, Тору та решті данських богів. В цьому я переконався на прикладі Едмундової смерті і втішав себе цією думкою.

Монастир стояв на півдні острова, звідки відкривався вид на кручу з Беббанбурґом. Монахи жили у критих соломою і мохом дерев’яних хатинках, що оперізували кам’яний храм. Назустріч нам із дерев’яним хрестом вийшов абат на ім’я Егфріт. На наш подив, він розмовляв данською і зовсім нас не боявся.

— Вітаємо вас на нашому острові, — бадьоро промовив він. — Хочу повідомити, що в нашому лазареті перебуває один із ваших земляків.

Раґнар склав руки на ворсистому сідлі:

— А мені до того що?

— Це засвідчення наших мирних намірів, пане, — сказав Еґфріт. Він був старий, сивий, худющий і беззубий, через що розмовляв нечітко, шамкаючи. — Ми люди скромні. Доглядаємо хворих, помагаємо бідним і служимо Господу.

Він оглянув данське військо — похмурих чоловіків у шоломах, зі щитами, мечами й сокирами. Того дня небо було низьке, хмарне, темне, по травичці лопотів дрібненький дощик. Двоє ченців винесли з церкви дерев’яний ящик, поставили його за абатом і відступили.

— Це всі наші скарби, — мовив Еґфріт. — Тепер вони ваші.

Раґнар кивнув мені, я зліз із сідла, підійшов до ящика і відкрив його. Він був наполовину наповнений срібняками, здебільшого надщербленими і тьмяними через низьку якість металу. Озирнувшись до Раґнара, я стенув плечима, мовляв, нічого цікавого.

— А ви — Утред! — вигукнув Еґфріт, котрий весь цей час не зводив з мене очей.

— І що? — буркнув я.

— Пане, я чув, ви загинули, — прошамкотів настоятель. — Хвала Господу, це виявилось неправдою.

— Ви чули, ніби я загинув?

— Казали, вас убив дан.

Наша розмова точилась англійською, тому Раґнар наказав мені перекласти, що я і зробив.

— Того дана звали часом не Веландом? — спитав він у Еґфріта.

— Його звуть саме так, — підтвердив священник.

— Звуть?

— Той чоловік, що лікується в нас від ран, — то Веланд, пане.

Старий дивився на мене так, ніби не вірив, що я досі живий.

— Від ран? — перепитав Раґнар.

— На нього напав чоловік із замку, пане, із Беббанбурґа.

Звичайно, Раґнар захотів почути решту історії. Виявилось, Веланд повернувся до Беббанбурґа і заявив, ніби вбив мене, за що його винагородили сріблом.

З фортеці з ним вийшло кілька чоловік, серед яких був коваль Ельдвульф, котрий частенько розповідав мені всяке у своїй кузні. Він накинувся на Веланда і рубонув мечем по плечу, однак інші миттю відтягли його. Тепер Веланд лікувався тут, а Ельдвульф, коли ще живий, був у Беббанбурзі.

Якщо абат Еґфріт вважав, що Веланд стане запорукою його безпеки, він помилився. Раґнар хижо вишкірився:

— То ти дав притулок Веланду, хоч і думав, що він убив Утреда?

— Це обитель Божа, — відповів дідуган. — Тут знайдеться притулок кожному.

— І вбивці також? — спитав Раґнар, розв’язуючи шкіряну оперізку на волоссі. — Скажи мені, піп, скільки твоїх людей відбуло на південь допомагати різати данів?

Еґфріт змовчав, що саме по собі було красномовною відповіддю, та тільки-но Раґнар дістав меча, як до нього тут же повернувся дар мови.

— Всього кілька, пане, — прошамкотів він. — Я не зміг їх спинити.

— Не зміг спинити? — перепитав Раґнар, розтріпуючи волосся. — Хіба не ти тут головний?

— Так, я тутешній абат.

— То значить, ти міг їх спинити.

Раґнар виглядав розлюченим. Думаю, він згадав тіла данських дівчаток зі скривавленими стегнами, що ми розкопали під Ґайруумом.

— Убити їх, — скомандував він своїй дружині.

У те побоїще я не втручався. Стояв на березі, слухаючи пташині крики, дивився на Беббанбурґ, поки у мене за спиною клинки виконували свою роботу. Бріда підійшла до мене, взяла за руку і кинула погляд на фортецю на скелі понад спіненим морем.

— Там твій дім? — спитала.

— Так, це мій дім.

— Він назвав тебе паном.

— Бо я його пан.

Вона притулилась до мене:

— Гадаєш, за нами дивиться християнський бог?

— Ні, — відказав я, дивуючись, звідки вона дізналася; про що я думаю.

— Він ніколи не був нашим богом, — палко промовила вона. — Ми завжди шанували Водена, Тора, Еостру та інших богів і богинь. Християни змусили нас забути їх, але дани прийшли, щоб повернути нам істинну віру.

Раптово вона замовкла.

— Це Равн розповів тобі?

— Дещо. Решту додумала сама. Утреде, зараз триває війна між богами — християнським і нашими. Коли в Асґарді війна, боги хочуть, щоб ми билися за них тут, на землі.

— І хто перемагає?

У відповідь вона показала на вбитих ченців у закривавлених рясах, що лежали серед мокрої трави. Покінчивши з монахами, Раґнар витягнув Веланда з лазарету. Той і так уже помирав — весь трусився, рана смерділа, — проте чудово усвідомлював, що з ним відбувається. За моє вбивство його нагородили торбою монет із доброго срібла, що важила як новонароджена дитина. Її ми знайшли у нього під ліжком. Додавши гроші до монастирських скарбів, розділили між собою.

Веланд лежав на кривавій траві, зиркаючи то на мене, то на Раґнара.

— Хочеш сам його вбити? — спитав Раґнар.

— Так, — відказав я, бо іншої відповіді він від мене не очікував.

Пригадавши, з чого почалася моя історія — з того дня, коли я вперше побачив Раґнара, що вибіг на весла біля нашого берега, і як на другий день він приніс до Беббанбурґ а голову мого брата, — я додав:

— Хочу відрізати йому голову.

Веланд спробував щось сказати, та спромігся лише на кволе белькотіння. Його погляд був прикутий до Раґна-рового клинка, якого той простягнув мені:

— Він гострий, але ти здивуєшся, скільки сили доведеться докласти. Краще візьми сокиру.

Веланд перевів погляд на мене, тремтячи всім тілом і цокотячи зубами.

Я відчув страшну ненависть до нього. Він не сподобався мені з першого погляду, проте зараз я відчув щонайлютішу ненависть.

Та навіть попри те, що він і так був майже мертвий, я однаково сумнівався, чи варто його прикінчити, адже знав, що одна річ — вбивати в битві, відправляючи душу сміливця до палацу мертвих у Вальгаллі, й зовсім інша — забрати життя безпорадної людини. Либонь відчувши мій сумнів, він вичавив із себе тихеньке прохання дарувати йому життя:

— Я служитиму тобі.

— Хай він страждає, — відповів за мене Раґнар. — Відправ його до богині смерті, але попередь про його прихід, завдавши мук.

Не думаю, щоб він сильно мучився, бо ослаб настільки, що навіть від моїх кволих ударів знепритомнів майже миттєво. Та навіть так рубав я його довгенько. Мене завжди дивувало, скільки зусиль доводиться докласти, щоб убити людину. У піснях скальдів це здається чимось простим, але так буває лише зрідка. Ми — створіння вперті, чіпкі до життя, і вбити нас страшенно тяжко. Однак після моїх численних потуг відпиляти його дурну довбешку Веландова душа врешті знайшла спокій, на лиці застиг вираз агонії, й мені полегшало.

Знаючи, що Раґнар дозволить, я попросив у нього про ще дещо. Узяв із ящика кілька срібняків і пішов до однієї з монастирських будівель, де знайшов приміщення, в якому монахи переписували книги. Вони вміли малювати прекрасні літери. Ще до того, як моє життя змінилося під Еофервіком, Беокка водив мене туди, й ченці дозволяли мені трохи помалювати на пергаменті своїми чарівними фарбами.

Їх я й шукав. Зберігалися вони в мисках, переважно у формі порошку, котрісь — змішані зі смолою. В церкві знайшов квадратне полотнище, що використовувалось для накривання святих дарів.

Повернувшись до келії, вуглиною намалював на ньому вовчу голову, а тоді, знайшовши чорнила, став зафарбовувати контури.

Прийшла Бріда й допомогла, бо, як виявилось, малювала куди краще за мене. Домалювала вовкові червоні око і язик, додала білих і синіх плямочок, ніби то лискуче хутро. Скінчивши зі штандартом, ми почепили його на держак від хреста загиблого абата. Раґнар тим часом обшукував монастирську збірку священних книг, зриваючи інкрустовані каменями пластинки на палітурках. Коли він закінчив зі своїм ділом, а я — з прапором, ми спалили всі дерев’яні будівлі.

Як ми відбували, дощ ущух. Проїхавши доріжкою, звернули на південь, і на моє прохання Раґнар повів свою дружину узбережжям до дороги, що крізь пісок пролягала до Беббанбурґа.

Спинились там, я розпустив волосся і передав своє знамено Бріді. Вона пересіла на Равнового коня, а старий сів до свого сина. Відтак із позиченим мечем я рушив до своєї домівки.

Бріда поїхала зі мною як мій прапороносець. Праворуч море вирувало, ліворуч — спокійно хлюпотіло об бережок. На Нижній брамі зібралися люди. Пришпоривши коня, я пустився вчвал, Бріда — за мною. Високо над нею майорів мій стяг. Біля дороги, що вела до міської брами, я спинив коня.

На Нижній брамі стояв мій дядько, Ельфрік Невірний, такий же худий і чорнявий. Він не зводив з мене очей. Я подивився прямісінько на нього, аби він упізнав мене, і кинув відрубану Веландову голову на те місце, де колись упала братова, а біля неї поклав монети: тридцять срібняків, Юдина платня. Ту попівську байку я добре запам’ятав. З усіх вона мало не єдина мені подобалась.

На мурі стояли лучники, та жоден не поворухнувся — тільки дивились. Я показав дядькові злий знак — чортові роги з двох крайніх пальців, плюнув у його бік, розвернув коня і помчав геть. Так він дізнався, що я живий і що тепер він має заклятого ворога. Я ж усвідомлював, що за першої-ліпшої нагоди вб’ю його, як собаку.

— Утреде! — гукнула мене Бріда, озираючись.

Я повернувся в сідлі й побачив, що з муру зіскочив один чоловік, важко впав, але тут же схопився на ноги й побіг до нас. Це був кремезний бородань, і я розумів, що нізащо не подужаю його. Раптом лучники почали стріляти, вкриваючи стрілами землю навколо нього. Придивившись, я побачив, що назустріч мені біжить коваль Ельдвульф.

— Володарю Утреде! — гукав він. — Володарю Утреде!

Я розвернувся, під’їхав до нього і затулив його конем від стріл. Жодна до нас не долетіла. Озираючись на той далекий день сьогодні, я розумію, що лучники, скоріш за все, навмисне стріляли не туди.

— Володарю, ви живий! — усміхнено проказав коваль.

— Живий.

—- Я поїду з вами, — рішуче мовив він.

— А як же твої дружина і син?

— Дружина померла торік, а син потонув на риболовлі.

— Мені дуже прикро, — відповів я.

За кілька ярдів від нас у кущ влетіла стріла.

— Воден дав, Воден взяв, — прорік Ельдвульф. — А ще він повернув мені мого володаря.

Побачивши в мене на шиї молот Тора, він усміхнувся, бо й сам був язичником.

Так у мене з’явився перший послідовник — коваль Ельдвульф.

— Понурий він чоловік, ваш дядько, — сказав мені Ельдвульф, поки ми повертались на південь. — Знай світом нудить, і маленький син не тішить його.

— У нього є син?

— Ельфрік Молодший. Дебелий, як те порося, скажу я вам, здоровий. А от Ґіта злягла. Недовго їй лишилось. А ви як, володарю? Вигляд маєте чудовий.

— В мене все гаразд.

— Це вам уже дванадцять?

— Тринадцять.

— Вже дорослий чоловік. А це ваша жінка? — кивнув він на Бріду.

— Подруга.

— Якась геть кістлява. Краще вже хай буде просто подруга.

Коваль був здоровенним чолов’ягою під сорок. Його дебелі ручища й чоло вкривали численні опіки. Він дибав побіля мого коня, попри поважний вік крокуючи бадьоро і завзято.

— Розкажіть мені про данів, — сказав, недовірливо зиркаючи на Раґнарових вояків.

— Їхнього ватажка звуть ярл Раґнар, — почав я. — Це той чоловік, що вбив мого брата. Він добра людина.

— То це він убив вашого брата? — здивовано перепитав Ельдвульф.

— Доля невблаганна, — відказав я, що було правдою, хоч продовжувати мені й не хотілося.

— Ви до нього прихильні?

— Він мені як батько. Тобі він сподобається.

— Одначе він дан, володарю. Хай вони й шанують правильних богів, та мені все одно хочеться, щоб їх тут не було, — гірко пробубнів коваль.

— Чому?

— Чому? — Схоже, Ельдвульфа моє питання неабияк здивувало. — Бо це наша земля, не їхня, і я хочу вільно ходити нею й не боятися. Не хочу кланятися комусь тільки тому, що в нього є меч. У них свої закони, в нас — свої.

— В них нема законів, — заперечив я.

— От як дан уб’є нортумбрійця, — сердито сказав Ельдвульф, — що тоді робити? В них нема вергельду, ріва — нема правосуддя.

Він казав правду. Вергельд — це плата за пролиту кров. За кожну людину призначався свій вергельд: за чоловіка — вищий, ніж за жінку, хіба що це якась видатна жінка; за воїна — більший, ніж за селянина. Життя кожного мало свою ціну, й убивця завжди міг уникнути смертної кари, якщо рідня його жертви приймала від нього вергельд. Щодо ріва, то це був чоловік, що пильнував за дотриманням закону і підпорядковувався олдермену. Однак із приходом данів уся ця ретельно вибудувана система правосуддя зруйнувалася. Тепер не стало законів, крім тих, що їх диктували дани, і такий устрій їх цілком влаштовував. Хоч хаос мені був миліший за порядок, та я був привілейованою особою, людиною Раґнара, котрий захищав мене. Без нього до мене б ставилися не краще, ніж до злочинця чи раба.

— І ваш дядько не має нічого проти того, — продовжив Ельдвульф. — А от Беокка — навпаки. Пам’ятаєте його? Такий рудий, з каліченою рукою й косими очима.

— Ми бачились торік, — сказав я.

— Та невже? Де?

— Він був із Альфредом у Вессексі.

— У Вессексі! — не повірив коваль. — Далеченько ж туди. Але той Беокка хороший чоловік, дарма що піп. Утік, бо не міг стерпіти данів. Ой як лютував ваш дядько. Казав, Беокку треба вбити.

Авжеж, подумав я, бо з собою священник прихопив ті самі грамоти, в яких написано, що законний олдермен — я.

— Мій дядько хотів убити і мене, — мовив я. — Хочу подякувати тобі за Веланда.

— За це ваш дядько хотів віддати мене данам. От тільки ніхто з них не мав нічого проти того, що я зробив, тож він не зміг нічого вдіяти, — сказав він.

— Віднині ти з данами, тож краще звикай до їхнього укладу.

На цих словах Ельдвульф замислився.

— А чому б нам не піти до Вессексу? — спитав.

— Бо західні сакси хочуть зробити з мене попа, — відповів я. — А я бажаю бути воїном.

— У такому разі вам треба до Мерсії.

— Вона вже під данами.

— Але ж там живе ваш дядько.

— Мій дядько?

— Брат вашої матері! — Коваля вельми здивувало, що я не знаю власної рідні. — Якщо він ще живий, його мають звати олдерменом Етельвольдом.

— Батько ніколи не розповідав мені про матір, — зауважив я.

— Бо любив її страшенно. Ваша мати була красуня, справжнє золото. Померла, коли народжувала вас.

— Етельвольд, — повторив я.

— Тільки я не впевнений, чи живий він іще.

Для чого мені було йти до Етельвольда, коли в мене є Раґнар? Авжеж, олдермен — моя рідня, однак я його ніколи не бачив і сумнівався, що він пам’ятає про моє існування. Жодного бажання шукати його я не мав, ще менше хотів штудіювати грамоту у Вессексі, тому вирішив лишитися з Раґнаром. Те саме сказав і Ельдвульфу.

— Він навчає мене битися, — додав я.

— Вчитесь у найкращих, ге? — пробурчав Ельдвульф. — Тільки так і станеш добрим ковалем: як вчитимешся у найкращих.

Ельдвульф був добрим ковалем і зрештою полюбив Раґнара, бо той був щедрий і високо цінував майстрів своєї справи. Біля нашого будинку в Сюннінґтвейті побудували кузню, і Раґнар заплатив немалі гроші за піч, ковадло, молотки, щипці й напилки. Під кінець зими завершили будівництво, закупили в Еофервіку руду, і над всією долиною залунав дзенькіт заліза об залізо. Навіть у найхолодніші дні в кузні завжди було тепло. Там збирався місцевий люд — побазікати і позагадувати загадок. Коваль виявився справжнім мастаком у загадках. Я перекладав, а він знай раз за разом пантеличив Раґнарових данів. Більшість із тих загадок були легкі для розгадки — про чоловіків та жінок і чим вони займаються, — та найбільше я любив складні. Ось одна з них: батько й мати покинули мене на смерть, добра пані підібрала і зігріла, я вбив її дітей, та вона все одно любила й годувала мене, доки я не виріс над людською хатою, а тоді покинув і її. Вгадати, що це, я не міг — як і жоден з данів. Ельдвульф не казав відповіді, навіть коли я став благати, і лише переповівши Бріді, я дізнався, що це таке.

— Ну звісно, це зозуля, — одразу зметикувала дівчина, і так воно і виявилось.

Навесні кузню розширили, і ціле літо Ельдвульф виковував залізо для мечів, списів, сокир і пік. Якось я спитав у нього, чи не проти він працювати на данів, та у відповідь чолов'яга тільки знизав плечима:

— Я гнув на них горба у Беббанбурзі за наказом вашого дядька.

— Але ж там немає жодного дана.

— Немає, — погодився коваль, — але коли вони туди навідуються, їх радо вітають. Ваш дядько платить їм данину.

Почувши гучний, ніби злий, крик ізнадвору, він раптово змовк.

Вибігши з кузні, я побачив перед домом Раґнара, що дивився на дорогу, якою наближався гурт вершників на чолі з воїном в обладунку. І який же воїн то був! Одягнений у кольчугу, з сідла звисав розкішний шолом і яскраво пофарбований щит, у піхвах — довгий меч, руки щедро вкриті браслетами, сам — молодий, довговолосий, густобородий. У відповідь Раґнару він проревів, як той олень, і той побіг йому назустріч. Я вже був подумав, молодик зараз дістане меча й пришпорить коня, та натомість він зліз і побіг до Раґнара. Зустрівшись, чоловіки обійнялися й поплескали один одного по спинах. Відтак Раґнар розвернувся до нас, сяючи усмішкою, здатною освітити навіть найтемніші закутки пекла.

— Це мій син! — гукнув він мені. — Мій син!

Як виявилось, це Раґнар Молодший повернувся з Ірландії зі своєю командою. Хоч мене і не знав, та схопив в обійми й підняв високо у повітря, затим узяв на руки сестру, весело стукнув Роріка, поцілував матір, привітався зі слугами, роздав усім подарунки — срібні ланцюжки — і погладив собак.

Увечері влаштували бенкет, на якому він розповів, що тепер командує власним кораблем, до нас заїхав лише на кілька місяців і що Івар наказав повертатись до Ірландії навесні. Він був дуже схожий на батька й одразу мені сподобався, та й домашні завжди раділи, коли навідувався Раґнар Молодший. Його люди поселилися з нами, а восени нарубали колод і прибудували до будинку велику залу, достойну ярла: з високими колонами й пишним фронтоном, до якого прибили вепрячу голову.

— Тобі пощастило, — сказав він мені одного дня.

Ми стелили нову стріху. Складали й розрівнювали грубі пласти житньої соломи.

— Пощастило?

— Що батько не вбив тебе під Еофервіком.

— Так, дуже пощастило, — погодився я.

— Він знається на людях, — мовив він, передаючи мені глек елю і роздивляючись долину навкруги. — Йому тут до вподоби.

— Тут гарно. А як воно в Ірландії?

Він усміхнувся:

— Болота, скелі та й усе, Утреде. А ще — люті скрелінґи. — Скрелінґами звали тамтешніх мешканців. — Але й битися вони вміють нівроку! А ще там купа срібла. Що більше вони б’ються, то більше срібла дістається нам. Ти вип’єш весь ель чи залишиш трохи мені?

Узявши в мене глека, він осушив його одним махом. Я милувався, як рідина стікає йому по густій бороді.

— В Ірландії мені подобається, — сказав він, допивши, — але надовго я там не затримаюсь. Хочу сюди. Знайду собі землю у Вессексі, заведу родйну й погладшаю.

— Чому не можна повернутися зараз?

— Бо Івар хоче, щоб я лишався там, а він добрий володар.

— Я його боюсь.

— Всякий добрий володар мусить наганяти страх.

— Твій батько не страшний.

— Це тобі. А тим, кого він убиває? Ти хотів би зійтись на герці з ярлом Раґнаром Безстрашним у стіні щитів?

— Ні.

— Значить, він страшний, — усміхнено продовжив молодик. — Вирушай з ним у Вессекс і знайди мені клапоть землі, на якому я постарію.

Скінчивши з покрівлею, я подався в ліс. Ельдвульф мав постійну потребу у вугіллі, котре єдине здатне нагріватися так, що плавить залізо.

Виготовляти його він навчив немало Раґнарових людей, але однак ми з Брідою виявились найвправнішими, тому проводили в глушині безліч часу. Виготовлення вугілля потребувало постійної уваги, а що одну купу дрів доводилось випалювати щонайменше три дні, ми з Брідою часто лишалися ночувати прямо там, дивлячись, аби з-під накиданих зверху дерну й папороті не йшов димок, котрий означав, що жар занадто сильний. У такому разі доводилось розгрібати теплу купу, а дірку затикати землею — щоб охолодити вогонь всередині.

Завжди намагалися палити вільху, бо це була улюблена деревина Ельдвульфа. Для цього необхідно було обвуглювати колоди, не даючи вогню розгорітися. З чотирьох колод, покладених у вогонь, в кінці діставали одну, решта ж робилися легеньким, чорним вугіллям. На одну купу міг піти цілий тиждень.

Ми складали деревину в ямку штабелями, посередині клали вугілля з попередньої випалки, зверху накривали папороттю й дерном, підпалювали і щільно утрамбовували вугілля. Відтак стежили за тихим, темним вогником, аби сильно не розгорявся. Часом відкривали щілини при основі ямки, щоб впустити повітря; як вітер мінявся — закривали ці й робили інші. Робота була досить нудна, Ельдвульфів апетит — незгасний, та мені це подобалось, адже сидіти цілу ніч у темряві біля теплої купи означало бути скедуґенґаном. До всього зі мною завжди була Бріда, і ми з нею стали більше ніж друзями.

В одну з таких ночей Бріда втратила першу дитину. Вона навіть не знала, що в тяжі, просто зненацька її схопили болісні корчі. Я захотів побігти по Сіґрід, але Бріда не дозволила. Сказала, знає, що відбувається. Наляканий її стражданням, я безпорадно тинявся між деревами до самого світанку, доки вона нарешті не народила мертвого хлопчика. Поховавши його на місці, Бріда подибала додому. Налякавшись її виглядом, Сіґрід напоїла її відваром з цибулі й овечих мізків і наказала лишатись удома. Либонь, господиня про все здогадалася, бо наступні кілька днів розмовляла зі мною дуже непривітно, а Раґнару заявила, що настав час видавати Бріду заміж. Безсумнівно, дівчина вже досягнула того віку — їй було аж тринадцять, — та й у Сюннінґтвейті жило чимало молодих данських вояків, котрим настав час женитись. Але Раґнар відповів, що Бріда приносить його війську удачу, тому він хоче, аби вона пішла з нами на Вессекс.

— І коли ж це буде? — спитала його жінка.

— Наступного року, — відказав дан. — А може, й за два, не більше.

— А тоді що?

— А тоді не буде ніякої Англії. Ці землі стануть нашими.

Раґнар планував, що коли впаде останнє англійське королівство, Англія зробиться Данією, в ній житимуть самі лиш дани, а всі незгідні загинуть або потраплять у рабство.

На святкуванні Йоля в Сюннінґтвейті Раґнар Молодший переміг у всіх змаганнях: перекинув усі камені, поборов усіх бійців і навіть перепив батька, аж той звалився на землю. Затим настали темні місяці довгої зими, а навесні, як повлягалися вітрюгани, Раґнару Молодшому настав час вертатись до Ірландії. Напередодні його від’їзду влаштували невеселі проводи, а на ранок він повів свою дружину в сіру імлу. Раґнар довго дивився їм услід, а коли повернувся до будинку, я побачив сльози на його очах.

— Раґнар хороший чоловік, — сказав він.

— Мені він сподобався, — щиро відповів я, бо так було насправді, й навіть за багато років це відчуття нікуди не поділося.

Молодший Раґнар лишив по собі пустку. Однак ті довгі весну й літо я запам’ятав ще й бо Ельдвульф викував для мене меча.

— Сподіваюсь, цей буде кращий за попередній, — не подякувавши, мовив я.

— Який саме?

— Той, що я взяв з собою в Еофервік.

— Он ви про що! То була не моя робота. Ваш батько купив його у Беревіку. Я одразу казав, що то гівно, а не клинок, бо ж він був закороткий. Таким хіба що качок різати, а не воювати. А що з ним сталося?

— Погнувся, — відказав я, пригадавши, як Раґнар сміявся з мого ножика.

— То через м’яке залізо.

Він розповів мені, що існує два види заліза — тверде і м’яке. З твердого клинок буде гостріший, але крихкий і зламається від найпершого ж сильного удару. А от м’яке — гнеться, як отой мій меч.

— Щоб такого не було, необхідно поєднувати те й інше залізо, — сказав коваль.

На моїх очах він викував сім прутів, три з яких були з твердого заліза. Від чого воно тверділо, коваль достеменно не розумів, знав лише, що розжарений метал слід покласти в гаряче вугілля. Як зробити все правильно, після охолодження він стане твердим і негнучким. Інші чотири прути були набагато довші. Їх у вугіллі Ельдвульф витримав значно менше, а тоді став закручувати в спіралі. Робив так, доки ті не стали тої ж довжини, що й перші три.

— Для чого це? — спитав я.

— Побачите, — загадково відказав він. — Зараз усе побачите.

Кожен з прутів завтовшки був як мій великий палець — три з твердого заліза, яке Раґнар називав сталлю, решта чотири — м’якші й скручені в красиві спіралі. Серед товстих один був довший і товщий за інші — призначався для основи меча, а на те, що залишиться, почеплять рукоять. Розплющивши його так, що той став схожий на тоненький, слабенький мечик, Ельдвульф прикріпив по його боках чотири м’якші прути — по два з кожного боку, а ззовні додав останні два тверді, котрі мали стати його лезами. Уся конструкція виглядала недолуго і нагадувала звичайний пучок прутів різної довжини, проте це був лише початок справжньої роботи. Коваль нагрівав метал до червоного, кував його. З заліза із шипінням сходив чорний шлак, молот піднімався і опускався, вусібіч розліталися іскри, шипіло в холодній воді гаряче залізо. Виковування, нагрівання й охолодження тривало багато днів. Я став помічати, як чотири вигнуті прути з м’якого заліза потроху вплавляються у тверду сталь, виграючи на ній вигадливими візерунками, що додавали клинку димного «відтінку. Хоч видно їх було не за всякого світла, але вони чітко проступали в сутіні або ж коли дихнути на лезо взимку. Бріда називала ті візерунки зміїним подихом, тож так я й вирішив назвати свій клинок — Подих Змія. Наприкінці роботи Ельдвульф зробив по центру клинка жолоби з обох боків, сказавши, що так він не застрягне в тілі ворога.

— А ще вони слугують для стікання крові, — додав.

Набалдашник на рукояті і хрестовина були з заліза: великі, прості, без прикрас. По завершенню роботи я вирізав з дерева накладки для рукояті й попросив прикрасити клинка сріблом або золоченою бронзою, та Ельдвульф відмовився.

— Це інструмент, пане, — сказав він. — Це звичайний інструмент для роботи, нічим не кращий од мого молота. — Він підняв блискуче лезо до світла. — Настане день, і ним ви вбиватимете данів.

Меч видався важким, аж надто важким для чотирнадцятирічного хлопчака, однак із часом я виріс, і проблема вирішилась сама. Хоч Раґнару не сподобалось, що лезо завузьке, та це додавало мечу балансу і зменшувало вагу зовнішнього вістря. Раґнар же любив, що та частина була важча, бо так. простіше трощити ворожі щити. А от мені була до вподоби проворність клинка, якої йому майстерно надав Ельдвульф. Завдяки їй лезо жодного разу не ламалося і не гнулось, і той меч є у мене досі. Хоч його дерев’яне руків’я замінили, краї пощербилися в численних боях, а саме лезо добряче потоншало, бо його гострили безліч разів, він досі прекрасний. Навіть зараз я часом люблю дихнути на нього і помилуватися блакитно-сірими завитками, що з’являються на металі, неначе під дією чарів. У такі миті я пригадую ту весну і те літо в Нортумбірї і бачу, як Бріда милується на своє відображення у свіжовикуваному металі.

Подих Змія — чарівний меч. Ельдвульф наклав на нього власні ковальські заклинання, про які так ніколи й не розповів мені, а Бріда взяла його на ніч до лісу. Що робила з ним там, також не розповідала, але на ньому лежать тепер ще й жіночі чари. Коли ми викопали яму для принесення в жертву чоловіка, коня, барана, вола і качура, я попросив Раґнара завдати смерті чоловікові Подихом Змія — щоб Одін довідався про його існування і став його покровителем. Це вже були чари воїна-язичника.

Гадаю, Одін побачив мого меча, бо ним я убив так багато людей, що вже й не згадаю точної кількості.

Коли наприкінці літа мій клинок був остаточно готовий, доки не встигла прийти осіння негода зі штормами, ми вирушили на південь. Настав час стерти Англію з лиця землі. Ми попливли на Вессекс.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

Ми зібралися в Еофервіку, де на огляд і проводи наших військ змусили прийти жалюгідного короля Еґберта. Він виїхав на берег річки, де стояли наші кораблі й вишикувані воїни дивилися на нього з неприхованою зневагою, бо знали, що ніякий він не король. За ним їхали К’яртан і Свен, котрі нині служили королівськими вартовими. Мені одразу стало ясно, що їхнім завданням було не так охороняти монарха, як наглядати за ним. Свен подорослішав, на оці носив пов’язку. Його батько виглядав куди благополучніше, ніж раніше: у кольчузі, з великою сокирою на плечі. Його син мав довгий меч, лисячу шубу й два браслети на руці.

— Вони були на побоїщі у Стреоншеллі, — кинув мені Раґнар.

Стреоншелл був великим жіночим монастирем поблизу Еофервіка. Я зрозумів, що своє багатство обидва здобули, коли різали черниць.

Із десятком браслетів на руках, К’яртан під’їхав до Раґнара й заглянув йому у вічі.

— Я досі готовий служити вам, — сказав він, щоправда, вже без того смирення, що було минулого разу.

— Я маю нового капітана, — коротко відрізав Раґнар.

К’яртан із сином рушили далі, Свен показав мені грубий жест лівицею.

Нового капітана звали Токі, скорочено від Торбйорн. Він був винятковим мореплавцем і ще кращим воїном, котрий полюбляв розповідати байки про свої подорожі зі свеями у дивні землі, де не ростуть дерева, крім беріз, а сніг вкриває землю місяцями.

Казав, буцім тамтешній люд пожирає свою молодь, поклоняється велетням і має третє око на потилиці. Дехто його побрехенькам охоче вірив.

З останнім літнім припливом ми погребли на південь, як завше рухаючись уздовж берега й ночуючи на голому східноанглійському узбережжі.

Ми прямували до річки Темс, котра, за словами Раґнара, мала завести нас глибоко всередину материка, до північної межі Вессексу.

Командування флотом перейшло до Раґнара, потому як Івар Безкостий повернувся на землі, які завоював у Ірландії, з золотом, яке Раґнар передав у дарунок його синові. Убба ж рушив на Далріаду, що на північ від Нортумбрії. Раґнар застерігав його, що поживитися там нічим, однак Убба загарбав стільки багатств у Нортумбрії, Мерсії та Східній Англії, що не прагнув пошукати ще трохи й у Вессексі. Щоправда, пізніше він таки змінив свою думку і повернувся на південь, але про це я розповім, коли настане час.

На час відсутності Івара та Убби облогою Вессексу мав командувати їхній третій брат Гальфдан, котрий вів своє військо суходолом зі Східної Англії й мав зустрітися з нами на Темсі.

Така зміна командування не вельми радувала Раґнара. Він вважав Гальфдана нетерплячим і занадто запальним дурнем. Втім, пригадавши мою розповідь про Альфреда, котра підтверджувала, що Вессексом правлять люди, які всі свої надії покладають на безсилого християнського бога, він все ж підбадьорився. Хай там як, а на своєму боці ми мали Одіна, Тора, власні кораблі й звитягу.

За чотири дні ми запливли у Темс і погребли проти потужної течії до звуження річки. Спочатку нам було видно лише північний берег, східноанглійську територію, та до полудня на небокраї замайорів південний край — колишнє королівство Кент, котре згодом стало частиною Вессексу. До вечора відстань між берегами скоротилася до половини милі, та оскільки річка протікала болотистою рівниною, дивитись там не було на що. Коли могли, ми покладались на приплив, як ні — стирали руки об весла, аж доки, подолавши течію, не потрапили до Лундена.

Доти я вважав Еофервік містом, та він здавався селом супроти Лундена — великого, закуреного димом від численних багать. Місто стояло на межі Мерсії, Східної Англії та Вессексу. Володарем Лундена був Бурґред Мерсійський. Це означало, що ця земля належить данам, тож нам ніхто не протистояв, коли ми підійшли до величезного мосту, що тягнувся над широким Темсом.

Я полюбив Лунден, хоч і не так, як Беббанбурґ, але там були речі, яких не побачиш більш ніде. Якось Альфред сказав мені, що там можна знайти всі пороки світу. На мою превелику радість, це виявилось правдою. Він молився за спасіння міста, я ж там шикував. Досі пригадую, як із подивом вирячувався на два його пагорби, коли наш човен наближався до мосту. День тоді був сірий, по річці цяпотів неприємний дощик, та мені здавалося, ніби місто світиться чарівним сяйвом.

По суті, на пагорбах стояло два міста. Перше, на сході, було старіше, збудоване ще римлянами. З нього брав початок міст, простягаючись понад широкою річкою й болотами південного берега. У ньому переважали кам’яні споруди, й навіть навколишній мур був справжній — широкий, високий, кам’яний, а не дерев’яний частокіл чи земляний вал. Мур оперізував рів, щоправда, завалений сміттям. Стіна в деяких місцях була провалена, дірки — залатані деревом. Таке сусідство споглядалося по всьому місту: великі римські кам’яниці підпирали дерев’яні халупи, криті соломою, в яких жили мерсійці. Втім, більшість селилися в старій частині неохоче. Один з їхніх королів звів собі палац із каменю й дерева і велику церкву, що стояли на вершині пагорба, та більшість люду, немов боячись примар римлян, побудувались за міським муром — у новому місті з дерева й соломи, що тягнулося на захід.

Колись старе місто мало пристані й причали, та вони давно погнили, й нині східний його берег стояв укритий гнилими рештками, що стирчали з води, наче вишкірені зуби. Як і старе, нове місто стояло на північному березі річки, але дещо західніше, на пригорку, за пів милі від нього. Від води до хатин, розкиданих уздовж дороги, вів гальковий пляж. Я ще зроду не бачив такого загидженого, смердючого берега, вкритого трупами тварин, гів-ном, сміттям і каркасами покинутих кораблів. Над усім цим нестримно квилили чайки. Не маючи вибору, ми були змушені причалити там, однак для цього спершу мусили пройти під мостом.

Тільки богам відомо, як римлянам вдалося збудувати його. Пройди хоч з одного краю Еофервіка й назад, а й половини лунденського мосту не здолаєш — хай того-таки 871 року він обвалився, і його більше неможливо було перейти повністю. Дві центральні арки впали, і, хоч старі римські стовпи, що підтримували ту частину, лишилися, течія там була страшенно підступна. Для побудови мосту римляни поставили колони на дні Темсу і серед смердючих боліт на південному березі. Ті стовпи стояли так близько один до одного, що вода крізь них текла швидко, пінячись. Щоб дістатися до смердючого причалу в новому місті, доведеться протиснутись між двома такими шпаринами, однак жодна не була достатньо широкою для корабля з веслами.

— Буде цікаво, — сухо промовив Раґнар.

— Нам це до снаги? — спитав я.

— Якщо їм вдалося, — сказав він, показуючи на кораблі, пришвартовані по той бік мосту, — то зможемо і ми.

Ми стояли на якорі, чекаючи на решту нашого флоту.

— Франки, — провадив Раґнар, — будують такі мости на всіх своїх річках. Знаєш навіщо?

— Щоб переходити ті річки? — сказав я, адже така відповідь здавалася очевидною.

— Аби ми не дістались до них. На місці лунденського правителя я б його полатав. Радіймо, що англійці такі ледачі.

Дочекавшись середини припливу, ми прошмигнули між стовпами. Найсильніше вода тече у час між відпливом і припливом, а середина зменшує силу течії між колонами. За той час нам вдалося перевести під мостом сім-вісім кораблів, що на повній швидкості підгребли до проходу, а тоді в останню мить підняли весла й пройшли між стовпів. Однак не всі подолали перешкоду з першого разу. Два кораблі розвернуло, вдарило об колони і понесло назад під прокльони моряків. А от «Вітряному змію» вдалося. І хоч майже одразу за мостом ми спинилися, та притьмом опустили весла у воду, як слід налягли на них і потроху відгребли від виходу. Далі за канати нас витягнули люди з двох попередніх човнів, що вже успішно стали на якір по той бік. Вони тягнули, доки ми нарешті не вийшли на спокійне плесо і до берега довеслували вже самотужки.

Із південного берега, ген за чорними болотами, де на приземкуватих пагорбах ростуть деревця, за нами стежили вершники. Це були вессексці. Вони рахували кораблі, аби знати чисельність нашого Великого війська. Так його назвав Гальфдан — Велике військо данське, що прийшло захопити всю Англію. Однак наразі нас було не так багато. У Лундені ми мали дочекатися на підкріплення з кораблів і піхоти, що мала от-от надійти прадавніми римськими дорогами з півночі. Отже, Вессекс мав ще трохи часу, доки всі дани зберуться докупи.

Поки наше військо чекало, ми з Брідою та Роріком пішли досліджувати Лунден. Перед виїздом Рорік знову захворів, і Сіґрід не хотіла відпускати його, та він випросив у неї дозвіл. Раґнар запевнив дружину, що морське повітря зцілить усі недуги малого, і він таки поплив з нами. Хоч і блідий, та вже не хворий, він був у захваті від міста не менше за мене. Раґнар наказав мені залишити на борту свої браслети і меч, бо у місті водилося багато злодіїв. Спершу ми пішли у нову частину, бродити смердючими провулками, де чи не кожній будівлі чоловіки вичиняли шкури, кували бронзу і залізо, а жінки сиділи за прядками. В одному дворі забивали овець. Скрізь у крамницях торгували посудом, сіллю, живими вуграми, хлібом, тканинами, зброєю — чим завгодно. Щогодини або коли на кладовища везли трупи, навколо бемкали церковні дзвони. Вулицями бродила сила-силенна псів, у небі ширяли шуліки, над чорними від кіптяви солом’яними стріхами туманом висів густий дим. Я побачив воза, настільки завантаженого сухим очеретом, що самого його було заледве видно під копицею, яка клаптями осипалась на дорогу та обтиралася об стіни навколишніх будівель. Правили возом два невільники, які нещадно шмагали скривавлених волів. Хтось із чоловіків гукнув їм, що віз перевантажений, та вони знай батожили худобу. А тоді зненацька спалахнула бійка, і на землю звалився добрячий шмат гнилого очерету. Скрізь жебрали сліпі діти, безногі жінки, навіть чоловік з кривавою виразкою на лиці. На вулицях лунали мови, яких я зроду не чув, бродили натовпи заморського люду в чудернацьких убраннях, а у старому місті, яке ми обійшли на другий день, я навіть побачив людей зі шкірою каштанового кольору. Равн розповів, що вони прибули з Блаланду, хоч і сам не ладу не розумів, де то. Вони були вдягнені в товсті роби, мали криві шаблі. Бесідували з работорговцем, чиї клітки були вщерть заповнені англійськими бранцями, готовими до відправки у загадковий Блаланд. Завбачивши нас, торговець гукнув:

— Кому ви належите?

Жартував він лише наполовину.

— Ярлу Раґнару, — відповіла Бріда. — І він залюбки навідається до вас.

— Передавайте своєму пану моє шанування, — гаркнув чолов’яга і плюнув, не спускаючи з нас очей.

Будівлі в старому місті були надзвичайні — високі, міцні римські споруди. І хоч стіни їхні поруйнувались, а дахи провалилися, вони все одно вражали, сягаючи трьох, а то й чотирьох поверхів заввишки. Ми бігали одне за одним закинутими сходами. Англійці там майже не жили, однак, чекаючи на підкріплення, будинки почали заселяти дани. Бріда сказала мені, що розумні люди в римському місті не селяться, бо старі будівлі навідують примари. Мабуть, вона казала правду, і хоч в Еофервіку Жодного привида я не бачив, її слова неабияк налякали нас, і ми боязко озирнулися на темні сходи в чорний погріб.

У Лундені ми пробули кілька тижнів, і навіть коли до нас приєдналося Гальфданове військо, на захід не рушили. За харчами вже почали відправляти експедиції, та Велике військо лишалось неповним. Дехто став обурюватись, буцімто ми тягнемо занадто довго і даємо західним саксам дорогоцінний час на укріплення, та Гальфдан наказував чекати далі. Інколи західні сакси наближались до міста, двічі ставалися сутички між їхніми та нашими вершниками, однак із настанням Йолю ворог, либонь, вирішив, що ми не робитимемо нічого до закінчення зими, і їхні розвідники перестали приїздити.

— Ми чекаємо не весни, а глибокої зими, — сказав мені якось Раґнар.

— Для чого?

— Бо взимку армії в походи не ходять, — хижо мовив він. — Це значить, що їхня армія сидітиме по домівках, грітиметься біля грубок і молитиметься своєму нікчемному богу. Вже навесні, Утреде, вся Англія буде наша.

Тієї зими працювали всі. Я тягав дрова, а коли не їх — то колоди з лісистих пагорбів на півночі від міста, і навчався володіти мечем. Раґнар попросив Токі, свого нового капітана, побути моїм наставником. Вчитель із нього виявився відмінний. Подивившись, як я практикую основні удари, він наказав забути їх.

— У стіні щитів, — пояснив він, — перемагає лють. Звичайно, навички і проворність там також необхідні, але лють — це все. Ось дивися.

Він дістав свого сакса з товстим лезом — значно товстішим, ніж у мого старого. Таку зброю я зневажав, бо вона набагато коротша за меч і не така гарна. Однак Токі біля справжнього меча завжди носив на поясі той ніж. Він навчив мене, що у стіні щитів куди краще мати короткий і міцний клинок.

— Там у тебе немає простору для замаху, єдине, що ти можеш там, — колоти. А коротке лезо займає менше місця у скупченні вояків. Просто нахилися й рубай їх по яйцях.

Наказав Бріді узяти щит, ніби вона ворог, а тоді, ставши праворуч від мене, замахнувся правицею, й дівчина інстинктивно затулилася.

— Завмри! — наказав він, і Бріда завмерла. — Бачиш? — промовив до мене, показуючи на піднятий щит. — Від замаху твого напарника неприятель підіймає щита, тож ти можеш рубонути його по яйцях.

Він показав мені безліч інших ударів, і що більше я їх тренував, то більше вони мені подобались і то більше росли мої м’язи й майстерність.

Ми тренувалися на римській арені. Це Токі називав ту місцину так, хоча значення слова «арена» ні я, ні він не знали. Втім, це було надзвичайне, разюче місце. Уявіть собі відкритий майданчик розміром із поле, оточене колом каменів, викладених ярусами, між якими росли бур’яни. Пізніше я довідався, що мерсійці проводять там свої збори, а Токі розповів мені, що в тому місці римляни влаштовували показові бої на смерть. Не виключено, що то він знову щось вигадував, але арена та була невимовно здоровенна, таємнича. Її немов збудували велетні, супроти яких ми здавалися гномами. На тій арені запросто вмістилося б усе Велике військо, а на покришених кам’яних сидіннях стало б місця ще на два.

Настав Йоль, почалися гуляння, і наші вояки заблювали всі вулиці. Виступати нікуди ніхто не збирався. Невдовзі після свят наші керманичі зібралися в замку біля арени. Як завше, нас із Брідою призначили служити Равновими очима й розповідати йому, що ми бачимо.

Збори відбувалися в церкві при палаці — римській будівлі з дахом у формі барила, на якому було намальовано місяць і зорі, хоча золотаво-жовта фарба давно потьмяніла й полущилась. Посередині розвели велике багаття, від якого аж до стелі курилася кіптява. На вівтарі возсідав Гальфдан, оточений своїми головними ярлами. Один з них був потворним бороданем із тупим обличчями і без пальця на лівиці.

— Це Баґсеґ, — сказав Равн. — Він величає себе королем, хоч нічим не кращий за інших.

Баґсеґ прибув з Данії влітку, привівши з собою вісімнадцять кораблів і близько шестисот вояків. Біля нього сидів високий похмурий чолов’яга з сивим волоссям і нервовим обличчям.

— То ярл Сідрок, — продовжив Равн. — Його син із ним?

— Такий худющий, — сказала Бріда. — Із сопливим носом.

— Так, це ярл Сідрок Молодший, вічно застуджений. А мій син там є?

— Так, — відповів я. — Сидить біля товстуна, котрий постійно щось йому нашіптує і шкіриться.

— То Гаральд. Я саме думав, чи приїхав він. Це ще один король.

— Справді король? — здивувалася Бріда.

— Ну, так він себе називає і навіть править кількома болотами і зграйкою смердючих свиней.

Усі ті чоловіки прибули з Данії. Крім них, були й інші. Так, ярл Френа привіз військо з Ірландії, а ярл Осберн надав свій гарнізон для охорони Лундена, поки підтягувалась решта війська. Разом усі ці ярли й королі зібрали армію із близько двох тисяч чоловік.

Осберн і Сідрок пропонували перейти річку і вдарити по півдню. За їхніми словами, так ми розріжемо Вессекс навпіл і швидко візьмемо східну частину — колишнє королівство Кент.

— У Контварабурзі повно скарбів, — казав Сідрок. — Там головна святиня їхньої віри.

— А поки ми будемо йти на їхню святиню, вони зайдуть з тилу, — заперечив Раґнар. — їхня головна сила не на сході, а на заході. Як розіб'ємо захід, впаде весь Вессекс. А Контварабурґ захопимо пізніше.

Зчинилася суперечка, як краще: атакувати легшу частину Вессексу чи вдарити по головних силах на заході. Слово надали двом купцям, данам, що два тижні тому торгували у Редінґумі.

Місто стояло за кілька миль від нас, на межі з Вессексом. За словами чоловіків, вони самі чули, що король Етельред і його брат Альфред збирають сили на заході і їхнє військо налічує щонайменше три тисячі душ.

— З яких добрих воїнів лише три сотні, — смішкувато кинув Гальфдан, у відповідь почувши схвальний гуркіт мечів та списів об щити своїх вояків.

Поки гуркіт сповнював стіни церкви, здіймаючись під стелю, увійшла ще група вояків на чолі зі здорованем у чорній туніці. Виглядав він загрозливо, був чисто виголений, сердитий і, вочевидь, страшенно багатий, позаяк на його одязі красувалася величезна бурштинова запонка в золотій оправі, руки були обвішані золотими браслетами, а за спиною на товстому золотому ланцюгу висів золочений молот. Миттю позамовкавши, воїни розступилися перед ним. Із кожним його кроком залою ширилася тиша, аж доки остаточно не вивітрився бадьорий настрій найостанніших.

— Хто там? — прошепотів Равн.

— Якийсь височенний, — відповів я, — всі руки обвішані браслетами.

— Понурий, — додала Бріда, — одягнений у чорне.

— А! Це ж ярл Ґутрум, — здогадався старий..

— Ґутрум?

— Ґутрум Безталанний.

— Звідки в нього стільки браслетів?

— Віддай йому хоч цілий світ, — сказав Равн, — він усе одно вважатиме, що його надурили.

— Чому в нього у волоссі кістка? — спитала Бріда.

— Про те спитай у нього сама, — відказав Равн, явно потішений.

Більше про ту кістку — золочене ребро — він нічого не розповів.

Мені пояснили, що Ґутрум Безталанний був данським ярлом, котрий зиму провів у Бемфлеоті, що лежить на схід від Лундену, в північній дельті Темсу.

Привітавши товариство на вівтарі, він оголосив, що привів із собою чотирнадцять кораблів, однак у відповідь ніхто не зааплодував. Щонайсумнішим, найкислішим поглядом обвів Ґутрум весь гурт, немов підсудний в очікуванні вироку.

— Ми вирішили йти на захід, — порушив незручну тишу Раґнар.

Хоч такого рішення і не ухвалювали, ніхто не насмілився перечити йому. Відтак він продовжив:

— Ті човни, що подолали міст, вирушать проти течії, решта війська піде пішки і на конях.

— Мої човни також мусять піти за ними.

— Вони вже подолали міст?

— Вони однаково попливуть річкою, — повторив Ґутрум, даючи зрозуміти, що вони ще по той бік.

— Буде краще, якщо висунемось завтра, — сказав Раґнар.

За останні кілька днів у Лундені нарешті зібралося все Велике військо. Вояки прийшли з поселень на сході та півночі, де більшість стали на зиму. Що довше ми чекали, то менше ставало дорогоцінної провізії.

— Мої човни вирушать із вами, — тупо повторив Ґутрум.

— Він непокоїться, — шепнув мені Равн, — що не зможе вивезти все добро на конях. Кораблі йому потрібні, аби загарбати чимбільше добра.

— Навіщо він нам? — спитався я.

Було очевидно, що ярла Ґутрума ніхто не любить і його присутність тільки знічує всіх, та Равн на це нічого не відповів. Здавалося, так заведено: якщо Ґутрум тут, то йде з нами. Втім, для чого нам це, второпати я не міг — як і того, чому Івар та Убба не приєдналися до нашої навали на Вессекс. Авжеж, обидва вони заможні, й більше багатств їм не потрібно, але про захоплення Вессексу вони торочили кілька останніх років, а в останню мить чомусь відсторонились. А от Ґутрум, котрому також не потрібно було більше земель і багатств, вважав інакше й тому вирішив долучитися до нашого війська. Такі вже були порядки у данів: вони служили у війську, лише коли самі хотіли того. А як не хотіли — лишалися вдома. Єдиного ватажка над ними не було. Хай Гальфдан і був формальним воєводою, та не мав стільки авторитету між людьми, як його старші брати, тому і не міг нічого вдіяти без згоди своїх основних ватажків. Це вже пізніше я зрозумів, що будь-якій армії необхідний лідер, котрий вестиме її вперед, а два керівники лише розполовинять її.

Переправити через міст Ґутрумові кораблі вдалось аж за два дні. Вони були прекрасні — більші за решту дан-ських човнів, на носі та кормі в кожного красувалось по чорній зміїній голові. Його вояки всі були одягнені в чорне, навіть щити мали чорні. Хоч самого Ґутрума я вважав найбільшим нікчемою, якого тільки бачив світ, мушу зізнатися: його армія вражала. Хай ми і втратили два дні, зате отримали цілу армію чорних воїнів.

Та й чого нам було боятися? Наше Велике військо в зборі, надворі стояла середина зими, коли ніхто не бився, тож ворожа армія нас не очікувала. Та й правили нею король із принцом, яких молитва цікавила куди більше за війну. Перед нами лежав цілісінький Вессекс, про який казали, буцімто це найбагатша земля на світі, лише Франкії під силу змагатися з нею за титул найзаможнішої країни. Населяли її ченці й черниці, чиї хати під зав’язку напхані золотом, а срібло мало не сипалося з вікон. Ми легко повбиваємо всіх і збагатимося.

Так ми вирушили на війну.

Кораблі вийшли на зимовий Темс. Вони пливли повз всохлі очерети, безлисті верби та голі вільхи, виблискуючи в тьмяному світі мокрими веслами. Звірячі голови на носах мали налякати духів земель, у які ми йшли. Це був чудовий край з багатими полями, хоч і обезлюділий. На бортах панувала мало не святкова атмосфера, яку не псувала навіть присутність Ґутрумових темних човнів. Наші люди вибігали на весла, геть як Раґнар у той найперший день, коли три його кораблі підпливли до Беббанбурґа. Я спробував і сам, чим неабияк насмішив наших моряків. Хоч бігти по ряду весел було неважко, та щойно хтось із веслярів легенько смикнув рукою, як я шубовснув у холодну, як лід, воду. Раґнар зняв із мене все мокре і вдягнув у свою ведмежу шубу, щоб зігріти. Чоловіки співали, кораблі плинули проти течії, далекі пагорби на півночі та півдні поволі наближались до берегів, і врешті на небокраї з’явилися перші вершники — ворожі розвідники.

Надвечір ми дісталися Редінґума. Раґнарові кораблі були навантажені списами, більшість із яких виготовив Ельдвульф. Нашим найпершим завданням стало звести вал. До нас приєдналися команди інших човнів, і вже до сутінків наш табір захищав довгий, хоч і приземкуватий насип, котрий навряд чи затримав би хоч когось, адже здолати його було неважко. Однак у ту ніч ніхто на нас не напав, і на ранок вессексці нас не оточили, тож ми збільшили й укріпили його.

Редінґум стояв на впадінні Кенету в Темс. Ми звели свій вал між двох річок, біля містечка, мешканці якого повтікали й де нині розмістилися наші люди. Наших піших військ було поки не видно, бо йшли вони вздовж північного берега Темсу мерсійською територією в пошуках броду, який зрештою знайшли дещо вище за течією. Поки чекали на них, ми майже завершили свій вал. Побачивши людей на відстані, спершу сприйняли їх за мерсійців, та згодом збагнули, що то з ворожої території, котра виявилась безлюдною, до нас крокують Гальфданові вояки.

Нарешті наш вал виріс. У навколишніх лісах ми нарубали дерев і збудували по всьому його периметру — а це майже вісімсот кроків — частокіл. Перед стіною викопали рів і залили його водою з річок. Через нього перекинули чотири мости і виставили дерев’яні форти. Тепер це була наша база, з якої ми могли висуватись на Вессекс. Це було необхідно зробити, бо через велику кількість людей і коней існував високий ризик голоду, якщо не поповнити чимшвидше запаси збіжжя, сіна і худоби. Хоч із дому ми привезли борошно, солонину і в’ялену рибу, навіть такі великі запаси скінчувалися напрочуд швидко.

Змальовуючи війну, поети говорять про стіну щитів, летючі списи і замашні мечі, про удари клинків об щити, про героїв, що падають хороброю смертю, і трофеї переможців. Та я тоді дізнався, що найголовніше на війні — харч і його пошуки, адже людей та коней чимось треба годувати. Сита армія — непереможна. А коли у твоєму таборі безліч коней, війна означає ще й прибирання гір гною. Уже за два дні після збору всього війська в нас закінчилася провізія, тому батько і син Сідроки повели свою дружину на захід, на ворожу територію, в пошуках провіанту для людей та коней, однак натомість знайшли там беррокширський фірд.

Згодом ми дізналися, що наш план напасти взимку не став для вессексців несподіванкою. Дани були вправними шпигунами, їхні купці завжди попередньо досліджували землі, в які потім вирушала армія, однак вессексці також мали своїх людей у Лундені й чудово знали, скільки нас і коли ми планували виступати. Вони зібрали власне військо, заручившись допомогою південної Мерсії, над якою дани не мали майже ніякого контролю. Беррокшир лежав на північ, біля самого кордону з Вессексом, тож їхні люди перетнули річку і приєдналися до фірду сусідів, яким командував олдермен на ймення Етельвольд.

Чи був він моїм дядьком? У світі повно Етельвольдів, та скільки з них мерсійських олдерменів? Мушу визнати, мені було дивно почути це ім’я, і я одразу подумав про матір, якої ніколи не бачив. В моїй уяві вона постала нескінченною доброю, люблячою та ніжною. Подумалось, що вона, либонь, стежить за мною із раю, Асґарду або з будь-якого іншого місця, куди потрапляють душі. Я припустив, що вона, мабуть, не зрадіє, дізнавшись, що я разом із ворожою армією йду війною проти її брата, тож того вечора мною заволоділи темні думи.

Сталося так, що армія мого дядька, якщо Етельвольд дійсно був мені дядьком, розбила двох ярлів нашого Великого війська. Їхня експедиція потрапила в засідку, і беррокширці вбили двадцять одного дана і взяли вісьмох полонених. Хоч і втратили кількох чоловік самі й узяли лиш одного полоненого, англійці однаково перемогли, байдуже, що лише завдяки чисельній перевазі. Дани на поразку не очікували, а тут їх ще й ганебно прогнали додому без харчів, на які вони розраховували. Наше військо охопила тривога: хто ж бо очікував, що англійцям до снаги здолати нас?

Хоч ми самі ще не голодували, у коней швидко закінчувалося сіно. Воно було не найкращим кормом, та вівса ми не мали, тому були змушені косити будь-яку травичку, яку могли знайти в околиці. На другий день після Етельвольдової перемоги ми з Брідою та Роріком вийшли у поле з загоном косарів. Довгими ножами різали бур’ян, напихаючи в мішки, аж тут надійшла вессекська армія.

Певне, їх підбадьорила перемога над данами, бо на Редінґум виступило ціле їхнє військо. Спершу я почув на заході їхні крики і лише тоді побачив, що на наших фуражирів несуться вершники, рубаючи їх мечами і нахромлюючи на списи. Ми з друзями кинулися навтьоки. Почувши за спиною тупіт копит, я озирнувся й побачив чоловіка, що мчав зі списом просто на нас. Хтось неминуче мав загинути. Я схопив Бріду за руку і стягнув з дороги. Зненацька з нашого валу прилетіла стріла, зачепивши вершникову щоку, з якої бризнула кров. На мостах стали збиратися наші люди. Уздрівши їх, вессексці кинулися туди. Я, Бріда і Рорік добрели до валу через рів, і двоє наших вояків затягнули нас у табір.

Навколо вирував безлад. Поки вессекські вершники рубали наших фуражирів, устигла підтягнутися їхня піхота, виступаючи з лісу ряд за рядом. Я забіг до хати, в якій квартирував Раґнар, і знайшов свого меча у сховку. Вдягнувши його, побіг на пошуки Раґнара. Він рушив на північний край табору, до мосту ближче до Темсу. Там ми з Брідою і знайшли його.

— Тобі не можна йти зі мною, — сказав я Бріді. — Зоставайся з Роріком.

Рорік був молодший за нас. Після холодної води у рові в нього почалась гарячка, і я змусив його лишитися вдома.

Бріда мене не послухала. Вона озброїлася списом, і її очі збуджено заблищали, хоч поки що нічого не відбувалося. Раґнар оглядав вал. Біля брами збиралися люди, та він її не відчиняв. Озирнувся перевірити, скільки людей залишилось на території.

— Щити! — гукнув він, бо в поспіху дехто не взяв із собою нічого, крім сокир і мечів.

Почувши команду, вояки кинулися по свої щити. Я щита не мав, але в заслоні місця мені однаково не було, та й Раґнар мене не бачив. Він дивився на завершення побоїща — як вессексці добивають рештки наших фуражирів. Наші лучники хоч і зняли кількох їхніх, того було замало для того, щоб здолати англійців. Лучники мені завжди подобались. Вони можуть убивати на відстані, а коли не вбивають, змушують неприятеля добряче понервувати. Просуватися під шквалом стріл — гибле діло, адже доводиться йти, затулившись щитом. Вміти стріляти з лука — велика майстерність. На перший погляд це легко, тим паче що лук і стріли є чи не в кожної дитини, однак лук дорослого чоловіка здатен убити оленя за сотню кроків. Це величезна річ, виготовлена з тису. Щоб натягнути тятиву, потрібна неабияка сила, а стріли розлітатимуться безладно, як не мати належного тренування. Через це нам завжди бракувало лучників.

Мені ж лук так ніколи й не дався. Я вправно володію списом, сокирою й клинком, однак із луком завжди був безпорадний.

Інколи я досі задумуюсь, чому ми не лишилися в таборі. Наш вал був майже готовий, а щоб дістатись до нього, ворогу довелося б перетнути рів, убрід або ж мостами — ще й робити це під градом стріл, списів і метальних топірців. Це б їм нізащо не вдалося. Проте з таким же успіхом вони могли б обложити наш табір, тому Раґнар вирішив наступати. Насправді це рішення прийняв не лише він. Поки Раґнар збирав людей біля північної брами, Гальфдан робив те саме на південній. Переконавшись, що вояків їм досить і що ворожа піхота перебуває за добрих двісті кроків, Раґнар наказав відчинити браму і виступати.

Під великим стягом із зображенням дракона вессекський фірд просувався до центральних мостів, явно вважаючи, що побоїще в полі було лише прелюдією до справжньої бійні. Драбин вони не мали, тож я не знаю, як вони збиралися перелазити через наш мур. Втім, буває так, що посеред битви військо охоплює безумство і вояки чинять щонайбезрозсудніші речі. Вессексцям не було сенсу збиратися по центру нашої стіни, надто коли вони не сподівалися перелізти її, однак вони все одно робили це, тому наші люди оточили їх із півночі та півдня, вийшовши через бічні ворота.

— У заслін! — скомандував Раґнар. — Всі в заслін!

Стукіт, що лунає, коли складається заслін, не сплутаєш ні з чим. Найкращі щити роблять із липи і верби, і деревина ця звучить по-особливому, коли щити складають докупи. Лівим краєм щита накривають правий сусіда, аби вороги, більшість із яких праворукі, били по подвійному шарі дерева.

— Щільніше! — гукнув Раґнар.

Він стояв посередині заслону, перед своїм штандартом. Був одним з небагатьох, хто мав дорогий шолом, який позначав його як ватажка — людину, в яку цілились усі вороги. Раґнар досі носив шолом мого батька, який колись виготовив для того Ельдвульф, із заборолом зі срібними візерунками. Також на ньому була кольчуга — знов-таки розкіш, доступна небагатьом, адже більшість наших воїнів носили лати зі шкіри.

Ворог готувався до нашого наступу, утворюючи власну стіну щитів. Позаду їхнього гурту, за стягом із драконом, розмістилися вершники. Мені здалося, що серед них я помітив руду макітру Беокки. Це означало, що тут є й Альфред — найвірогідніше, серед гурту затягнутих у чорне ченців, що молилися про нашу погибель.

Вессекська стіна щитів була довша і товща за нашу. Наш заслін складався з трьох рядів, а в їхньому стояло п’ять-шість. Здоровий глузд підказував, що в цій ситуації було б розумніше лишитись на місці й прийняти їхній удар або ж відступити по мостах у табір. Однак на допомогу данам надходило все більше людей, та й Раґнар не мав настрою на зайві роздуми.

— Убити всіх! Повбивайте їх усіх! — прокричав він і без жодних вагань рушив уперед.

Дружно закричавши, дани пішли за ним. Зазвичай стіни щитів нападають одна на одну аж через кілька годин після формування — коли вояки з обох сторін досхочу насиплють один одному прокльонів і погроз, розпалившись як слід. Однак Раґнарова кров закипіла. Він не міг більше чекати і вирішив іти в наступ.

Це була безглузда атака, але Раґнар страшенно розлютився. Етельвольдова перемога розізлила його. Він не міг допустити, аби англійські вершники посміли принизити його людей. Ним заволоділа одна-єдина думка — порубати всіх вессексців до одного.

Цей запал передався його дружині, котра, люто волаючи, кинулася на неприятеля за своїм ватажком. Є щось моторошне в чоловіках, охочих до бою.

За мить до зіткнення стін із наших задніх рядів у англійців полетіли списи. Дехто з наших воїнів узяв із собою по три-чотири списи, які випустили майже один за одним на передні ряди вессексців. У відповідь на них також полетіли списи. Я висмикнув один із землі й щосили метнув назад.

Я був у задньому ряді, куди мене випхали, щоб я не плутався під ногами. Це мене не спинило, і я знову поліз уперед. Хитро усміхаючись, за мною йшла Бріда. Я наказав їй повертатись в укріплення, та вона лише показала мені язика. У ту-таки мить почувся гучний, як грім, гуркіт: стіна зійшлася зі стіною. Зацокотіли списи об деревину і забрязкала криця.

Нічого з того я не бачив, бо мені бракувало зросту. Від потужного удару наш перший ряд відступив, але тут же знову навалив на ворога у спробі прорвати його авангард. Наш правий фланг відійшов і потрапив в оточення неприятеля, однак полем на допомогу вже мчали наші люди, а вессексцям бракувало мужності натиснути сильніше, тим паче що той їхній фланг складався з людей із задніх рядів, а як відомо, туди ставлять найбоязливіших. Справжня битва розгорталася просто переді мною. Зусібіч чулися дзенькіт металу, глухе гупання умбонів об деревину, стукіт лез об щити, тупіт ніг, крики болю. Ставши навкарачки, Бріда поповзла поміж ніг наших воїнів зі списом, колючи ворогів по ногах. Ввігнала вістря в ногу одному, він упав, випустивши сокиру з рук. У ворожому ряді з’явилась проріха. наша стіна натиснула. Я пішов за ними, орудуючи мечем. як списом, рубаючи ворожі щиколотки, аж тут почув могутній крик Раґнара, від якого здригнулися, певне, і боги в Асгарді. Він закликав своє військо піднатужити. З новою силою замахали мечі й сокири, і я відчув, що ворог почав відступати, не витримавши норманської люті.

Що там діялося — Боже збав.

Трава була слизька від крові, скрізь валялися тіла, через які воїнам у стіні доводилось переступати. Наше військо рушило далі, залишивши нас із Брідою позаду. Її руки були червоні від крові, що стікала з держака її списа. Лизнувши руку, вона всміхнулась мені. Гальфданова дружина наступала на дальній фланг ворога. Зненацька від нас долинув гучний бойовий клич: під натиском Раґнарової армії англійці почали відступати, але один чоловік лишився стояти. Він був міцний, високий, у кольчузі, підперезаний червоним поясом і в шоломі ще гарнішому за Раґнарів — зі срібною головою вепра на маківці.

На якусь мить я задумався, чи то часом не Етельред. Наказавши своїм людям відступити, Раґнар заніс меча і кинувся на противника, котрий відбив його удар щитом і рубонув у відповідь. Тепер довелося захищатися вже Раґнару. Затулившись щитом, він ринувся на чоловіка. Той відступив, але перечепився об труп і впав. Раґнар замахнувся, немов готуючись заколоти бика, та його лезо ввігналося в кольчугу. В цю мить ворожі воїни кинулись на порятунок свого пана.

Дани відбили наступ. Переможно заревівши, Раґнар кинувся добивати. Зненацька навколо не залишилося жодного вессексця, окрім поранених і вбитих. Їхня армія розбіглася, король із принцом поскакали геть у супроводі вервечки ченців. Ми насміхалися і проклинали їх, обзиваючи бабами, дівчиськами, боягузами.

Відтак сіли відпочити, перевести дух серед кривавого поля, на якому впереміш із ворожими лежали тіла наших людей. Побачивши нас із Брідою, Раґнар засміявся:

— А ви що тут робите?

У відповідь Бріда показала йому скривавлений спис. Перевівши погляд на мій клинок, Раґнар побачив, що і той весь у крові.

— Дурні, — буркнув він, але по-доброму.

Привели полоненого вессексця і змусили опізнати тіло лорда, якого вбив Раґнар.

— Хто він такий? — спитав дан, і я переклав питання.

— Це лорд Етельвольд, — мовив англієць, перехрестившись.

Я нічого не сказав.

— Що він каже? — звернувся до мене Раґнар.

— Що це мій дядько.

— Ельфрік? — здивувався він. — Це Ельфрік Нортумбрійський?

Я похитав головою:

— Це брат моєї матері, Етельвольд Мерсійський.

І хоч у тому, що саме цей чоловік був братом моєї матері, я не був певен до кінця (хтозна, скільки в Мерсії Етельвольдів?), чомусь мені однаково вірилося, ніби це він, мій родич, що здолав ярлів Сідроків.

Відплативши за вчорашню поразку, Раґнар не міг натішитися своїй звитязі, а я непорушно розглядав обличчя загиблого. Я ж його однаково ніколи не знав, чого ж тоді сумував? Він мав видовжене лице, світлу бороду й охайно підстрижені вуса — просто красень.

Чомусь мені здалося дивним усвідомлювати його як свого родича, адже іншої родини, крім Раґнара, Равна, Роріка та Бріди, я не знав.

Раґнар наказав своїм людям зняти з Етельвольда лати й шолом. Оскільки олдермен бився безстрашно, інших речей не чіпали. Відтак дан вклав йому в руки меча — аби боги прийняли його мерсійську душу до палацу, де хоробрі воїни бенкетують із Одіном.

Мабуть, валькірії таки прийняли його, бо коли на другий день ми повернулись на поле ховати мертвих, тіло олдермена Етельвольда десь зникло.

Вже значно пізніше я переконався, що він дійсно був моїм дядьком. Мені розповіли, що його піддані прокралися вночі на поле, щоб забрати тіло повелителя на батьківщину і поховати за християнським обрядом.

Може, воно й правда. А може, Етельвольд вознісся до Одінового палацу мерців — хтозна.

Хай там як, а ми на власні очі бачили відступ вессексців. А ще ми були голодні, а це означало, що настав час захопити провізію у ворога.

Чому я воював за данів? Кожен у своєму житті стикається зі складними питаннями, а це взагалі переслідує мене донині. Втім, ніякої загадки тут нема, адже в моїй юній уяві єдиною альтернативою тому було нидіти над книжками в якомусь монастирі. Поставте хлопчиська перед таким вибором, і він охочіше піде битися за армію чортів, аніж шкрябатиме глиняну дощечку. А ще у данів був Раґнар, якого я любив усім серцем і який відправив три кораблі на той берег Темсу в пошуках сіна і вівса у мерсійських селах. Фуражири знайшли достатньо запасів, тож до виступу війська на захід наші коні набрали прийнятної форми.

Ми прямували до Еббандуни — іншого прикордонного міста між Вессексом і Мерсією. За словами нашого бранця, свої запаси вессексці тримали там. Отже, як захопимо Еббандуну, їхня армія лишиться без провізії, Вессекс впаде, Англії не стане, і Одін тріумфує.

Добити вессекське військо здавалося нам простою справою, тож ми виступили вже за чотири дні Після бою під мурами Редінґума, вважаючи, що цього разу західні сакси від нас не втечуть. Рорік знову заслаб і лишився в таборі разом із полоненими, серед яких були і мерсійські близнюки Кеольберт і Кеольнот. За ними наглядав невеликий гарнізон, залишений нами для охорони наших дорогоцінних кораблів.

Решта нашого війська пішла на захід — пішки і на конях. Зі старшими хлопцями взяли й мене. Нашим завданням було нести щити і подавати їх під час битви, коли у когось із вояків вони ламатимуться. Щити часто тріскались у бою. Я нерідко бачив, як декому з солдатів доводилося битися самим мечем або списом, коли в іншій руці лише умбон, оточений дерев’яними скалками. Разом з Равном на коні з нами поїхала і Бріда. Одного дня я ішов побіля них, слухаючи, як старий репетирує вступ до своєї нової поеми, яку назвав «Падіння Вессексу». Коли почав перелічувати наших героїв і описувати їхні приготування до бою, з нами порівнявся один із них — понурий ярл Ґутрум.

— Гарно виглядаєш, — привітався він із Равном тоном, з якого було ясно, що на увазі він має: минулого разу все було геть не так.

— Куди то я виглядаю? Я ж сліпий, — відказав старець, майстер словесних вивертів.

Закутаний у все чорне Ґутрум подивився на річку. Ми йшли вздовж пасма низьких пагорбів, де навіть у зимовому світлі було видно, яка річкова долина тут родюча.

— Хто стане королем Вессексу? — спитав він нарешті. — Гальфдан? — смішкувато кинув Равн.

— Завелике королівство, — понуро зауважив Ґутрум. — Для такого треба старший правитель. — Він перевів на мене кислий погляд: — Хто це?

— Ти, мабуть, забув, що я сліпий, — мовив Равн. — Про кого ти говориш? Чи це ти питаєш, із кого зі старших буде кращий король? Якщо так, то, певне, з мене.

— Ні, ні! Я про малого, що веде твого коня. Хто він?

— Це ярл Утред,— сказав старий піднесено. — І він розуміє, що поети настільки важливі, аж самі олдермени мусять вести їхніх коней.

— Утред? Сакс? Утреде, ти сакс?

— Я дан, — відповів я.

— І він з тих данів, Ґутруме, що обмили свої мечі у сакській крові при Редінґумі.

Це був докір, адже чорне військо Ґутрума в тій битві участі не брало.

— А хто ця мала, що сидить за тобою?

— Це Бріда, — продовжив Равн. — І одного дня вона стане скальдкою і чарівницею.

На таке Ґутрум відповіді не знайшов. Сердито втупився у гриву свого коня, та незабаром повернувся до початкового питання:

— Раґнар хоче бути королем?

— Раґнар хоче вбивати, — спокійно відповів Равн. — Мій син — людина проста. Йому аби жартувати, розгадувати загадки, пити ель, роздавати браслети, тягати бабів, добре їсти, а тоді відправитись до Одіна — не більше.

— Вессексу потрібен сильний володар, — двозначно промовив Ґутрум. — Чоловік, котрий знає, що значить влада.

— За таких дівчата хочуть заміж, — віджартувався старий.

— Ми беремо їхні укріплення, але не чіпаємо і половини земель! Навіть у Нортумбрії тільки половина території під нашим контролем. А у Вессекс своє підкріплення відправила Мерсія, хоч вона й мусила б коритися нам. Ми перемагаємо, але не доводимо справи до кінця.

— А як нам це робити? — спитався Равн.

— Треба ще більше людей, ще більше кораблів, ще більше вбивств.

— Вбивств?

— Треба вбивати всіх! — запалився Ґутрум. — Всіх до одного! Жодної пощади саксам!

— Навіть жінкам?

— Можна лишати тільки наймолодших, — прогарчав Ґутрум, тоді перевів погляд на мене. — А ти на що вилупився, малий?

— На вашу кістку, пане, — мовив я, киваючи на золочену кістку в нього у волоссі.

Він торкнувся прикраси:

— Це ребро моєї матері. Вона була чудовою жінкою і завжди супроводжує мене, куди б я не йшов. А ти, Равне, міг би й присвятити їй пісню. Ви ж були знайомі?

— Так, були, — сумирно погодився Равн. — Ми були настільки добре знайомі, Ґутруме, що, боюся, мені не вистачить красномовства, щоб оспівати ту славетну жінку.

Ґутрум Безталанний іронії не вловив.

— То хоч спробуй. А як пісня вийде гарна, я заплачу тобі золотом.

«Він божевільний, — подумав я, — несповна розуму». Однак у ту ж мить мої думки перемкнулися, бо перед собою ми побачили вессекське військо. Перегородивши дорогу, англійці викликали нас на бій.

На вершечку довгого приземкуватого пагорба, що тягнувся через дорогу, майорів вессекський стяг із драконом. Щоб дістатись до Еббандуни, котра лежала за ним, необхідно було дати ворогу бій на вершині. Втім, на півночі, де кряж підтягувався до Темсу, вздовж води виднілася стежина, а це означало, що неприятельські позиції можна і обійти. Аби спинити нас, англійцям доведеться покинути пагорб і вступити в бій на рівнині.

Гальфдан скликав усіх своїх ватажків на довгу і складну нараду. Одні радили напасти на пагорбі, інші — зігнати вессексців у долину. Зрештою ярл Ґутрум Безталанний запропонував об’єднати два плани в один. Хоч для цього наше військо доведеться розділити на дві частини, однаково це здалось мені розумною ідеєю.

Раґнар, Ґутрум і двоє Сідроків підуть низиною, загрожуючи ворогу обійти його позиції на горі, тоді як Гальфдан і Баґсеґ залишаться на узвишші й підуть в атаку на англійців. У такому разі, остерігаючись удару Гальфдана з тилу, ворог не насмілиться нападати на Раґнара. За його словами, так вессексці скоріш за все відступлять до Еббандуни, де ми їх і оточимо.

— Хай вже краще сидять всі разом, ніж вештаються тут скрізь, — закінчив Раґнар бадьоро.

— А я б не радив розділяти військо, — сухо зауважив Равн.

— Та це ж всього лиш вессексці, — відмахнувся Раґнар.

Вже перевалило за полудень, а що взимку дні короткі, часу лишалось обмаль, однак Раґнар запевнив, що ще до заходу сонця ми перекришимо всю Етельредову армію.

Помолившись Тору й узявши мечі зі щитами, ми зійшли з пагорба в прирічкову долину. Поміж голих дерев на лісистому пагорбі раз у раз прогулькували Гальфданові вояки. Вессексці стали готуватись до їхнього проходу, отже, Ґутрумів план спрацював, і ми безперешкодно вдаримо з півночі.

— Зайдемо з тилу, вони опиняться в пастці. Там ми всіх і порішимо! — сказав Раґнар.

— Треба лишити когось одного, — додав Равн.

— Нащо?

— Щоб ширив вісті. Раджу придивитись до їхнього співця — він якраз той, хто нам треба. Пильнуйте і не чіпайте його.

Раґнар зареготав. Наш загін налічував близько восьми сотень душ, Гальфданів — дещо менше. Вороже військо переважало нас чисельно, та ми були воїнами, а більшість їхнього фірду складали селяни, яких іти на війну примусили. Отже, у власній звитязі ми не сумнівалися.

Та щойно з лісу вийшов наш передовий загін, ворог, як і ми, розділив свою армію на дві половини. Одна лишилась чекати Гальфдана на пагорбі, інша рушила нам на перехоплення.

Нашого супротивника вів Альфред. Я одразу це збагнув, як уздрів серед юрби руду чуприну Беокки, а тоді — довгасте Альфредове лице. Його брат, король Етельред, котрий зостався на узвишші, не став чекати на Гальфдана, а рушив у контратаку. Сакси не на жарт рвалися в бій.

І вони його отримали.

Щоб пробити їхню стіну щитів, ми розбились на клини. Прокричавши бойовий клич із закликом до Одіна, кинулись на їхню стіну, та вона не піддалася, вистояла. Тоді почалась різанина.

Равн сотні разів повторював, що доля невблаганна, вона править світом. Під деревом життя сидять три прялі, що тчуть наші долі. Ми для них як іграшки, і доля кожного з нас у їхніх руках, хай ми і вважаємо, буцім керуємо нею самі. Світом править доля. Того дня, хоч сам я про те ще не здогадувався, випав мій жереб. Wyrdbid ful draed. Доля невблаганна.

Що можна розповісти про битву під пагорбом, який сакси кличуть Аскським? Мабуть, назвали його на честь володаря тої місцевості, якого звали Аском. Того дня ми щедро здобрили тамтешню землю кров’ю і кістками. Скільки б рядків не списали поети, описуючи, що там відбувалось, та бій — це бій. У ньому гинуть люди. В заслоні тісно, душно, страшно, звідусіль лунають стукіт щитів, гупання ударів, крики, передсмертні стогони.

Насправді при Аскському пагорбі точились два бої. Перший — на його вершині, інший — на підгірку. Смерті почались майже одразу. Гаральд і Баґсеґ загинули на місці, Сідрока Молодшого вбили на очах у батька, а тоді зарізали й старого. За ним порішили ярлів Осберна, Френу і безліч інших добрих воїнів. Християнські попи невтомно молили свого бога дати вессекським клинкам могуті. Того дня Одін заснув, а християнський Господь прокинувся.

Нас витіснили з долини при пагорку, і лише втома не дала неприятелю добити нас до одного. Нам не вдалося навіть забрати своїх полеглих, серед яких був і Токі. Відважний капітан, знаний майстер меча загинув у рову, за яким, піджидаючи нас, стояв англійський заслін щитів. Весь у ворожій крові, Раґнар не міг повірити власним очам: вессексці насміхалися з нас.

Розуміючи, що все їхнє майбутнє залежить від того, як добре вони попрацюють до смерку, західні сакси бились натхненно, до останнього, і таки перемогли.

Доля невблаганна. Зазнавши поразки, ми повернулись у Редінґум.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Сьогодні, розповідаючи про бій при Аскському пагорбі, англійці повторюють, що перемогу західним саксам дарував Господь, адже король Етельред і брат його Альфред почали молитися, щойно з’явились дани.

Може, вони й праві. Проте я вважаю, що крім молитви Альфреду допоміг вдалий вибір позиції. Він виставив стіну щитів за затопленим ровом, пройти який дани не змогли. Наступ данського війська відбили селяни, яких Альфред повів у бій, всіляко заохочуючи, говорячи, що вони здатні на перемогу, і молячись Богу. Втім, хоч і маю підстави вважати, що долю того бою вирішив скоріше рів, та не маю сумніву: Альфред каже всім, буцім його викопав для нього сам Господь.

Гальфдан також зазнав поразки. Коли він пішов у наступ на пагорб, повернуло вже на вечір, сонце опустилося низько і засліплювало його військо, чи то так тепер розповідають. Як і Альфред, король Етельред усіляко підбадьорював своїх вояків, і вони вдарили зверху, глибоко прорвавши Гальфданові ряди, котрі, побачивши, як загін, що рушив низом, відступає перед наступом Альфреда, поринули в паніку. Ніяких янголів із вогняними мечами, як ото розказують попи, в небі тоді не було — принаймні я не бачив жодного. Натомість були там затоплений рів і криваве побоїще, в якому дани програли. Доля змінилася.

Доти я й подумати не міг, що дани здатні на поразку, та в свої чотирнадцять затямив і такий урок. А коли залунали радісні вигуки саксів, відчув, як у моїй душі щось заворушилося.

Ми відступили до Редінґума.

Бої не припинялися до закінчення зими і всю весну. В новому році прибуло більше данів, що підкріпили наші ряди, і ми перемагали в усіх подальших сутичках із західними саксами, двічі розбивши їх при Басенґасі в Гамптонширі, тоді — при Меретоні, що у Вілтунширі, вже на їхній території, а відтак — ще раз там же, при Вілтуні. Ми перемагали кожного разу, і землі відходили нам, однак повністю розтрощити ворожі сили ми не зуміли.

Здавалося, наші армії намагаються виснажити одна одну, тож коли землі торкнулось перше літнє тепло, виявилось, що до завоювання Вессексу ми не ближчі, ніж були на Йоль.

Щоправда, Етельреда ми таки вбили. Це сталося при Вілтуні. Короля тяжко поранили сокирою в ліве плече, і він покинув поле бою. Священники день і ніч молилися біля його ліжка, знахарі давали йому всілякі трави і ставили п’явок, та за кілька днів він усе одно помер.

Він залишив спадкоємця — етелінґа Етельвольда. Однак найстарший Етельредів син був моїм ровесником, а отже, ще замалим для престолу, хоч дехто і стверджував, що він має повне право називатися королем Вессексу. Втім, Альфред мав впливових друзів, що поширювали легенду, буцім на трон його коронував сам Папа. Певне, це спрацювало, бо вже невдовзі на зборах вессекських старшин, де були присутні представники знаті, єпископи та інші впливові люди, його оголосили новим правителем. Либонь, іншого вибору старшини не мали. Зрештою, країна мусила оборонятись від Гальфдана, і садити на престол хлопця було б не найкращою ідеєю. Вессекс потребував лідера, тому рада обрала Альфреда, а Етельвольда з братами відправила на навчання в абатство.

— Альфреду слід було б убити малих негідників, — якось сказав мені Раґнар і мав рацію.

Так Альфред, наймолодший із шести братів, у 871 році став королем Вессексу. Хоч я того ще не знав, та його жінка якраз тоді народила доньку, котру назвали Етельфледою. Вона була на п’ятнадцять років молодша за мене, тож коли б я і знав про її народження, не звернув би на нього жодної уваги. Однак світом править доля. Прялі невтомно працюють день і ніч, і всі ми виконуємо їхню волю, відаємо про те чи ні.

Зійшовши на престол, Альфред насамперед поховав брата, відправив небожів до монастиря і сам пішов у церкву на нескінченно довгу молитву до Господа, а ще відправив до Гальфдана посланців із пропозицією переговорів. Здавалося, він прагне миру. Надворі стояла середина літа, а від зими ми не наблизились бодай на крок до перемоги, тож Гальфдан погодився на переговори і відправився до Батума у супроводі своїх ватажків і особистої охорони.

Я також поїхав, із Раґнаром, Равном і Брідою. Рорік досі нездужав, тому лишився у Редінґумі і дуже шкодував, що не побачить Батума, бо це хоч і невелике місто, але не менш гарне за Лунден. В самому його центрі є лазня — величезна будівля з колонами і дірявим дахом над кам’яною заглибиною, заповненою гарячою водою, що надходить з-під землі. Раґнар казав, що її у своїх кузнях гріють гноми. Звичайно, лазню ту, як і більшість чудернацьких споруд у місті, побудували римляни. Наші супутники відмовилися скупатися, бо, хоч плавати на кораблях обожнювали, та води боялися. А ми з Брідою таки зайшли. Виявилось, що Бріда плаває як та риба. Сівши на краєчку заглибини, я подумав: як же це дивно, коли оголеної шкіри торкається гаряча вода.

Там нас і знайшов Беокка. На середмістя Батума поширювались умови перемир’я, за якими всім заборонялося носити зброю, тому західні сакси мирно співіснували там із данами, і ніщо не могло спинити Беокку від спроби розшукати мене.

До лазні він прийшов з двома іншими священниками — похмурими чоловіками, що, пошморгуючи носами, мовчки спостерігали з нашою бесідою.

— Я бачив, як ти зайшов сюди, — почав Беокка, але при вигляді Бріди, що виринула з-під води, різко затнувся.

Її чорне волосся парувало, а коли над поверхнею показалися груденята, священник аж відсахнувся, неначе уздрів диявола у плоті.

— Утреде, це ж дівчина!

— Я знаю, — відповів я.

— Вона гола!

— Господь прихильний до мене.

Священник нахилився, щоб дати мені ляпаса, та я відштовхнувся від краю, і він мало не шубовснув у воду. Інші два святі отці не зводили з Бріди очей, хоч я й не міг второпати чому — в них же, либонь, були власні дружини. Це пізніше я довідався, що ченців жінки страшенно збуджують. Власне, як і воїнів, тільки ми не тремтимо як осиковий лист від вигляду цицьок.

Беокка спробував не дивитись на Бріду, що давалося йому напрочуд складно, бо вона підпливла до мене і обійняла ззаду.

— Тобі треба тікати, — прошепотів мені чернець.

— Від кого?

— Від поган! Ми сховаємо тебе.

— Хто це? — спитала мене Бріда данською.

— Чернець, котрого я колись знав, — відказав я їй.

— Який він бридкий!

— Приєднуйся до нас, — прошипів мені Беокка. — Ти нам потрібен!

— Для чого?

Він нахилився нижче.

— Утреде, в Нортумбрії неспокійно. Ти, мабуть, чув. — Беокка спинився, щоб перехреститись. — Вони вбили всіх ченців і черниць! Нікого не пожаліли! Це жахливо, Утреде, але Господь цього так не залишить. В Нортумбрії планується повстання, яке підтримує Альфред. Ми неабияк виграємо, залучившись підтримкою Утреда Беббанбурзького!

Я дуже сумнівався, що зможу чимось зарадити. Мені було всього п’ятнадцять, тож навряд чи я надихнув би людей на самовбивчий напад на данські укріплення.

— Вона не данка, — киваючи на Бріду, сказав я Беоцці, котрий навряд чи мовив би ті слова, якби знав, що вона все розуміє. — Вона зі Східної Англії.

Беокка вирячився на неї:

— Зі Східної Англії?

Я кивнув, а далі вирішив схитрувати:

— Небога короля Едмунда.

Бріда гигикнула і залоскотала мене під водою.

Монах ще раз перехрестився.

— Бідолашний! Він мученик! Сердешна дівчинка, — знову насупився він. — Але ж... — почав був, але знову затнувся, неспроможний добрати, чому трикляті дани дозволяють своїм бранцям забавлятися в лазні. Помітивши, куди Бріда поклала руку, він заплющив свої косі очі й продовжив: — Треба забрати вас звідси у місце, де ми повернемо вас до Господа.

— Гарний план, — відповів я, і Бріда стиснула мене так сильно, що я мало не верескнув від болю.

— Ми живемо на південь звідсіля, — сказав Беокка. — На пагорбі за річкою. Ходіть з нами, Утреде, порятуємо вас обох.

Авжеж, нікуди я не пішов. Коли розказав Раґнару про свою вигадку, ніби Бріда — Едмундова небога, він розсміявся. А на новину про майбутнє повстання в Нортумбрії тільки знизав плечима.

— Чутки про заколоти ходять постійно, — мовив він. — Але всі ці бунти завершуються однаково.

— Піп говорив дуже переконливо, — заперечив я.

— Це значить, що вони розіслали скрізь своїх попів, щоб ті збурювали народ. Проте не думаю, що у них щось вийде. Однаково, як вирішимо з Альфредом, поїдемо додому. Скучив за домом?

Втім, перемовини з Альфредом виявились складнішими, ніж гадали Гальфдан і Раґнар. Попри те що він сам про них попросив після того, як дани стали заходити у розвідку глибоко на територію Вессексу, новий король не був готовий до миттєвої здачі, як Бурґред Мерсійський. На Гальфданову пропозицію залишити його на троні в обмін на головні вессекські форти Альфред пригрозив покинути переговори і продовжити війну.

— Це образа для мене, — спокійно промовив він. — Якщо вам потрібні ті фортеці, візьміть їх самі.

— То й візьмемо, — прогарчав данський ватажок, у відповідь на що Альфред тільки знизав плечима, мовляв, спробуйте.

Як і решта данів, Гальфдан розумів, що його кампанія зазнала невдачі.

Хоч ми і вбили чимало вессексців, захопили безліч скарбів і худоби, спалили силу-силенну хат, млинів та церков, за все це заплатили напрочуд велику ціну. Багато наших найкращих воїнів загинули або ж отримали настільки важкі поранення, що тепер були змушені до кінця життя надіятись на щедрість своїх господарів. Крім того, ми не захопили жодної ключової фортеці вессексців і до зими мусили відступити до Лундена або Мерсії.

Водночас уся ця кампанія забрала у вессексців не менше сил. ніж у данів. Вони також втратили чимало хороших вояків і багатств, а ще Альфреда тривожили брити — давні вороги вессексців, яких розбили його пращури і які нині погрожувати вирватися зі своїх володінь у Вельсі та Корнвалумі.

Однак Альфред умів тримати свої страхи під контролем і не погоджувався так просто на Гальфданові умови, хоч і знав, що котрісь йому таки доведеться виконувати. Переговори тривали цілий тиждень, і Альфредова впертість мене вражала.

Нічого видатного в його зовнішності не було. Худе тіло нагадувало веретено, а в довгастому обличчі читалася слабкість, щоправда, враження це було оманливе. Дивлячись на Гальфдана, він ніколи не усміхався, рідко відводив погляд від ворогового обличчя, невідступно гнув свою лінію і завжди був спокійний і ніколи не підвищував голос, навіть коли дани починали кричати на нього.

— Все, що нам потрібне, — мир, — знову і знову повторював король. — Він необхідний вам, а моїм обов’язком є забезпечити його своєму народові. Ви мусите піти з моєї землі.

Ченці, серед яких був і Беокка, нотували кожне його слово, списуючи сувої дорогоцінного пергаменту нескінченними рядками. Мабуть, на це у них пішло все чорнило у Вессексі, хоч я і сумніваюсь, що хтось ті письмена взагалі читав.

Однак весь день переговори не продовжувались. За наполяганням Альфреда вони не починалися, поки він не сходить у церкву, опівдні також робили перерву на молитву, а закінчували все до заходу сонця — аби він міг знову повернутись до храму.

Який же набожний то був чоловік! Втім, його невідступність була не менш безпощадна. Зрештою Гальфдан погодився піти з Вессексу, але лише в обмін на шість тисяч срібняків, а щоб переконатися, що суму заплатять, поставив умову, що його сили зостануться в Редінґумі, куди Альфред щоденно муситиме доставляти три вози корму для худоби і п’ять — жита.

Отримавши срібло, дан пообіцяв, що виведе кораблі Темсом і у Вессексі не залишиться жодного поганина. Спершу Альфред заперечував проти данів у Редінґумі, наполягаючи, що вони мусять відступити до Лундена, але врешті-решт, усім серцем прагнучи миру, дозволив їм лишитися в місті. Нарешті, після урочистих присяг з обох боків, мир було укладено.

Ми з Брідою були відсутні, коли його укладали. Більшу частину дня ми проводили у великому римському палаці, де відбувалися зустрічі, — служили Равну очима, але коли нам набридало, чи то пак коли Равн стомлювався від нашого скигління, ішли купатися до лазні. Мені там страшенно подобалось.

У той день, коли все скінчилось, ми, як завжди, купалися. У великій лункій будівлі не було нікого, крім нас двох. Мені подобалось стояти біля дірки в камені, з якої била вода. Так я стояв, ніжачись із заплющеними очима, аж тут почув Брідин скрик. Коли розплющив очі, відчув, як за плечі мене схопили дужі руки. Я зумів вивернутися, але чоловік у шкіряному обладунку скочив у воду, наказав мовчати і знову схопив мене. Двоє інших довгими палицями відганяли Бріду до краю купелі.

— Хто ви такі? — спитав я данською.

— Тихше, хлопче,.— відповів один з них.

Він виявився саксом. Їх там було з десяток. Вони ви-тягли нас голих із води, загорнули в смердюче ганчір’я, зібрали наш одяг і кудись понесли. Я покликав на допомогу, та у відповідь лиш отримав такий удар по голові, який звалив би й бугая.

Нас закинули в сідла й повезли. Ганчір’я скинули аж на вершечку пагорба, що стояв на південь від Батума. Там, широко всміхаючись, нас зустрів Беокка.

— Ви врятовані, мілорде, — звернувся він до мене. — Хвала Господу всемогутньому, ви. врятовані! І ви також врятовані, пані, — додав він, повернувшись до Бріди.

Я витріщився на нього, не розуміючи. Врятовані? Та нас же викрали! Ми з Брідою перезирнулися. Вона легенько похитала головою, мовляв, не слід нічого казати — принаймні той знак я розтлумачив собі так, тому змовчав. Беокка наказав нам одягнутись.

Перед купанням я поскладав свій нашийний амулет і браслети в мішечок і зараз вирішив не діставати їх. Беокка повів нас до церкви — нікчемної, трохи більшої од свинарника халупи, критої соломою, — подякувати Господу за наш порятунок. Відтак провів до сусідньої будівлі, де познайомив з Ельсвітою, дружиною Альфреда. Вона сиділа в оточенні свити жінок, три з яких були черницями. Охороняли всіх їх зо два десятки озброєних вартових.

Ельсвіта була невеличкого зросту, з попелястим волоссям, дрібними очицями і маленьким ротом, але підборіддя мала вольове. Одягнена була в синю сукню, з янголами, вишитими на спідниці й широких манжетах, а на шиї в неї висіло золоте розп’яття. Біля неї в дерев’яній колисці лежало немовля. Вже значно пізніше я дізнався, що то Етельфледа, хоч, побачивши її тоді вперше, не звернув аніякої уваги. Ельсвіта привітала нас, розмовляючи підкреслено мерсійською говіркою. Розпитавши про моїх батьків, сказала, що ми з нею далекі родичі, оскільки її батько, Етельред, мерсійський олдермен, був двоюрідним братом покійному Етельвольду, чиє мертве тіло я бачив під Редінґумом.

— А щодо тебе, — звернулася вона до Бріди, — отець Беокка казав, ти небога святого короля Едмунда?

Бріда мовчки кивнула.

— Хто твої батьки? — суворо спитала Ельсвіта. — Братів Едмунд не мав, а обидві його сестри пішли в монастир.

— Гільда, — відказала Бріда.

Я знав, що так звали її тітку, котру вона ненавиділа всім серцем.

— Гільда? — перепитала Ельсвіта скоріше спантеличено, ніж підозріливо. — Жодну сестру сердешного Едмунда так не звали.

— Я йому не племінниця, — зізналася Бріда несміливо.

— Ага. — Ельсвіта відкинулась на спинку стільця з виразом того вдоволення, яке буває, коли спіймаєш когось на брехні.

— Але мені наказували називати його дядьком, — провадила Бріда, що неабияк спантеличило мене, адже я вже був подумав: її загнали в глухий кут, і вона буде змушена визнати брехню, та натомість дівчина розвинула її ще більше. — Мою матір звали Гільдою. Чоловіка вона не мала, зате змушувала мене називати короля Едмунда дядьком, — промовила вона тихенько, перелякано. — Йому це дуже подобалось.

— Подобалось? — перепитала Ельсвіта. — Але чому?

— Тому що... — сказала Бріда, зашарілась, відтак затнулася, опустила очі, мало не плачучи, а я знай дивувався, як їй це вдається.

— А, — вловила суть її слів Ельсвіта й зашарілася теж. — То він був твоїм...

Фразу вона так і не скінчила, боячись казати, буцім святий покійник узяв собі позашлюбну доньку голодранки на ім’я Гільда.

— Так, — відповіла Бріда і розплакалась. Щосили стримуючи сміх, я підняв очі на закопчені крокви. — Він був зі мною дуже добрий, — ридаючи, продовжила вона, — а трикляті дани вбили його!

Ельсвіта Бріді повірила. У погане віриш завжди охочіше. Як виявилось, святий король Едмунд був потаємним розпусником, що його святості, однак, не заважало. А от Бріду, за словами Ельсвіти, слід було б відправити до монастиря на півдні Вессексу, бо вона хоч і мала в собі дрібку шляхетної крові, та її оскверняв гріх, тож королева вирішила, що дівчину краще сховати світу до кінця днів.

— Так, — покірно погодилася Бріда, й мені довелося вдати, нібито я душуся від диму.

Відтак Ельсвіта подарувала нам по розп’яттю. В неї було заздалегідь підготовлено два, зі срібла, проте вона шепнула щось черниці, й одне з них замінили на дерев’яне, яке віддали Бріді, а я отримав срібне. Я покірно повісив його собі на шию й поцілував, щоб вразити королеву. Бріда зробила так само, проте вже нічим не могла підлестити Альфредовій дружині після того, як себе виставила байстрючкою.

Коли споночіло, з Батума повернувся Альфред, і мені довелося супроводжувати його до церкви, на нескінченну молитву. Чотири монахи співали такими нудними голосами, що я мало не заснув, зате коли все нарешті скінчилось, мене запросили розділити з королем вечерю. Беокка намагався вразити мене, говорячи, що це велика честь і мало кого запрошують на трапезу до правителя. Але я й так безліч разів вечеряв із данськими ватажками, котрим було байдуже, хто сидить з ними за столом, — аби в кашу не харкали, тож його слова на мене не подіяли. Я був такий голодний, що ладен був з’їсти й бугая, і не міг дочекатися, коли всі нарешті церемоніально вимиють руки в спеціальних тазах, які розносили слуги, і за стіл приведуть Альфреда з Ельсвітою. Поки єпископ читав ще одну нескінченну молитву, закликаючи Господа благословити їжу, яку він нам послав, страви встигли охолонути. Коли ж ми нарешті сіли до столу, мене спіткало гірке розчарування, адже я не побачив там свинини, яловичини, баранини — нічого, що збуджувало б апетит. Переді мною були лиш сир, цибуля, яйця, хліб, розбавлений ель і ячмінна каша, схожа на жаб’ячу ікру. Альфред не вгавав нахвалювати харчі, хоч урешті-решт і зізнався, що мучиться страшними болями в шлунку, котрі здатна погамувати лише така дієта.

— Королю м’ясо пекельної муки завдає, — пояснив мені Беокка.

Він був одним із трьох священників за столом. Інший — беззубий єпископ, котрий, щоб розм’якшити, клав хліб у кашу й розмішував підсвічником.

Крім них, за столом сиділи різні олдермени і, ясна річ, Ельсвіта, котра й вела всі розмови. Їй не сподобалося те, що данам дозволили лишитися в Редінґумі, однак Альфред заперечив, що не мав іншого вибору і що це лиш дрібна поступка, необхідна для миру. На тому суперечка вщухла. Ельсвіта схвалила рішення короля звільнити юних бранців із Гальфданового полону, що, за його словами, він зробив, аби молодь не відлучалася від істинної церкви. Розповідаючи про це, він дивився на мене, хоч я на нього не зважав, більше зацікавлений однією з його молодих прислужниць — дівчиною на п’ять-шість років старшою за мене, невимовно гарною, з густими чорнющими кучерями. Мені стало цікаво, чи це та дівчина, яку король мусив залишити при собі, аби мати змогу дякувати Господу за силу опиратися спокусі. Вже значно пізніше виявилось, що таки вона. Звали її Меревенною, й одного дня настала нарешті і моя черга дякувати Богу за те, що я не встояв перед спокусою. Втім, сталося це не так скоро. Тим часом я перебував у розпорядженні Альфреда, чи то пак — Ельсвіти.

— Утред мусить навчитися грамоті, — сказала вона.

Яке їй до того діло, я не розумів, але ніхто не став перечити її словам.

— Амінь, — додав Беокка.

— Його можуть навчити ченці з Вінбурнана, — продовжила вона.

— Дуже слушна думка, міледі, — відповів Беокка, а беззубий єпископ ствердно закивав.

— Абат Гевальд — відмінний наставник, — промовила Ельсвіта.

У дійсності ж це був один з тих мерзотників, яким більше до вподоби шмагати, а не вчити молодь. Безсумнівно, говорячи про нього як про відмінного наставника, це Ельсвіта і мала на увазі.

— А мені от здається, — втрутився Альфред, — що покликання юного Утреда — бути воїном.

— З часом, якщо на те буде воля Божа, він ним стане, — відповіла дружина. — Далебі, яка користь із воїна, що не знає, як прочитати слово Боже?

— Амінь, — підтакнув Беокка.

— Зовсім ніякої, — погодився Альфред.

Я ж бо вважав, що навчати воїна читати — те саме, що вчити пса танцювати, але змовчав. Втім, Альфред мій настрій вловив:

— Утреде, скажи, для чого воїну вміти читати?

— Усім треба вміти читати, — покірно сказав я, від чого Беокка аж всміхнувся.

— Грамотний воїн, — терпляче пояснив Альфред, — здатен читати накази і тому знає, чого вимагає від нього його король. От уявімо, Утреде, ти в Нортумбрії, а я тут, у Вессексі. Як знатимеш, чого я від тебе хочу?

Хоч тоді я був ще замалий, аби повністю зрозуміти сенс його слів, вони все одно вразили мене. Якщо я буду в Нортумбрії, а він у Вессексі, то яке йому тоді до мене діло? Авжеж. Альфред мислив далеко наперед — аж до тих часів, коли буде єдине англійське королівство і єдиний англійський король. Я вирячився на нього, та він лише засміявся з мого подивування:

— Отже, юначе, тобі дорога у Вінбурнан. Що раніше ти туди відбудеш, то краще.

— Що раніше? — не розуміючи, для чого весь цей поспіх, насторожилась Ельсвіта.

— Люба моя, дани кинуться шукати цих дітей, — пояснив король. — А як знайдуть тут, можуть зажадати їхнього повернення.

— Але ж за угодою вони мусять звільнити всіх бранців, — заперечила дружина. — Ви ж самі це сказали.

— А хіба Утред був у них у полоні? — м’яко спитав Альфред, зиркаючи на мене. — А чи з нього хотіли зробити дана?

Питання зависло в повітрі, і я навіть не намагався відповісти на нього.

— Треба зробити з тебе справжнього англійця, — звернувся Альфред до мене. — Для цього їдьте на південь уже завтра вранці. Ти і дівчина.

— До дівчини байдуже, — зневажливо кинула Ельсвіта.

Бріду відправили вечеряти на кухню до рабинь.

— Якщо дани довідаються, що вона Едмундова донька, хай навіть позашлюбна, — втрутився один з олдерменів, — її можуть використати для очорнення його імені.

— Цього вона ніколи їм не розповідала, — кинув я, — бо боялася, що вони сміятимуться з нього.

— Отже, в ній таки лишилося щось хороше, — невдоволено буркнула королева, відкушуючи варене яйце. — Але що ви робитимете, — звернулась до Альфреда, — якщо дани звинуватять вас у порятунку дітей?

— Авжеж, я їм збрешу, — відказав той.

Ельсвіта сердито зиркнула на нього, проте єпископ тут же пробурмотів, що ця брехня буде заради Господньої справи, а отже, її можна пробачити.

Я не мав бажання їхати до Вінбурнана — не тому що зненацька забажав бути даном, а через свій меч, Подих Змія, який дуже любив. Я лишив його у Раґнарових слуг і прагнув повернути собі, перш ніж прялі вирішать мою долю. Та й промінювати вільне життя з Раґнаром на монастирську нудьгу і грамоту я також не хотів і знав, що Бріда теж мріє повернутись до данів. На щастя, Альфредове мудре рішення відправити нас із Батума якнайскоріше зіграло нам на руку.

Вранці, ще до світанку, ми вирушили на південь, углиб гористої місцевості. Із нами відправили варту з десятьох чоловік, котрим завдання супроводжувати двох дітлахів углиб Вессексу зовсім не сподобалось. Мені дали коня, Бріді — мула. Доставити її в монастир, а мене віддати абату Гевальду випало молодому священнику на ім’я Віллібальд. Отець Віллібальд виявився добрим чоловіком, зі щирою усмішкою і товариським ставленням до нас. Він умів наслідувати пташок і неабияк насмішив нас, обігру-ючи перепалку між галасливим зябликом і жайворонком, а тоді змусив нас угадати, що то за пташок він щойно зобразив. Ось так розважаючи і засипаючи безневинними загадками, він довів нас до сільця на березі оточеної лісами річки. Вояки сказали, що треба спинитися, бо коням необхідно відпочити.

— Насправді, то вони хочуть елю, — сказав нам Віллбальд, невимушено стенувши плечима.

День був теплий. Коней прив’язали біля корчми, вояки взяли собі елю, хліба й сиру і посідали колом пограти в кості, лишивши нас на Вілльбальда. Молодий священник розтягнувся на напівзаваленій скирті й захропів на осонні. Перезирнувшись, ми з Брідою збагнули, що треба діяти. Усе виявилось просто. Пробравшись уздовж стіни шинку, ми обійшли його за гнояркою, далі пробралися через загін зі свинями, що виступав аж у поле, перелізли через огорожу і побігли. Діставшись до лісу, нестримно зареготалися.

— Мати змушувала мене називати його дядьком, — перекривила Бріда власні слова. — Трикляті дани його вбили.

Це здалося нам найкумеднішим, що ми в житті чули. Насміявшись досхочу, ми помчали на північ.

Солдати схопилися нас нескоро, а коли збагнули, що сталося, позичили у шинкаря собак і кинулися на пошуки. Проте ми вже давно встигли перейти річку, змінити напрям, видертись на пагорок і сховатися. Так вони нас і не знайшли, хоч до самого вечора по всій долині лунав собачий гавкіт. Либонь, стражники прочісували берег, гадаючи, що ми сховалися десь там, однак на височині ми були самі, й ніщо нам не загрожувало.

Пошуки тривали два дні, однак до нас так і не наблизились. На третій день ми побачили Альфредових вершників, що прямували на південь попід пагорбом. Отже, переговори у Батумі завершились, а це означало, що дани повернуться до Редінґума. Ми не знали, як туди дістатися, зате пам’ятали, що до Батума треба йти на захід, — тобто вже мали звідки починати. Наступним завданням було знайти Темс і подумати, де брати харчі і як не попастися.

Це видалась весела пригода. Ми здоювали молоко з чужих корів та кіз. Не маючи зброї, виламали собі по гілляці і за їхньою допомогою відібрали у старого, що копав канаву в селі, мішечок з хлібом і горщик горохової каші.

Ночували в лісі, ловили рибу руками. Я знову надів амулет, Бріда викинула своє розп’яття, а я своє лишив, бо воно мало ціну.

За кілька днів у мандрах ми почали пересуватися вночі. Спершу було страшно, адже ніч — той час, коли зі сховків вилазять скедуґенґани; втім, уже незабаром ми навчились орієнтуватися в темряві. Ішли по зорях, оминаючи села, ступали беззвучно, як тіні. Однієї ночі почули, як біля нас топчеться й гарчить щось здорове. Ми застукали по землі дрючками, закричали, і тварина пішла геть. Хто то був? Кабан? Можливо. А може, один з тих безформних, безіменних скедуґенганів, що приходять до людей, коли вони сплять.

За високим лисим пагорбом, ми вкрали з пасовиська ягня — та так тихо, що навіть собаки не почули. На північному схилі розвели вогнище, засмажили м’ясо, а наступної ночі вийшли до річки. Її назви ми не знали, та вона була широка, протікала попід гіллям дерев, а поблизу виявилось сільце, де ми знайшли обтягнений козячою шкурою човник із гнутих вербових гілок. Укравши його, попливли за течією на схід, оминаючи села і мости.

Річка і справді виявилась Темсом, і він приніс нас назад до Редінґдума.

Рорік помер. Він довго слабував, час до часу йому легшало, та що б то за хвороба не була, вона забрала його швидко. Ми з Брідою добулись до Редінґума в день його похорону. Весь у сльозах, Раґнар стояв біля вогнища й дивився, як полум’я пожирає його сина. У вогонь поклали меч, вуздечку й модель корабля. По закінченню плавлений метал із прахом склали в казан, який Раґнар закопав біля Темсу.

— Відтепер ти мій другий син, — сказав він мені того вечора. — А ти — донька, — додав, подивившись на Бріду, й міцно обійняв нас обох.

А тоді він напився.

На другий ранок Раґнар хотів їхати з табору вбивати західних саксів, але Равн і Гальфдан стримали його. Мирна угода діяла. Нас із Брідою не було всього три тижні, а в Редінґдум уже почали надходити перше срібло, корм для коней і провізія для армії. Альфред виявився людиною слова, та ніщо не могло розігнати Раґнарової скорботи.

— Як я скажу про це Сіґрід? — зітхав він.

— Погано мати лише одного сина, — сказав мені Равн. — Це майже так само кепсько, як не мати жодного. В мене було три, але вижив лиш Раґнар. А зараз у нього лишився тільки найстарший.

Раґнар-син і досі був в Ірландії.

— Він може мати ще сина, — сказала Бріда.

— Не від Сіґрід, — відповів Равн. — Але може одружитися вдруге. Так інколи роблять.

Раґнар повернув мені Подих Змія й нагородив нас із Брідою браслетами. Розповідь про нашу втечу дещо його розрадила. Довелося переповісти її Гальфдану і Ґутруму Безталанному. Чоловіки зачудовано дивились на нас, слухаючи про вечерю з Альфредом, його плани дати мені освіту. Навіть убитий горем Раґнар розреготався, коли Бріда розповіла про свою вигадку, ніби вона Едмундова байстрючка.

— А ця королева Ельсвіта, яка ж вона? — спитав Гальфдан.

— Не королева, — поправив я, — у західних саксів нема королев. Вона просто дружина короля.

Колись мені про це розповідав ще Беокка.

— Це куниця, що хоче видати себе за ластівку, — сказала Бріда.

— Вона гарна? — спитав Ґутрум.

— Кривоморда, зі свинячими очицями — відповіла Бріда, — вічно всім невдоволена.

— Від такої радості мало, — виснував Гальфдан. — Нащо ж він тоді з нею одружився?

— Бо вона з Мерсії, — втрутився Равн. — Так Альфред заручився підтримкою того королівства.

— Мерсія належить нам, — урвав його Гальфдан.

— Альфред хоче повернути її собі, — заперечив старий. — Тому нам необхідно відправити кораблі зі щедрими дарами бритам. Якщо вони нападуть із Вельсу й Корнвалуму. ми зможемо розділити його військо.

Не варто було казати цих слів, бо Гальфдану досі не давали спокою спогади про розділення власного війська при Аскському пагорбі, тому він лише мовчки скривився й відпив елю. Наскільки мені відомо, бритам нічого він не відправляв, хоч і варто було б. Усі його думки поглинали роздуми про провал кампанії з підкорення Вессексу. Крім того, до нас дійшли чутки про неспокій у Нортумбрії та Мерсії. Дани дуже швидко захопили більшість англійських земель, однак не поставили фортець на підкорених землях, тому одне по одному там почали спалахувати повстання. Звісно, їх швидко придушували, проте без постійного нагляду вони загрожували перерости у велику пожежу. Зараз же, за словами Гальфдана, настав час загасити всі дрібні пожежі й примусити англійців до покори. А наступ на Вессекс можна продовжити, як тільки в Нортумбрії, Мерсії та Східній Англії запанують порядок і спокій.

Надійшла остання частина Альфредового срібла, і, як і домовлялися, дани звільнили молодих бранців, серед яких були й мерсійські близнюки. Ми ж повернулись до Лундена. Раґнар відкопав казан з прахом свого молодшого сина і забрав із собою на корабель.

— Завезу його додому і поховаю межи його народу, — пояснив він мені.

До кінця року поїхати на північ ми не могли. До Лундена дістались лише восени й мусили перечекати там зиму. Аж навесні три Раґнарові човни вирушили Темсом на південь.

Мені було вже майже шістнадцять, я ріс настільки швидко, що в якийсь час виявився на голову вищим за більшість чоловіків, і Раґнар поставив мене на рульове весло. Він навчив мене кермувати кораблем, розповів, як дізнатися, звідки надійде хвиля або вітер, і як розвертати човен. Я навчився правити судном плавно, хоч спершу воно і смикалось, наче п’яне, коли я налягав на весло засильно. З часом я став відчувати корабель і полюбив м’яку дрож, що пробігала держаком весла, коли корабель розганявся на повну швидкість.

— Ти будеш моїм другим сином, — сказав мені під час тієї подорожі Раґнар.

Я не знав, що відповісти.

— Я завжди найбільше любитиму свого першого, — провадив він, маючи на увазі Раґнара Молодшого, — але ти однаково будеш моїм сином.

— Мені це подобається, — тільки й відповів я, дивлячись на далекий берег, поцяткований вітрилами риболовецьких суден, що втікали від нас. — Це велика честь.

— Відтепер ти Утред Раґнарсон, — промовив він.

Вочевидь, йому сподобалось, як звучить моє ім’я, бо на мить він усміхнувся. Однак згадавши Роріка, знову спохмурнів, на очі йому накотилися сльози, й він відвернувся до пустого обширу моря.

Ту ніч ми провели у гирлі Гамберу.

За два дні повернулись до Еофервіка.

Королівський палац відновили. На високі вікна поставили нові віконниці, перестелили дах новою житньою соломою, а старі римські стіни віддраяли, вишкребши мох з-поміж каменів. На зовнішній брамі стояла варта. Коли Раґнар зажадав увійти, йому різко відмовили. Я вже був подумав, що він зараз дістане меча, та не встиг розклекотітись його гнів, як на порозі з’явився К’яртан.

— Володарю Раґнаре, — непривітно привітався він.

— Відколи це дан мусить чекати біля воріт власного дому? — сердито спитав Раґнар.

— Відколи я дав такий наказ, — відрубав К’яртан з неприхованою зневагою в голосі.

Як і палац, сам він мав шикарний вигляд. Був у чорній ведмежій шубі, високих чоботах, довгій кольчузі, підперізаний червоним шкіряним поясом для меча, а на руках мав майже стільки ж браслетів, як у самого Раґнара.

— Ніхто не може зайти сюди без мого дозволу, — продовжив К’яртан. — Але вам, ярле Раґнаре, тут завжди раді.

Він відступив убік, впускаючи мене, Раґнара і трьох його людей до зали, де п’ять років тому дядько намагався викупити мене в Івара.

— Я так дивлюся, ваше англійське щеня досі з вами, — сказав К’яртан, позираючи на мене.

— Дивися хоч лусни, поки очі на місці, — недбало буркнув Раґнар. — Король тут?

— Його аудієнцію можливо отримати лише за попередньою домовленістю, — відказав розпорядник.

Зітхнувши, Раґнар різко крутнувся до свого колишнього капітана:

— Ти кусаєш мене, як та воша. Коли хочеш, можемо викласти прути і зустрітися сам на сам. А не хочеш, то приведи мені короля, бо в мене є до нього розмова.

К’яртану це явно не сподобалось, однак, не бажаючи зустрічатися з Раґнаровим мечем на майданчику з прутів ліщини, він неохоче почвалав до покоїв. Ми чекали довгенько, та король Еґберт зрештою таки вийшов до нас в оточенні шести охоронців, серед яких був і одноокий Свен. Виглядав хлопець майже так само багато, як і його батько, був кремезний, майже мого зросту, з широкими грудьми й дебелими ручищами.

Хоч і знервований, Еґберт щосили намагався зберігати величний вигляд. Поклонившись йому, Раґнар розповів, що до нього дійшли чутки про неспокій у Нортумбрії і що Гальфдан відправив його на північ придушити повстання.

— У нас все спокійно, — відказав Еґберт, але таким зляканим голосом, що мені здалося, він от-от обмочить штани.

— Невеликі заворушення були на пагорбах, — заспокоїв К’яртан, — але скінчилися.

На цих словах він погладив свого меча, натякаючи, що край їм поклав саме він.

Раґнар став розпитувати далі, але змістовної відповіді не отримав. Частина населення повстала проти данів і влаштовувала засідки на дорозі до західного узбережжя, та бунтівників спіймали і повбивали. Це все, що розповів нам К’яртан.

— У Нортумбрії все спокійно, — закінчив він. — Можете повертатися до Гальфдана, пане, і далі намагатися завоювати Вессекс.

Цю шпильку Раґнар пропустив повз вуха.

— Я повернусь додому, — відповів він, — поховаю сина і заживу спокійним життям.

Погладжуючи руків’я меча, Свен сердито дивився на мене своїм єдиним оком, та, попри всю ворожнечу між нашими родинами, розійшлися ми спокійно. Ми повитягували на берег кораблі, розділили між людьми привезене з Редінґума срібло і рушили додому з останками Роріка.

Почувши новину, Сіґрід заридала, заголосила, рвучи на собі одяг і волосся.

Разом з іншими жінками вона винесла казан на вершину найближчого пагорба і закопала. Після похорону Раґнар ще довго простояв там, дивлячись на пагорби і білі хмарини, що плинули західним небом.

До кінця року ми лишались удома. Засівали поля, тоді косили сіно, збирали й молотили збіжжя, робили сир і масло. Купці й мандрівники приносили новини, однак із Вессексу вістей не надходило. Там продовжував панувати мир, Альфред так само був королем, а Вессекс лишався останнім англійським королівством. Бувало, Раґнар заводив розмови про те, щоб повернутися туди за багатствами, проте з приходом літа з нього вийшов весь войовничий дух. Він відправив в Ірландію послання з проханням відпустити його сина додому, однак такі повідомлення нерідко не доходили до одержувача, і того року Раґнар Молодший не приїхав. Також батько замислився і про майбутнє своєї доньки Тири.

— Він каже, що пора видавати мене заміж, — сказала вона мені якось, збиваючи масло.

— Тебе? — засміявся я.

— Мені вже майже чотирнадцять! — сердито мовила вона.

— Так, це правда. Але хто ж із тобою одружиться?

Вона знизала плечима:

— Матері до вподоби Анвенд.

Анвенд був одним із Раґнарових вояків — трохи старший за мене, сильний і зичливий. Однак сам Раґнар вважав, що Тира має вийти за когось із Уббиних синів. Це означало, що їй доведеться поїхати від нас, тому Сіґрід цю ідею не схвалювала, однак Раґнар не здавався і потроху наштовхував дружину на цю думку. Анвенд мені подобався, і я вважав, що кращого чоловіка для Тири не знайти. Сама вона гарнішала чи не з кожним днем, мала довге золотисте волосся, широко посаджені очі, прямий ніс, чисту шкіру і дзвінкий сміх, що зігрівав душу.

— Мати каже, я маю народити багато синів.

— Сподіваюсь, так і буде.

— Але я хотіла б ще й доньку, — сказала вона, пихтячи від зусиль, бо масло робилось дедалі густіше й робота важчала. — А ще мати каже, що Бріду також час видавати заміж.

— А от сама Бріда думає інакше, — відказав я.

— Вона хоче вийти за тебе.

На це я тільки розреготався. Бріду я сприймав як найближчу зі своїх друзів, і лише те, що ми спали разом і робили інші капості, поки Сіґрід не бачила, не означало, що я хочу одружитися з нею. Я взагалі не хотів одружуватись. У голові мені були самі мечі, щити і війни, у Бріди — трави.

Як та кішка, вона вміла нечутно прийти і піти. Знала все, що Сіґрід розповідала їй про трави та їхні властивості: павутиця — проносне, льонок — від виразки, калюжниця — щоб ельфи не чіпали молока, зірочник — від кашлю, волошка — від жару. Вона навчилася й деяких заклинань — жіночих, яких мені не розповідала, а тільки говорила, що коли лягти тихенько вночі, нерухомо, бездишно, до тебе прийдуть духи. Равн навчив її розмовляти з богами. Для цього слід випити елю, настояного на мухоморах. Вона завжди пила дещо засильний розчин, тому часто почувалась недобре, та це її не спиняло. Після цього Бріда почала писати свої перші пісні — про птахів та звірів. Равн казав, що з неї вийде справжній скальд. Бувало вночі, сидячи перед купою колод, що ми палили на вугілля, вона наспівувала їх мені, і голос її звучав м’яко і ритмічно. Тепер у неї був пес, який скрізь за нею ходив. Вона підібрала його в Лундені, дорогою додому. Він мав білі й чорні плями на шерсті і був розумний, як його власниця. Бріда назвала його Нігтґенґа, що означає «той, хто ходить уночі», або ж «гоблін». Він сидів із нами біля вогнища і, присягаюся, також слухав її пісні. Бріда вирізала собі сопілки й виводила тужливі мелодії. Нігтґенґа довго дивився на неї великими сумними очима, аж доки музика не проймала його так, що він задирав морду до неба і починав вити. Це страшенно смішило нас і ображало пса, тож Бріді потім доводилось довго гладити і втішати його.

Ми забули про війну, аж доки в самий розпал літа, коли над пагорбами бринить розжарене повітря, до нас не завітав нежданий гість. У нашу віддалену долину приїхав ярл Ґутрум Безталанний із двадцятьма чорними вершниками. Біля дому він шанобливо вклонився Сіґрід, котра миттю кинулася шпетити його за те, що заявився без попередження:

— Я б приготувала бенкет.

— Ми привезли харчі з собою, — мовив Ґутрум, киваючи на нав’ючених коней. — Не хотіли спустошувати ваші комори.

Він прибув з далекого Лундена і хотів поговорити з Раґнаром і Равном. На зустріч Раґнар узяв і мене, адже, за. його словами, я знав Вессекс краще од інших, а якраз про нього Ґутрум і бажав поговорити. Втім, мій внесок у ту розмову був малий. Я розповів їм про Альфреда та його набожність і застеріг Ґутрума, що хоч король і не являє собою нічого ззовні, зате він надзвичайно розумний. На це Ґутрум тільки знизав плечима.

— Розум часто переоцінюють, — буркнув він понуро. — Розумом бою не виграєш.

— А дурістю програєш, — зауважив Равн. — Хіба ж не дурістю було розділили військо біля Еббандуни?

Ґутрум насупився, однак перечити Равну не став. Натомість попросив у Раґнара поради, як краще розбити західних саксів, і його слова в новому році прибути зі своїми людьми до Лундена й долучитись до облоги.

— Звісно, якщо це буде наступного року, — додав похмуро, чухаючи шию, від чого материна кістка у волоссі затремтіла. — Нам може забракнути людей.

— У такому разі почекаємо ще рік, — сказав Раґнар.

— Або два, — сердито відповів Ґутрум. — Але як добити того богобоязного мерзотника?

— Треба розділити його сили, — запропонував Раґнар. — Інакше ми будемо в меншості.

— В меншості? — не повірив Ґутрум.

— Коли ми прийшли сюди, — відповів Раґнар, — дехто з нортумбрійців не захотів битися з нами і втік до Мерсії. В Мерсії та Східній Англії сталося так само, і багато людей потікало до Вессексу. Але коли ми зайдемо у Вессекс, їм вже не буде куди тікати, вони ніде не будуть у безпеці, а отже — муситимуть битися, всі. У Вессексі ми заженемо ворога в глухий кут.

— А у глухому куті ворог може бути дуже небезпечний, — додав Равн.

— Розділити їх, — не зважаючи на Равна, задумливо промовив Ґутрум.

— На південному узбережжі розмістимо свій флот, — сказав Раґнар, — на Темсі — армію, а з Брічейноґа, Ґлівісінґа й Ґвента на них навалою підуть брити.

Брічейноґом, Ґлівісінґом і Ґвентом називалися валлійські королівства на західному кордоні Мерсії.

— Ми поведемо три одночасні атаки, — продовжив Раґнар, — Альфреду доведеться відбиватися від усіх, і він точно не впорається.

— Ти також будеш там? — спитав Ґутрум.

— Маєш моє слово.

Відтак розмова перейшла на те, що Ґутрум бачив дорогою до нас. Він належав до тих людей, які завжди бачать тільки найгірше в усьому, проте справи в Англії наганяли на нього справжній розпач. Він скаржився, що в Мерсії негаразди, у Східній Англії неспокій, а тепер ще й поповзли чутки, ніби в Еофервіку король Еґберт підбурює народ до повстання.

— Еґберт? — здивувався Раґнар новині. — Та він і п’яного не підіб’є висцятися!

— Ну, я таке чув, — відповів Ґутрум. — Можливо, це й неправда. Мені розповідав чоловік на ім’я К’яртан.

— Тоді це майже точно брехня.

— Цілковита, — підтвердив Равн.

— Мені він здався добрим чоловіком, — відповів Ґутрум, котрий явно не чув історію про Раґнара і К’яртана. Раґнар йому не розповів та й, скоріш за все, забув їхню розмову, щойно Ґутрум поїхав геть.

А виявилось, що Ґутрум був правий. Еофервіком дійсно ширилася змова, хоч я і сумніваюся, що її ширив Еґберт. Це робив К’яртан. Спершу він пустив чутку, буцім Еґберт таємно готує повстання. Плітка розійшлася, а репутація короля настільки забруднилася, що однієї ночі, боячись за своє життя, Еґберт утік від своїх данських охоронців на південь, прихопивши з собою десяток компаньйонів. Там він знайшов сховок у короля Бурґреда Мерсійського, котрий, попри данську окупацію, мав право утримувати власну варту, чого вистачило для захисту його нових гостей. Новим королем призначили Ріксіґа Дангольмського, котрий колись віддав полонених ченців Раґнару. Він винагородив К’яртана, дарувавши йому право спустошувати будь-які місця, в яких могли ховатися Еґбертові змовники. Ніякого повстання насправді не було, але, вигадавши його, К’яртан винищив кілька останніх монастирів, що лишилися в Нортумбрії, збагатився ще більше і, крім начальника Ріксіґової варти, зробився ще й головним збирачем податків.

Усі ці події пройшли повз нас. Ми тим часом зібрали врожай, провели бенкет, а невдовзі було оголошено, що на Йоль Тира вийде за Анвенда. Раґнар попросив Ельдвульфа викувати своєму новому зятеві меча, такого ж гарного, як Подих Змія. Коваль дав згоду, а ще пообіцяв зробити мені короткого клинка, такого, як Токі радив для бою в стіні щитів; а я викликався допомагати йому в роботі. Ми працювали всю осінь, доки Ельдвульф нарешті виготовив меча для Анвенда і сакса для мене. Кинджал я назвав Осине Жало, за його невелику довжину, і не міг дочекатися, коли нарешті випробую його на ворогові, хоч коваль і назвав це безглуздям:

— Вороги і так рано чи пізно приходять самі. Не треба шукати їх навмисне.

На початку зими я зробив собі перший щит. Вирізав із липи основу, викував умбон із ручкою, пофарбував усе в чорне і зробив залізну накладку на обід. Щит виявився заважкий, проте пізніше я дізнався, як зробити його легшим.

До осені я скрізь ходив із ним, мечем і скасом, звикаючи до ваги і тренуючи випади та блоки. Хоч дещо й побоювався, все мріяв нарешті побувати у стіні щитів, адже не можна зватися воїном, якщо не бував там, а коли не виступав у передньому ряді — ти не справжній воїн. Звісно, то найстрашніше місце на світі, царство смерті, але, як дурень, я прагнув будь-що потрапити туди.

Ми потроху готувалися до війни. Раґнар пообіцяв підтримати Ґутрума, тож нам із Брідою наказали випалювати більше вугілля, Ельдвульф невтомно виковував наконечники для списів та пік, а Сіґрід із головою поринула в підготовку до весілля Тири. На початку зими провели заручини. Анвенд, весь у новій білій одежі, прийшов до нашого дому з шістьома друзями і покірно попросив у Раґнара віддати Тиру йому за дружину. Усі знали, що вона вийде за нього, але так вимагав обряд. Тира сиділа між батьком і матір’ю, Анвенд дав обіцянку любити, цінувати й берегти її, а тоді запропонував за наречену аж двадцять срібняків, що, як на мене, було забагато, але ж означало, що він дійсно кохає Тиру.

— Хай буде десять, — як завжди щедрий, відповів Раґнар. — А на решту справ собі нову шубу.

— Ні, хай лишається двадцять, — наполягла Сіґрід, бо гроші за наречену, хоч і пропонувалися Раґнарові, мали відійти Тирі, щойно вона вийде заміж.

— Тоді хай Тира справить тобі нову шубу, — згодився Раґнар, забрав гроші й міцно обійняв Анвенда.

Влаштували бенкет, і того вечора Раґнар був щасливіший, ніж будь-коли від смерті Роріка. Тира дивилась на танці, подекуди крадькома зиркаючи на Анвенда і шаріючись. Шестеро Анвендових друзів, усі воїни Раґнара, мали повернутися з ним у день весілля і проконтролювати, щоб він забрав її у своє ліжко, і лише потому, як вони повідомлять, що Тира стала справжньою жінкою, буде вважатися, що шлюб укладено.

Проте ця церемонія мусила почекати до Йоля, коли Тиру видадуть заміж, влаштують бенкет, а потому, переживши зиму, ми вирушимо на війну. Інакше кажучи, тоді ми думали, що все буде як раніше.

Однак прялі під деревом життя Іґґдрасілль мали зовсім інші плани.

При вессекському дворі я бачив не одне святкування Різдва. Різдво — це як Йоль, тільки з домішкою релігії. Західні сакси зіпсували свято зимового рівнодення чернечими співами, нудними проповідями і нескінченно довгими церемоніями. Йоль повинен бути святом, втіхою — світлою плямою тепла посеред холодної зими. Тоді треба їсти, бо далі землю скує крига і харчів буде обмаль. Треба веселитися, пити, гуляти, щоби, прокинувшись на ранок, ти не знав, чи буде тобі так весело ще колись. Та західні сакси передали це чудове свято попам, а ті зробили його не веселішим за похорон. Я так і не збагнув, навіщо пускати релігію в святкування сонцестояння. Авжеж, під час Йолю дани також шанували своїх богів і приносили їм жертви, але вони вірили, що Одін, Тор та інші боги з Асґарду так само бенкетують із ними і не бажають псувати людям свято тут, у Мідґарді. Мені це здається справедливим. Та невдовзі я довідався, що християни страшенно підозріливі до веселощів, котрих під час Йолю, на їхню думку, геть забагато. Дехто з вессексців знав, як святкувати його, та й я не оминав нагоди гульнути, однак щойно десь поблизу з’являвся Альфред, змушений був постувати, молитись і каятися всі дванадцять днів Різдва.

Тут слід зазначити, що святкування того Йолю, коли видавали заміж Тиру, було найкращим на пам’яті всіх наших данів. До нього готувалися дуже ретельно. Залишили більше живої худоби, ніж зазвичай, а забили її аж перед самим святкуванням, щоб не доводилось солити м’ясо. Викопали величезні ями для смаження свинини й телятини на здоровенних сітках, які викував Ельдвульф. Він хоч і бурчав, нібито виготовлення куховарського приладдя відволікає його від справжньої роботи, та в душі неабияк тішився, бо й сам очікував нагоди як слід поласувати свіжиною. Окрім свинини та яловичини, в нас були оселедці, сьомга, баранина, щуки, свіжий хліб, сир, ель, медовуха і, найкраще з усього, — кров’янка з овечих кишок, начинених кров’ю, потрухами, вівсом, хріном, часником і ялівцем. Ці ковбаси, хрусткі ззовні й соковиті всередині, я страшенно полюбляв, люблю й досі. Пригадую, як Альфред бридливо дивився на мене, коли я їв таку ковбасу й по бороді мені текли її криваві соки. Та що тут казати, коли сам він у цей час жував варений порей?

Запланували ігри й забави. Озеро посеред долини замерзло, і я з захватом спостерігав за данами, що поприв’язували до черевиків кістки і ковзали по кризі. Розвага закінчилась, коли один з молодиків провалився і потонув, проте Раґнар запевнив, що до кінця Йоля озеро знову замерзне, тож я твердо поклав собі опанувати мистецтво ковзання по кризі. Ми з Брідою досі випалювали вугілля для Ельдвульфа, котрий вирішив викувати Раґнару меча — найкращого з усіх, що він колись робив, тож нашим завданням було випалити два вози дрів на найкраще вугілля.

Ми планували впоратися до передодня святкувань, однак купа виявилася значно більшою, ніж будь-коли, тому до того часу не встигла як слід вистигнути. Якщо розвалити купу раніше, ніж годиться, вогонь, що горить усередині, розгориться до небаченої сили і спопелить усе вугілля. Законопативши кожнісіньку шпарину, ми вирішили, що розвалимо купу вранці на Йоль, до початку забав. Більшість Раґнарових людей із родинами ту ніч провели у нього вдома, позаймавши всі вільні місця у хаті, аби на ранок бути готовими до перших святкувань, перед самим весіллям. Ми ж із Брідою ночували в лісі, біля кострища, боячись, щоб якийсь звір часом не розрив дерен, яким воно було вкрите, і не зруйнував нашу роботу. Я мав з собою свого меча і сакса, без яких нікуди не ходив, а з Брідою був Нігтгенґа, без якого нікуди не ходила вона. Ми спали, закутавшись у шуби, бо надворі стояли морози. Коли купа горить, можна лягти на неї зверху, на дерен, і зігрітися, втім, тієї ночі вогонь майже згас, тому нам би це не допомогло.

— Якщо лежати тихо-тихо, — промовила Бріда у темряві, — можна почути духів.

Я спробував, але заснув. Прокинувся перед світанком і побачив, що Бріда також спить. Обережно, щоб не розбудити її, сів, зазирнув у темряву й прислухався, сподіваючись почути скедуґенґана. Вночі у Мідґард спускаються гобліни, ельфи, духи і привиди, що бродять поміж дерев. Вартуючи біля вогнища, ми з Брідою завжди лишали їм гостинці, аби вони нас не чіпали. Тож, прокинувшись, я прислухався і почув потріскування колод у купі, шерхіт сухого листя й тихенький подув вітру.

А тоді до мене донеслись голоси.

Я розбудив Бріду, і ми обоє принишкли. Нігтґенґа загарчав, але Бріда цитьнула на нього.

У темряві були люди, і вони прямували до нашої купи. Ми кинулися під дерева. Рухалися беззвучно, як тіні, пес поводився тихо, як наказала господиня. Ми вибрались на пагорок, бо голоси долинали знизу. Причаївшись у тіні, почули, як люди бродили навколо кострища. Затріщала деревина, і ми побачили вогонь. Шукали наглядачів за вогнищем. Не знайшовши нас, вони рушили в долину, а ми прокралися за ними.

Край неба на сході посірів, почав займатися. Дув легенький вітерець, розгойдуючи скуті інеєм сухі листочки.

— Треба попередити Раґнара, — прошепотів я.

— Не можна, — відповіла Бріда і виявилась правою.

Серед дерев ховалася сила-силенна людей. Вони відрізали нас від дому, та й були ми занадто далеко, щоб гукнути і сповістити Раґнара про небезпеку. Ми спробували обійти чужинців схилом і вийти біля кузні, де спав Ельдвульф, та не встигли здолати і половину шляху, як навколо запалали пожежі.

Той ранок навіки закарбувався в моїх спогадах, випалений вогнем, який охопив наш дім. Нам не лишалось нічого, крім як дивитися. К’яртан і Свен привели в нашу долину сотню чоловік і підпалили стріху Раґнарового будинку. Я бачив, як зрадники стояли з запаленими смолоскипами перед дверима. Надвір вибігали люди, яких тут же прохромлювали списами і стрілами, так що перед порогом збиралася все більша купа тіл. Розгораючись дедалі яскравіше, вогонь розрісся до сліпучої пожежі, що затьмарила собою сірий світанок. З будівлі доносилися крики людей і Тварин. Котрісь із чоловіків вибігали надвір зі зброєю, але їх миттю вбивали вояки, що оточили дім: по кілька стояло біля дверей і кожного вікна, вбиваючи всіх, хто з’являвся звідти. Щоправда, декого щадили. Молодших жінок виштовхували до своїх, Тиру віддали Свену, котрий вдарив її по голові й змусив сидіти біля своїх ніг, поки сам убивав її рідних.

Смертей Равна, Раґнара і Сіґрід я не бачив, але впевнений, що вони також загинули. Гадаю, згоріли живцем у будинку, коли з ревом провалився дах, сиплючи навкруги іскрами й коптячи димом. Дізнавшись про смерть Ельдвульфа, я заридав. Мені захотілося дістати меча і кинутись на нападників, але Бріда стримала мене і сказала, що К’яртан зі Свеном будуть обшукувати навколишні ліси у пошуках вцілілих, тому нам слід повернутись на гору. Сіра смужка ранкового неба поширшала, а сонце зникло за хмарами, коли ми нарешті дістались вершини і сховалися межи велетенських каменів.

Дим із Раґнарового дому валував цілісінький день, всю ніч понад вершечками дерев жевріла заграва попелища, і навіть на другий ранок із долини, де ми колись були щасливі, до нас долинав запах горілого. Ми підібралися ближче, зголоднілі. К’яртан зі своїми людьми обшукував згарище.

Вони вигрібали шматки обгорілого металу: розплавлену кольчугу, кавалки розтопленого срібла. Забрали все, що було цінного чи придатного до вжитку. Часом на їхніх лицях читалося розчарування, мовби вони сподівалися знайти щось більше. Та навіть так їм перепало чимало добра. Навантаженим доверху возом вони вивезли Ельдвульфові інструменти і ковадло. Тирі накинули на шию мотузку і посадили на коня, якого повів одноокий Свен. К’яртан помочився на згарище, регочучи з жарту котрогось зі своїх вояків. Розійшлись усі до полудня.

Мені було шістнадцять, і я перестав бути дитиною.

Раґнар, мій повелитель, котрий став мені новим батьком, загинув.

Серед попелища лежали мерці, однак сказати, хто з них хто, було неможливо — не вдавалося навіть відрізнити чоловіків від жінок, бо вогонь висушив усі тіла й дорослі стали схожі на дітей, а діти — на немовлят. Тих, хто лежав надворі, ще можна було якось упізнати, і серед них я знайшов Ельдвульфа і Анвенда. Обидва були роздягнені догола. Спробував знайти Раґнара, але не зміг. Задумався, чому він не вибіг з будинку з мечем у руках і не дав відсіч ворогу, та потім збагнув: він усвідомлював, що смерть неминуча, й не хотів давати нападникам задоволення бачити свою загибель.

В одному з погребів, який К’яртанові люди пропустили, ми знайшли їжу. Щоб дістатись до неї, довелося розгребти гаряче вугілля. Хліб, сир і м’ясо були брудні й смердючі від кіптяви, та ми їх однаково поїли, мовчки. Надвечір до будинку обачно підійшли англійські селяни — подивитися, що сталося. Мене побоювались, бо мали за дана, тому, щойно я наблизився, попадали навколішки. Їм пощастило врятуватися, бо К’яртан наказав вирізати в Сюннінґтвейті всіх нортумбрійців, навіть немовлят, адже звинуватив у підпалі саме англійців. Хоч усі спершу й розуміли, що це справа його рук, та події в Сюннінґтвейті сплутали всі карти, і з часом люди почали думати, буцім на Раґнара напали англійці, а К’яртан їм помстився. Втім, ці люди, що прийшли, якимось чином уникнули розправи.

— Прийдіть завтра зранку і поховайте загиблих, — наказав їм я.

— Так, пане.

— Я вас винагороджу, — пообіцяв я, думаючи, що для цього доведеться пожертвувати одним зі своїх цінних браслетів.

— Так, пане, — повторив один з них.

Я попросив розповісти, чи знають вони, чому це сталося. Вони занервували, та один чоловік зрештою сказав, що чув, ніби ярл Раґнар планував повстання проти Ріксіґа. Про це йому розповів один англієць, що служив К’яртану, поки шукав у їхніх коморах ель. Він же й наказав їм ховатися, сказавши, що К’яртан планує вбити всіх мешканців у долині.

— Ти знаєш, хто я?

— Ви владар Утред, пане.

— Нікому не кажи, що я живий.

У відповідь чолов’яга мовчки глипнув на мене. Я вирішив, що К’яртан вважає, ніби серед цих обгорілих тіл є й моє. І хоч йому до мене було байдуже, та Свену — аж ніяк, і я не хотів, щоб той почав мене розшукувати.

— Повертайтеся зранку, — продовжив я. — За це отримаєте срібло.

Кровна помста є у всіх — навіть у вессексців, хай би скільки вони не бундючились своєю набожністю. Той, хто посягне на життя когось із мого роду, мусить отримати мою відплату, і так триватиме з покоління у покоління або ж доки не загине один з родів. К’яртан сам накликав на себе кару. І хоч я ще не знав як, де і коли, але твердо порішив помститися йому за Раґнара. Тієї ночі я дав обітницю.

У ту-таки ніч я зробився багатієм. Дочекавшись, поки селяни підуть, Бріда відвела мене до згарища Ельдвульфової кузні й показала обгорілий в’язовий пень, на якому стояло ковадло.

— Треба його відсунути, — сказала вона мені.

Щоб зрушити той важезний пень знадобилася сила нас обох. Під ним не виявилось нічого, крім голої землі, та Бріда наказала копати. Не маючи інших інструментів, я зробив це своїм клинком. Вигрібши землі на долоню, натикнувся на метал. Це було золото, чисте золото — монети і просто шматки. Монети були незвичні, вкриті письменами, яких я зроду не бачив — не данськими рунами, не англійськими літерами, а якимись чудернацькими значками, котрими, як я довідався пізніше, користуються люди, що живуть далеко звідсіля, у пустелі, і поклоняються богу на ім’я Аллах. Гадаю, той Аллах є покровителем вогню,, адже в нашій, англійській, мові слово «ал» означає «вогонь». Богів безліч, але той народ, що шанує Аллаха, знається на золоті. Того вечора ми викопали сорок вісім монет і стільки ж шматків золота. Бріда розповіла, що бачила, як Раґнар і Ельдвульф закопують скарб. Там було золото, срібні монети і чотири шматки гагату. Безсумнівно, саме цей сховок і шукав К’яртан, бо ж знав, що Раґнар — багач. Однак Раґнар добре сховав свої коштовності. Всі мають сховок на чорний день. За життя я закопав безліч скарбів — а де сховав один, узагалі забув. Може, за багато років комусь поталанить відшукати його. Раґнарів скарб призначався його старшому синові, проте той — дивно було усвідомлювати, що він уже не Раґнар Молодший, а просто Раґнар — був у далекій Ірландії, до того ж я сумнівався, що він досі живий: К’яртан точно відправив своїх, щоб убити і його. Та все ж, живий чи ні, він був не тут, тому ми забрали скарб собі.

— Що тепер робити? — спиталася Бріда, коли ми повернулись до лісу.

Я вже знав, що робити, та й завжди знав. Поки Раґнар жив, любив мене і називав сином, я був даном. Проте він загинув, а інших друзів серед данів я не мав. Щоправда, і з англійцями я не знався, окрім хіба що Бріди та Беокки, котрий попри все ставився до мене прихильно. Та мій народ — англійський, це я збагнув під час битви при Аскському пагорбі, де вперше побачив перемогу англійців над данами і відчув гордість. Доля невблаганна, і в ту мить прялі визначили мою долю. Настав час відповісти на її поклик.

— Рушимо на південь, — сказав я.

— В монастир? — спитала Бріда, подумавши про дурнуватий план Ельсвіти щодо неї.

— Ні. — Жодного бажання приєднатися до Альфреда, учитися грамоті й збивати коліна в молитвах я не мав. — У мене є рідня в Мерсії.

Щоправда, тієї рідні я ніколи не бачив і нічого про неї не знав. Та все ж це була моя родина, а родичі мають одне перед одним зобов’язання. Тим паче в Мерсії дани закріпилися слабше, ніж деінде. Там я зможу знайти собі оселю й не буду нікому тягарем, бо в мене є золото.

Хоч я запевнив Бріду, ніби знаю що робити, та це була не зовсім правда. Я був убитий горем, перебував у такому глибокому розпачі, що мало не ридав. Мені хотілося, щоб усе було як раніше: щоб Раґнар був моїм батьком і ми могли сміятися й бенкетувати. Та від долі не втечеш, і вже наступного ранку, під дрібною зимовою мрякою, ми поховали загиблих, заплатили селянам і подались на південь. Хлопець на порозі дорослості, дівчина і пес рушили в нікуди.

ЧАСТИНА ДРУГА

Останнє королівство

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Я оселився на півдні Мерсії. Там знайшов свого дядька — олдермена Етельреда, сина Етельреда, брата Етельвольда, батька Етельреда і брата іншого Етельреда — того, що був батьком Альфредової дружини Етельсвіти, одлердемена Етельреда. Він не дуже охоче прийняв мене, хоч і пом’якшився, коли я дав йому дві золоті монети і присягнувся на розп’ятті, що більше грошей не маю. Бріду він сприйняв за мою коханку, що було правдою, і невдовзі перестав звертати на неї увагу.

Дорога на південь виявилась важкою — як і будь-яка зимова подорож. Якийсь час ми провели на фермі у горах біля Меслаха, де нас сприйняли за втікачів від закону. Напівзамерзлі, ми прибилися туди одного холодного вечора, коли сипав мокрий сніг і дув лютий вітрюган. За пристанище й харчі заплатили кількома ланками із срібного розп’яття, яке мені дала Ельсвіта, а вночі двоє старших синів прийшли забрати в нас решту срібла. Щоправда, очікуючи чогось подібного, ми з Брідою не спали. В мене був мій Подих Змія, у Бріди — Осине Жало, і ми пригрозили хлопцям, що каструємо їх на місці. Після того вся родина почала ставитись до нас прихильніше — або ж принаймні ми достатньо їх залякали, коли я сказав їм, що Бріда чарівниця. Вони мені повірили, бо були поганами, які й досі населяли англійські високогір’я і навіть не здогадувались, що на їхні землі прийшли дани. Мешкали вони вдалині від сіл, молилися Тору й Одіну і хистили нас у себе шість тижнів. Ми ж допомагали їм з роботою по господарству: рубали дрова, приймали пологи в овець і стерегли отару від вовків.

Напровесні ми висунулись далі. Тримались віддалік від Греландуна, бо там стояв палац Бурґреда, де знайшов притулок сердешний Еґбер Нортумбрійський, та й в самому місті мешкало чимало данів. Їх я не боявся, бо розмовляв їхньою мовою, знав їхні звичаї і навіть був до них прихильний, однак якби до Еофервіка дійшла звістка, що Утред Беббанбурзький живий, виникла б загроза, що К’яртан оголосить винагороду за мою голову. У кожному поселенні я розпитував про олдермена Етельреда, котрий поліг в бою з данами при Редінґумі, й дізнався, що той колись жив у Деорабі, але дани відібрали в нього землі, а його молодший брат втік у Сірренсістр, що на півдні Мерсії, біля кордону із Вессексом. Це були добрі новини, бо дани оселилися переважно на півночі Мерсії. Прийшовши у Сірренсістр, ми побачили, що це римське місто, з міцними мурами з каменю і дерева. Олдермен Етельред, брат Етельвольда, був на тих землях лордом.

Коли ми прибули, він якраз засідав у суді, тож нам довелося чекати з іншими прохачами. На наших очах двох чоловіків відшмагали, а ще одному таврували обличчя і прогнали з Мерсії за крадіжку худоби. Затим настала наша черга. Гадаючи, що ми прийшли шукати справедливості, служник привів нас до короля і наказав уклонитися. Почувши мою відмову, спробував силоміць схилити мене, за що отримав у пику. Це привернуло Етельредову увагу. Це був високий чоловік, добряче за сорок, майже повністю лисий, бородатий і понурий, як той Ґутрум. Коли я стусонув служника, він покликав варту, що стояла під стінами.

— Хто ти? — гаркнув він до мене.

— Я олдермен Утред, — відповів я, і, почувши мій титул. сторожові заклякли, а служник похапцем забрався геть. — син Утреда Беббанбурзького та Етельфіги, його дружини. Ваш небіж.

Він глянув на мене з недовірою, бо з дороги вигляд я мав потріпаний: зарослий, у дранті. Та зі мною були два моїх мечі й незмірна гордість.

— То ти синок Етельфіги? — спитав лорд.

— Син вашої сестри.

Я був не до кінця певен, чи він дійсно мій родич, але виявилось, що так. Перехрестившись при згадці імені своєї молодшої сестри, яку заледве пам’ятав, олдермен Етельред махнув вартовим повертатись на свої місця і спитав, чого мені треба.

— Прихисток, — відповів я, на що він тільки кивнув невдоволено.

Я розповів йому, що від самої батькової смерті був данським бранцем, і він мені повірив. Щоправда, наш приїзд був йому зовсім недоречний, адже це означало, що у нього з’явились два зайві роти. Однак родина означає зобов’язання, й олдермен Етельред свої виконав. А ще — спробував убити мене.

На його землі, що простягалися на захід, до річки Сеферн, постійно набігали брити з Вельсу. Валлійці були старими ворогами, що колись намагалися не дати нашим пращурам забрати Англію, яку вони самі називали Лльоеґір, що означає «Втрачені Землі». Вони то нападали на нас, то планували напади, описували ті набіги у піснях і мали власного героя на ім’я Артур, котрий спав у могилі й мав одного дня повстати, щоб повести валлійців на герць супроти англійців і повернути Втрачені Землі. Однак того не сталося й досі.

Приблизно за місяць після мого приїзду Етельреду повідомили про те, що загін валлійців перетнув Сеферн і краде худобу поблизу Фромтуна. Він висунувся дати їм відсіч. З собою взяв п’ятдесят воїнів, наказавши ватажку своєї варти, чоловіку на ім’я Татвін, відрізати ворогу шлях до відступу біля давнього римського міста Ґловесестер. Для цього виділив полководцю двадцять чоловік, включно зі мною.

— Ти вже великий, — сказав мені Етельред перед від’їздом. — Був колись у стіні щитів?

На мить я завагався, бо мені закортіло збрехати, а тоді вирішив, що штрикати ворогів по ногах під Редінґумом — все ж не те.

— Ні, — відповів я.

— Час навчитися. У тебе гарний меч. Звідки він у тебе?

— Колись він належав батьку, пане, — збрехав я, бо мені не хотілося пояснювати йому, що ніяким данським бранцем я не був і що цей меч мені подарували, бо в такому разі Етельред захоче забрати його. — Це все, що залишилось мені від нього.

Етельред усміхнувся, махнув мені йти геть і наказав Татвіну поставити мене у стіну, якщо справа дійде до бою.

Це я знаю, бо Татвін сам розповів мені. Він був кремезний, майже мого зросту, з широкими, як ковадло, грудьми і грубими руками, на яких голкою й чорнилом були мальовані крапки. Він казав, що кожна з них означає по одному вбитому ним у битвах. Якось я спробував порахувати їх, але зупинився на тридцяти восьми — решту вкривали рукава. Він не дуже зрадів, що я піду з його загоном, і ще менше йому сподобалось, коли Бріда заявила, що супроводжуватиме мене. Довелося збрехати йому, що вона присягнула моєму батьку завжди бути зі мною і що вона — чарівниця і знає заклинання, котрі допоможуть здолати ворогів. Татвін повірив. Либонь, сподівався, що, коли я загину, його вояки зможуть забрати собі Бріду, а він — принести Етельреду мій клинок.

Валлійці перейшли Сеферн вище за течією, а тоді звернули на південь, до буйних заплав, де паслася вгодована худоба. Вони планували прийти і піти швидко, до того як мерсійці встигнуть стягнути сили, але Етельреда повідомили про їхній прихід завчасно, і він рушив на захід. Тим часом Татвін повів нас на північ, до мосту, через який пролягав найкоротший шлях до Вельсу.

Нападники швидко потрапили в пастку. Ми приїхали до мосту надвечір, переночували в полі, встали удосвіта і з першими променями сонця побачили валлійців, що з краденою худобою прямували до нас. Вони спробували обігнути наш заслін північніше, та їхні коні були потомлені, а наші — свіжі. Розуміючи, що тікати нема куди, неприятель повернувся до мосту. Зробивши те саме, ми спішились і утворили стіну щитів. Валлійці склали свою. Їх було двадцять вісім патлатих, бородатих дикунів у подертій одежі, та їхня зброя мала добрий вигляд, а щити були міцні.

Трохи знаючи їхню мову, Татвін сказав їм, що, коли вони здадуться, його пан їх пощадить. У відповідь вони тільки закричали, а один взагалі розвернувся, спустив штани і показав нам брудну дупу, що у валлійців вважається за страшну образу.

Проте далі нічого не ставалося. Їхня стіна стояла на дорозі, ми перекривали міст своєю, вони вигукували образи, але Татвін заборонив нам озиватися. Кілька разів здавалося, валлійці от-от кинуться до своїх коней і спробують дременути на північ, але щоразу, як вони давали бодай натяк на це, Татвін наказував слугам привести наших коней, аби ворог зрозумів, що ми наздоженемо їх, тож вони просто поверталися в свою стіну й продовжували кепкувати з нашої нерішучості. Однак Татвін був не дурень. Валлійці переважали нас чисельно і могли обійти, але, стоячи на мосту, наш загін мав захист його римських парапетів, тож ватажок хотів, щоб неприятель напав першим. Він поставив мене посеред ряду, а сам став за мною. Пізніше я зрозумів, що так він планував зайняти моє місце, коли я впаду. В руках я тримав старий щит із розхлябаною ручкою, який дав мені дядько.

Татвін знову спробував переконати ворогів здатися, обіцяючи вбити лише половину, а іншій відрубати тільки по руці й виколоти по оку. Обіцянка виявилась не вельми заманлива, і валлійці продовжували стояти — і стояли б до смерку, якби на дорогу не вийшли місцеві селяни. Один із них приніс із собою лука і почав стріляти по валлійцях, котрі від ранку встигли вже добряче накваситись. Татвін також давав нам ель, але небагато.

Я переживав, ба навіть боявся. Лат я не мав, на відміну від Татвінових людей, котрі всі були вдягнені у шкіряний обладунок. На голові ватажок носив шолом, я ж стояв простоволосий. Я мав загинути, але, пригадавши, чого мене вчили, перевісив Подих Змія з пояса на спину: діставати меча з-за спини значно швидше. Бій я планував почати Осиним Жалом. У горлі пересохло, праву ногу судомило, а у шлунку крутило, та, окрім страху, я відчував ще й захват. На мене чекало життєве випробування стіною щитів, і якщо я виживу, стану справжнім воїном.

Стріли летіли одна за одною, влучаючи переважно у щити. Та одній все ж пощастило проминути перепону, влучити одному з валлійців у груди і вбити його. Потому їхній ватажок втратив терпіння і голосно закричав. Вони пішли у наступ.

Це була зовсім невеличка стіна, не така, як на війні. Та й бій нагадував скоріше велику бійку, а не герць двох армій. Однак я вперше бився у стіні й інстинктивно загрюкав своїм щитом по сусідніх, аби переконатися, що вони міцно прилягають один до одного, опустив сакса, аби було зручніше бити но ногах, і злегка присів, щоб стримувати ворожі удари. Валлійці горланили як дурні, намагаючись залякати нас, та я був занадто поглинутий повторенням всього, чого мене вчили, щоб звертати увагу на їхні верески.

— Вперед! — скомандував Татвін, і ми кинулись на ворога.

Я відчув удар по своєму щиту, ніби Ельдвульф торохнув молотом по ковадлу. Уздрівши сокиру, що цілилась мені в голову, присів, закрився і, як навчав мене Токі, засадив Осине Жало ворогові в промежину. Легко й глибоко врізалося лезо. Удар у пах — смертельний. Чоловік дико заверещав, як кричить жінка або дитина, руків’я мого сакса залила його кров. Сокира впала позаду мене. Я витягнув меча з-за спини і махнув на чоловіка, що нападав на мого сусіда праворуч. Удар вийшов добрий, прямісінько в голову. Я розкроїв йому череп, давши Ельдвульфовій сталі зробити свою роботу. Чоловік, якого я поранив у пах, впав мені під ноги, і я роздушив його голову ногою. Я почав кричати, сиплючи на них прокльони данською. Зненацька стало легко. Я переступив через свою першу жертву й перейшов до іншої. Це означало, що я розірвав ряд, проте це було неважливо, бо моє місце зайняв Татвін. Сам я опинився серед валлійців, біля мене лежало двоє їхніх загиблих. Змахнувши мечем, на мене Кинувся третій. Я відбив його удар умбоном і, зробивши такий замах, ніби вдарю лезом у щит, рубонув Подихом Змія по шиї. Розбурханий, лютий, я перейшов до наступного, збив його з ніг, і він одразу заблагав про пощаду, якої не отримав.

Радість битви. Радість володіння мечем. Я танцював від радощів, що переповнювали мене. Це була та сама радість бою, про яку мені стільки розповідав Раґнар, — радість воїна. Не спізнавши її, не маєш права називатись чоловіком. Хоч це й була не справжня битва, а дрібна сутичка, я бився вперше. Боги заговорили зі мною, вони направляли мене і надавали сили та вправності моїм рукам. Коли все закінчилось і я станцював на крові загиблих, то знав, що відтепер я вправний воїн — більше ніж просто вправний: у той час я був ладен завоювати хоч увесь світ. Гризло мене лиш те. що Раґнар не бачить цього, але, згадавши, що він стежить за мною з Вальгалли, я підняв Подих Змія до небес і прокричав його ім’я. Я не раз бачив, як інші юнаки поверталися з першого бою з таким же захватом, а вже після наступного їх ховали. Молодь дурна, і хоч я також був молодий, зате вправний воїн.

Ми розбили загарбників. Дванадцятеро з них загинули або ж були настільки скалічені, що жити їм лишалось недовго. Решта потікали, але ми хутко наздогнали їх і перебили по одному. Відтак я підійшов до вояка, чий щит вдарився об мій на початку бою, і, ставши ногою на його промежину, висмикнув Осине Жало з його плоті. Тієї миті все, чого мені хотілося, — це вбивати ще ворогів.

— Хлопче, де ти навчився так битися? — спитав у мене Татвін.

Я рвучко розвернувся до нього, як до ворога. В мені клекотіла гордість, Осине Жало трусилося в руці, прагнучи більше крові.

— Я — нортумбрійський олдермен.

Він затнувся в нерішучості, тоді кивнув.

— Так, пане, — відповів він, простягнув руку й помацав мої м’язи. — То де ви навчилися битися? — перепитав, цього разу уникаючи того принизливого «хлопче».

— Дивився, як б’ються дани.

— Дивився, — невиразно відказав він, зазирнув мені у вічі й посміхнувся. — Боже милостивий, та ви справжній звір. Це ваша перша стіна щитів?

— Так, — визнав я.

— Але не остання. Запевняю вас, далеко не остання. Як виявилось, він казав правду.

Я повівся нескромно, зате сказав правду. Нині я плачу поетам, щоб складали мені похвали, — але лише тому, що так належить вельможі. Нерідко я замислююсь: нащо платити комусь за слова? Словоблуди нічого не виробляють, не вирощують, не вбивають ворогів, не ловлять риби і не розводять худоби — знай лиш беруть срібло в обмін за слова, які й так безкоштовні. Хоч це, безперечно, вельми кмітливо, користі від них не більш як від попів.

Без перебільшень, у той день бився я дійсно добре, хоч усе дитинство мріяв про дещо більше. А ще я був молодий, а молодь у бою безрозсудна. До всього я був сильний і спритний, а ворог — зморений. Залишивши відрубані голови неприятелів на парапетах мосту як привітання іншим бритам, що прийдуть по свої Втрачені Землі, ми рушили на південь — назустріч Етельреду. Той неабияк розчарувався, побачивши, що я живий, зате прийняв Татвінів висновок про те, що з мене буде добрий воїн.

Щоправда, якихось особливих битв там більше не було — хіба доводилось інколи відбиватись від злочинців і викрадачів худоби. Етельреду хотілося б дати відсіч данам, адже вони панували й над ним, та, боячись їхньої помсти, він намагався не чіпати їх. Робити це було досить легко, бо влада данів у Мерсії була не надто міцна, та навіть попри те кожні кілька тижнів вони з’являлися у Сірренсістрі, вимагаючи худоби, провізії або срібла, і ми не мали вибору, крім як платити. На північ із її безсилим королем Едмундом, хоч той і був його володарем, Етельред навіть не заглядався, натомість дедалі більше звертав свій погляд на південь — у бік Вессексу. Мав би я в ті часи хоч якусь клепку в голові, одразу збагнув би, як Альфред поширює свій вплив на півдні Мерсії — хоч і неочевидно. Його вояки не патрулювали кордонів королівства, однак усією округою їздили його гінці, підбурюючи ватажків відправити своїх воїнів на південь у разі нападу данів.

Мені слід було би пильнувати тих вессекських посланців, однак мою увагу настільки поглинули інтриги в Етельредовому домі, що я не мав до них ніякого діла. Коли олдермен мене просто недолюблював, його старший син, також Етельред, відверто зневажав. Він був усього на рік молодший від мене, але страшенно свідомий власної честі й сповнений ненависті до данів. А ще не терпів Бріду — здебільшого через те, що якось був спробував чіплятися до неї, та у відповідь отримав коліном межи ноги. Відтоді її відправили працювати на кухні, і в перший же день вона застерегла мене не їсти кашу. Я каші не торкнувся, а решта з тих, хто був за столом, ще кілька днів мучилися проносом, бо вона підмішала в казан бузини і кореня ірису. Ми з молодшим Етельредом повсякчас сварилися, хоч він і став поводитись дещо обачніше після того, як я його від-гамселив, побачивши, як він б’є Брідиного пса.

Дядьку я був як більмо на оці: занадто молодий, занадто здоровий, гучний, пихатий і недисциплінований. Та я був його ріднею, і в мені текла благородна кров, тож олдермен Етельред терпів мене і радо відправляв із Татвіном ловити віроломних валлійців. Майже завжди ми успішно справлялися з його завданнями.

Повернувшись з однієї з таких вилазок, я віддав коня слузі, щоб той його помив, а сам рушив пошукати чогось попоїсти, однак замість звичних мені людей у палаці побачив отця Віллібальда. Він сидів біля вогнища і не впізнав мене, коли я увійшов весь упрілий, у шкіряній куртці, високих чоботах, зі щитом і двома мечами, — як і я його спершу. Побачивши фігуру біля вогню, я, радіючи, що не доведеться запалювати свічку й крастися на кухню, поміж поснулих слуг, спитав:

— Тут є щось поїсти?

— Утреде, — відповів він, розвернувшись і вглядаючись у темряву.

Відтак присвиснув по-шпачиному, і я тут же його впізнав.

— А то з вами Бріда? — спитав молодий священник.

Вона також була вся в шкірі, з валлійським мечем на поясі. Нігтґенґа підбіг до Віллібальла і, хоч ніколи доти його не бачив, почав лащитись. До зали зайшов Татвін зі своїми воїнами, та священник не звернув на них уваги.

— Утреде, сподіваюсь, у вас усе добре?

— Усе гаразд, отче, — відповів я. — А у вас?

— У мене все чудово.

Він усміхнувся, очікуючи, що я спитаю, для чого він прийшов до Етельредового замку, та я вдав байдужість.

— У вас не було неприємностей через те, що ви нас не догледіли? — спитав я натомість.

— Міледі Ельсвіта страшенно розсердилась, — зізнався він, — а от Альфреду, здається, було байдуже. Проте отцю Беоцці таки перепало.

— Беоцці? За що?

— Бо він сказав йому, що ви хочете втекти від данів, хоч це й була неправда. Але з ним усе добре. — Знову всміхнувся. — А тепер Альфред прислав мене знайти вас.

Я присів біля нього. Був кінець літа, Проте вечір видався напрочуд холодним, тож я підкинув у багаття колоду, і, затанцювавши над вогнем, під високу стелю понеслися іскри з димом.

— Альфред прислав вас, — мовив я спокійно, — бо досі хоче, аби я навчився грамоти?

— Він хоче бачити вас, мілорде.

Я недовірливо глянув на нього.

Хоч я й сам кликав себе мілордом і був ним з народження, та в мені глибоко вкорінилося данське поняття того, що шляхетність є рисою набутою, а не вродженою, і вважав, що досі не здобув її. Та попри все Віллібальд виявляв до мене повагу.

— Чому він хоче бачити мене? — спитав я.

— Бо йому треба поговорити з вами, — відказав Віллібальд. — Опісля тієї розмови ви будете вільні повернутися сюди або ж іти куди вам заманеться.

Бріда принесла сухарів і сиру. Я почав їсти, міркуючи над його словами.

— Про що він хоче поговорити зі мною? — спитав я врешті. — Про Бога?

Священник зітхнув:

— Утреде, Альфред на престолі вже два роки, і весь цей час на думці в нього тільки дві речі: Бог і дани. Та я думаю, він і сам знає, що з першим ви йому навряд чи зарадите.

Я усміхнувся. Прокинулись Етельредові собаки, бо Татвін зі своїми людьми повсідалися на платформи, на яких мали ночувати. Сподіваючись отримати смаколика, до мене підійшов один із псів, і я погладив його жорстку шерсть, пригадуючи, як Раґнар любив своїх хортів. Тепер він п’є, гуляє, тягає дівок і б’ється у Вальгаллі, і я сподівався, що в норманському раю також є мисливські собаки, кабани розміром з бугая і гострючі списи.

— Та він поставив вам одну умову, — провадив Віллібальд. — Бріда не може піти з вами.

— І чому це Бріді не можна зі мною? — перепитав я.

— На тому наполягла леді Ельсвіта, — відповів священник.

— Невже аж наполягла?

— У тепер у неї є син, — відповів Віллібальд. — Славний хлопчик на ім’я Едвард, бережи його Господь.

— На Альфредовому місці я б дав їй якусь роботу, — сказав я.

Віллібальд усміхнувся:

— То ви прийдете?

Я поклав руку на плече Бріді, котра сиділа біля мене.

— Прийдемо, — мовив я, і священник лише похитав головою на мою впертість, хоч і не став умовляти мене не брати дівчини з собою.

Чому я пішов? Бо мені було нудно. Бо мій двоюрідний брат Етельред не любив мене.

Бо зі слів Віллабальда я зрозумів, що Альфред хоче зробити з мене не грамотія, а звитяжця. Пішов, бо плин нашого життя скеровує доля.

Ми виїхали зранку. Стояв кінець літа, з неба на густе листя дерев моросив м’який дощик. Ми проїхали через Етельредові поля, що буяли житом і ячменем, а над усім стояв гучний стрекіт деркачів, однак вже за кілька миль потрапили на пустирище — прикордонні землі між Мерсією та Вессексом. Колись поля там були родючі, села людні, а на пагорбах паслася сила-силенна овець. Після поразки при Аскському пагорбі дани розорили місцевість, і зараз там майже ніхто не жив. Я знав, що Альфред хотів, аби народ повернувся сюди і продовжив розводити худобу й обробляти землю, та дани пригрозили вбивати кожного, хто займе цю землю, позаяк не гірше за Альфреда розуміли, що нові поселенці стануть західними саксами і шукатимуть захисту у вессексців, а Вессекс, на їхнє переконання, існує лише тому, що вони дозволяють.

Втім, та земля не була зовсім безлюдна. Дехто й досі мешкав у тамтешніх селах, а в лісах кишіло розбійниками. Щоправда, ми не зустріли жодного, і це добре, адже Бріда прихопила собою Раґнарів скарб. Кожну монету загорнула в ганчірку, щоб стара калитка не дзенькала від руху.

Надвечір ми дістались до Вессексу, де перед нами знову розкинулись багаті поля і людні села. Не дивно, що данам так хотілося тієї землі.

Альфред сидів у Вінтанчестері, столиці Вессексу. Це було прегарне місто, оточене багатою долиною. Ясна річ, збудували його римляни. Альфредів палац також був римський, але його батько додав до нього величезну прибудову з різьбленими колонами, а сам новий король почав зводити церкву, ще вищу за замок, із кам’яними стінами, які мережало плетиво соснових риштувань. Біля прибудови до палацу стояв ринок. Пригадую, як дивно було мені серед тамтешнього люду не бачити жодного дана. Хоч вони і виглядали як ми, та коли ринком на півночі Англії проходив дан, народ розступався перед ним, кланяючись, і в повітрі зависало відчуття страху. А тут не спостерігалося нічого подібного. Жінки продовжували спокійно торгуватися за яблука, хліб, сир і рибу, а єдиною мовою, що лунала навкруги, була вессекська говірка.

Нас із Брідою поселили у римській частині палацу. Ніхто не намагався нас розлучити. Нам дали невелику кімнату з вибіленими стінами і солом’яним лежаком, і Віл-лібальд наказав чекати там. Так ми й робили, аж доки не знудилися без діла і рушили оглядати палац, у якому юрмилося повно попів і ченців, що підозріливо косилися на наші браслети з данськими рунами. У ті часи я був ще дурний — такий дурний, що навіть не подумав зняти їх. Авжеж, їх носили й деякі англійці, особливо воїни, тільки не в Альфредовому домі. Там жило чимало воїнів, переважно великих олдерменів, що командували його військами й отримували за це винагороду землями. Однак навіть їх усе одно переважали священники, а носити в палаці зброю дозволялося небагатьом — лише довіреним вартовим. Направду це місце нагадувало радше монастир, аніж королівський двір. В одній кімнаті сиділо з десяток ченців, що переписували книги, діловито шкрябаючи перами по пергаменту. Були там і три каплиці, одна з них — біля чудового саду, сповненого квітів, бджолиного гудіння і п’янких ароматів. Нігтґенґа зупинився посцяти на один із кущів, аж раптом ми почули голос позаду:

— Цей сад збудували римляни.

Озирнувшись, я побачив Альфреда і став на коліно, як і годиться в присутності короля, але він наказав мені піднятися. Він вийшов до нас у вовняних штанях, високих чоботах і простій лляній сорочці, без жодного понту — ні тобі стражників, ані ченців. На правому його рукаві красувалася чорнильна пляма.

— Вітаю, Утреде, — промовив він.

— Дякую, мілорде, — відповів я, гадаючи, куди поділась його свита, бо досі я ще не бачив його без вервечки попів, що бігали скрізь за ним.

— Здрастуй, Брідо, — звернувся він до неї. — Це твій пес?

— Так, — відказала вона виклично.

— Славний собака. Ходімо.

Він провів нас до дверей приміщення, яке, очевидячки, слугувало його особистими покоями. Там стояв стіл для писання з чотирма підсвічниками. Надворі був ясний день, тому свічки загасили. Біля них стояла миска з водою для миття рук, у кутку — ліжко, крите овчиною, стілець, на якому лежало шість книг і зв’язка пергаментів. Збоку містився вівтар із розп’яттям і прикрашена камінням рака. На підвіконні стояли тарілки з залишками їжі. Альфред посунув їх, вклонився перед вівтарем і заходився точити пера для письма.

— Дякую, що прийшов, — сказав він м’яко. — Я хотів побалакати після вечері, але побачив тебе у садку і подумав, що можна зробити це зараз.

Він усміхнувся, і я по-дурному вишкірився у відповідь. Бріда сиділа навпочіпки біля дверей із Нагтґенґою.

— Олдермен Етельред казав, ти добрий воїн, Утреде, — мовив Альфред.

— Мені, просто пощастило, мілорде. Удача.

— Удача — це добре. Так говорять мої вояки. Щоправда, теології удачі я доки не вивів і сумніваюсь, що це мені колись вдасться. Чи є місце удачі, коли на все воля Божа? — Він задивився на мене, міркуючи про таку явну суперечність, а тоді хутко відкинув сумнів, мовляв, буде ще час подумати над цим. — Виходить, я помилявся, коли заохочував тебе стати священником.

— У заохоченні немає нічого поганого, мілорде, — відповів я. — Але бути священником мені не хотілося.

— І тому ти втік від мене?

Думаю, він очікував, що я знічуся і стану уникати відповіді, та я вирішив говорити прямо:

— Я повернувся за своїм мечем.

В ту мить мені страшенно хотілося мати з собою свій клинок, бо без нього я нікуди не ходив, проте воротар наказав залишити всю зброю, навіть ножика, яким я нарізав їжу.

Альфред серйозно кивнув, немов погоджуючись, що це була вагома причина для втечі:

— Цей меч особливий?

— Кращого не знайдеш, мілорде.

На такий мій хлопчачий запал король тільки усміхнувся:

— То ти повернувся до ярла Раґнара?

Я мовчки кивнув.

— Котрий, Утреде, не тримав тебе в полоні, — суворо додав Альфред. — Він завжди ставився до тебе як до власного сина.

— Я любив його, — буркнув я.

Король пильно глянув на мене, аж мені зробилося ніяково від того погляду. В нього були дуже світлі очі, через що складалося враження, ніби він завжди дивиться осудливо.

— Проте ходять чутки, що ти вбив його під Еофервіком, — провадив він м’яко.

Настала моя черга свердлити його поглядом. Мене сповнювали злість, сум’яття і такий подив, аж я навіть не знав, що йому відповісти. Але чому я дивувався? Чого ще міг наговорити К’яртан? Єдине, в чому я був упевнений, — це те, що він вважав мене мертвим, принаймні я сподівався, що він так вважає.

— Це брехня, — спокійно кинула Бріда.

— Та невже? — спитав у мене Альфред, досі м’яко.

— Це все брехня, — сердито буркнув я.

— У цьому я не сумнівався,— відповів він.

Поклавши на стіл пера і ножик, він нахилився до купи цупких сувоїв, що лежала на стосі книжок, і заходився шукати в них те, що було йому потрібно. Знайшовши, на якийсь час заглибився в читання.

— Кжартан — так його звуть?

— К’яртан, — поправив я.

— Отже, ярл К’яртан вважається великим паном. У нього чотири кораблі.

— Усе це записано там? — спитав я.

— Тут записано все, що я знаю про своїх ворогів, — відповів Альфред. — Саме тому ти й тут — щоб розповісти мені більше. Ти знав, що Івар Безкостий загинув?

Моя рука мимохіть потягнулася до молота Тора, якого я носив під курткою.

— Ні. Загинув?

Ця новина мене приголомшила. Я настільки боявся Івара, що думав, він житиме вічно. Але Альфред казав правду: Івар Безкостий був мертвий.

— Його вбили у бою з ірландцями, — сказав Альфред. — Раґнарів син повернувся до Нортумбрії зі своєю дружиною. Як гадаєш, він виступить проти К’яртана?

— Коли дізнається, що той вбив його батька, — відповів я, — він випустить йому кишки.

— А от ярл К’яртан присягається у власній невинності.

— Він брехун.

— Він дан, — зауважив Альфред. — А вони не звикли казати правду.

Він суворо зиркнув на мене, переконаний, що всі ці роки я йому безсовісно брехав.

Відтак підвівся і закрокував кімнатою. За його словами, він викликав мене, щоб я розповів йому про данів, однак насправді говорив тут він. Розповів, що король Бурґред Мерсійський стомився терпіти данське панування і втік до Рима.

— До Рима?

— Я був там двічі, у дитинстві. Запам’ятав його як дуже брудне місто, — промовив він суворо. — Але в ньому почуваєшся ближчим до Бога, там добре молитися. Бурґред слабкий, але зробив що міг для протистояння данам. Тепер, коли його нема, вони заберуть його землі й опиняться на нашому кордоні, у Сірренсістрі. — Глянув на мене. — К’яртан знає, що ти живий.

— Та невже?

— Авжеж. У данів є свої шпигуни, як і в нас.

І я переконався, що Альфред дійсно має розвідників, інакше звідки йому було б відомо аж стільки?

— Чи обходить його те, що ти живий? — продовжив він. — Так, бо ти можеш розказати правду про смерть Раґнара і розкрити його брехню. Коли ж молодший Раґнар дізнається правду, К’яртанове життя опиниться в небезпеці. Отже, він зацікавлений убити тебе. Я кажу тобі все це, лише щоб ти міг подумати, чи варто тобі повертатися тобі до Сірренсістра, де дани мають, — на хвильку спинився, — вплив. У Вессексі ти будеш у безпеці, але наскільки довго він протримається?

Не чекаючи від мене відповіді, він продовжив міркувати вголос, намотуючи кола:

— Убба надіслав у Мерсію своїх людей. Це наштовхує на думку, що незабаром він приїде туди сам. Ти зустрічався з Уббою?

— Багато разів.

— Розкажи мені про нього.

Я розповів усе, що знав про Уббу: що він великий воїн, хоч і дуже забобонний. Це неабияк зацікавило Альфреда, і він попросив розказати йому більше про віщуна Сторрі та його руни. Я сказав, що Убба ніколи не йде у бій заради бою, а лише коли руни передбачають перемогу, але щойно він виходить на поле битви, його неможливо спинити. Записавши все, Альфред спитав, чи знайомий я із Гальфданом, наймолодшим з братів, і я відповів ствердно, додавши, однак, що знаю його поверхово.

— Гальфдан прагне помститися за Івара, — сказав Альфред. — Тож у Вессексі його можна не чекати, принаймні найближчим часом. Та навіть без нього у поган чимале військо.

Він розказав, що очікував нападу данів цьогоріч, але того не сталося через їхню неготовність. Проте довго так не триватиме.

— Вони прийдуть наступного року. Думаю, вестиме їх Убба.

— Або Ґутрум, — сказав я.

— Про нього я також пам’ятаю. Він зараз у Східній Англії.

Король докірливо зиркнув на Бріду, пригадавши її байки про Едмунда. Бріда відповіла байдужим поглядом. Перевівши очі на мене, Альфред спитав:

— Що тобі відомо про Ґутрума?

Я знову розповів, що знав, а він усе записав. Особливо його зацікавила кістка у волоссі. Коли ж я переповів Ґутрумові слова про те, що слід вбивати всіх англійців, Альфред здригнувся.

— Це буде складніше, ніж йому здається, — сухо відказав він.

Поклавши перо, король знову закрокував кімнатою:

— Усі люди різні, й одних слід остерігатися більше за інших. Я боявся Івара Безкостого, бо він був нещадний і ретельно все обмірковував. Убба? Його я не знаю, але припускаю, що він небезпечний. Гальфдан? Хоробрий дурень з пустою головою. Ґутрум? Його треба боятися в останню чергу.

— В останню чергу? — недовірливо перепитав я, адже, хоч Ґутрума і називали Безталанним, він був великим полководцем і мав чимале військо.

— Він покладається на серце, а не на голову, Утреде, — відповів Альфред. — Людське серце можна змінити, а от голову — ніколи.

Пам'ятаю, як я дивився тоді на Альфреда, гадаючи, що він верзе дурниці, та згодом виявилося: він був правий. Чи то майже правий, адже намагався змінити й мене, хоч це йому не вдалося.

Крізь відчинені двері до келії залетіла бджола. Нігтґенґа спробував зловити її, але намарно, й вона полетіла собі геть.

— Ґутрум планує напад? — спитав Альфред.

— Він планує розділити ваше військо. Одна частина його сил рушить морем, інша — суходолом, а з Вельсу прийдуть брити.

Альфред занепокоївся:

— Звідки ти це знаєш?

Я розповів йому про візит Ґутрума до Раґнара і довгу розмову, свідком якої став. Альфред хутко зашурхотів пером, розбризкуючи чорнильні ляпки.

— Схоже, Убба прийде суходолом з Мерсії, а Ґутрум — морем зі Східної Англії, — мовив він, пишучи.

Як виявилось пізніше, він помилявся, та на той час це виглядало найвірогідніше.

— Скільки кораблів може привести Ґутрум?

— Сімдесят-сто? — бовкнув я, хоч і гадки не мав.

— А то й більше, — закінчив Альфред. — А я не можу збудувати і двадцятьох, щоб протистояти їм. Утреде, ти бував у морі?

— Безліч разів.

— З данами? — педантично спитав він.

— Так, з данами.

— Що я хочу, — почав був він, але тут десь у палаці задзвенів дзвін, і король миттю змінив тему. — Час для молитви, — мовив він, склавши перо. — Ти підеш зі мною. — Це було не питання, а наказ.

— Але в мене є справи, — заперечив я і, спам’ятавшись, додав: — Мілорде.

Він здивовано закліпав, адже не звик, щоб його волі перечили, надто коли йшлося про молитву, та я прибрав рішучого вигляду, й він не став наполягати. Долівкою в коридорі загрюкотіли сандалі, й він покинув нас, приєднавшись до монахів, що прямували на службу. Почувши молитовні співи, ми з Брідою пішли з палацу в місто і знайшли таверну, де наливали добрий ель — якого Альфред нам не запропонував. Присутні зиркали на нас із пересторогою: частково через наші браслети з рунами, частково через говірки — мою північну і Брідину східну. Втім, наше срібло однаково прийняли. Та щойно до приміщення ступив отець Беокка і здійняв у привітанні свої заляпані чорнилом руки, навколо запала напруга.

— Я скрізь тебе шукаю, — промовив священник. — Мене послав по тебе Альфред.

— Він хотів, щоб ми пішли з ним на молитву, — відказав я.

— Він хоче з тобою повечеряти.

Відпивши елю, я почав:

— Навіть якщо я доживу до ста років...

— Я молитимусь, щоб ти прожив значно довше, — перебив мене Беокка, — як сам Мафусаїл.

Про кого він казав, я й гадки не мав.

— Навіть якщо я доживу до ста років, — продовжив я, — сподіваюсь, мені більше ніколи не доведеться вечеряти з Альфредом.

Беокка скрушно похитав головою, проте таки погодився приєднатися до нас і навіть узяв собі кухоль елю. Випроставши руку, потягнув за шкіряну шворку, сховану в мене під курткою, і витягнув молот Тора. Це його засмутило.

— Утреде, ти мене обманув, — сумно промовив він. — Коли ти втік від отця Віллібальда, ми довідалися, що ти ніколи не був бранцем! Дани ставились до тебе як до власного сина!

— Так, — погодився я.

— Але чому ти не зостався з нами, а повернувся до данів?

— І чого б я тут навчився? — усміхнувшись, спитав я у відповідь.

Беокка зібрався був відповісти, та я урвав його:

— Отче, ви б зробили з мене мудрагеля, а дани навчили бути воїном. А коли вони повернуться, воїни вам знадобляться.

Беокка, хоч і чудово розумів це, все одно був засмучений. Він перевів погляд на Бріду:

— А ви, панянко, сподіваюсь, мені не збрехали?

— Я кажу тільки правду, отче, — покірно відповіла вона. — Завжди.

— Це добре, — сказав він, повертаючи мій амулет. — Утреде, ти християнин?

— Ви самі мене охрестили, отче, — ухильно відказав я.

— Без віри данів ми не здолаємо, — щиро проказав святий отець, усміхаючись. — Але чи згодний ти сповняти Альфредову волю?

— Я не знаю, яка його воля, бо він побіг збивати коліна в молитвах, не встигнувши закінчити свою оповідь.

— Він хоче, щоб ти служив на одному з кораблів, які він будує, — мовив Беокка.

Я аж роззявив рота.

— Так, Утреде, ми також будуємо кораблі, — додав-він захоплено. — На них битимемося з данами. Однак наші моряки — не воїни, а звичайні рибалки і торговці, а нам потрібні люди, котрі змогли б навчити їх того, що відомо данам. Їхні кораблі безупинно нападають на наші береги — по два, три, часом більше. Вони припливають, палять, вбивають, беруть полонених, а тоді зникають без сліду. А коли в нас буде флот, ми зможемо давати їм відсіч. — Правицею Беокка гупнув себе по каліченій лівиці і смикнувся від болю. — Така Альфредова воля.

Я подивився на Бріду. Вона легенько знизала плечима, мовляв, Беокка каже правду.

Згадавши двох Етельредів, старшого й молодшого, і їхню неприязнь до мене, я подумав про радість морських мандрівок, про вітер, що тріпоче вітрилами, про весла, що виринають з-під води, виблискуючи на сонці, про пісні гребців, про трепет стернового весла і плюскіт зелених хвиль об борт корабля.

— Я згоден, — відповів я.

— Хвала Богу, — сказав Беокка.

Дійсно, чому б і не спробувати?

Перед від’їздом із Вінтанчестера я познайомився з Етель-фледою. Вона бавилася в саду біля Альфредового кабінету. Їй було десь три-чотири роки, вона була дуже говірка і мала золотаве волосся. Мені запам’яталася її ганчір’яна лялька, якою з нею грався Альфред, а Ельсвіта бідкалася, щоб він не дражнив дитину. Тоді я запам’ятав її сміх, який залишився з нею назавжди. З нею Альфред був дуже ніжний, бо любив своїх дітей. Більшість часу він ходив серйозний, благочестивий і строгий, але з малими робився дуже веселий. Дивлячись, як він ховає від доньки ляльку за спиною, я подумав, що він мені таки подобається. А ще я запам’ятав, як Етельфледа підбігла до Нігтґенґи і почала гладити його, а Ельсвіта гукнула:

— Відійди від пса, у нього блохи, а то і щось гірше! Затим, недоброзичливо зиркнувши на Бріду, буркнула: — Скретте!

Це означає «шльондра», але Бріда вдала, ніби не чує. Так само зробив Альфред. На мене Ельсвіта не звертала уваги, а мені було й байдуже, бо Альфред підкликав прислужника з шоломом і кольчугою.

— Утреде, це для тебе, — сказав король.

Шолом був залізний, із невеликою вм’ятиною зверху від удару мечем, начищений до блиску піском з оцтом, із заборолом, отвори для очей на якому нагадували порожні очниці черепа. Кольчуга була добра, хоч і проколота списом чи стрілою в районі серця, та полагоджена майстерним ковалем. Така коштує купу срібла.

— Цей обладунок зняли з дана при Аскському пагорбі, — сказав Альфред.

Ельсвіта кинула на нас несхвальний погляд.

— Пане, — сказав я, став на коліно і поцілував йому руку.

— Я тебе попрошу лише про одне — послужити мені рік, — мовив він.

— Маєте мою згоду, володарю, — відповів я, скріпивши обіцянку ще одним поцілунком його заляпаних чорнилом пальців.

Мене засліпила його щедрість. Обладунок був страшенно рідкісний і дорогоцінний, а я ж не зробив анічогісінько. щоб заслужити його, знай лиш поводився як свиня. Альфред вчинив надзвичайно великодушно, але бути великодушним — обов’язок володаря. Він мусить дарувати блага, бо як не робитиме того, втратить вірність підданих. І хоч дарунків я не заслужив, однаково був вдячний за них. Альфредова щедрість так засліпила мене, що я почав вважати його видатною і вартою поваги людиною.

Треба було подумати краще. Хоч, на відміну від своєї жінки, Альфред не скупився на подарунки, чому він віддав такий дорогоцінний обладунок зеленому хлопчиську? Бо я був йому корисний.

Хай і не дуже, та все ж корисний. Альфред полюбляв грати в шахи, для яких мені завжди бракувало терпіння. У тій грі одні фігури мають більшу цінність, інші — меншу. Я належав до останніх.

Значущими фігурами для нього були мерсійські правителі, котрі, якщо вдасться прихилити їх до себе, допоможуть Вессексу протистояти данам. Однак Альфред уже давно поглядав далі — на Східну Англію й Нортумбрію. Окрім мене, він не знав жодних нортумбрійських вельмож, хоч і передбачав, що настане день, коли йому знадобиться нортумбрієць, здатний умовити північан прийняти короля з півдня.

Я був би дійсно цінним, якби міг подарувати йому підданство земель, що межували з його кордонами, за що отримав би в дарунок дружину з вессекської знаті — жінка шляхетного роду є найвищим подарунком від короля. Втім, за віддалену перспективу отримати Нортумбрію підуть і шолом з кольчугою. Розуміючи, що навряд чи я зможу здобути йому цю землю, він однаково вбачав у мені користь, для того і зобов’язав до цього, зробивши подарунок і підкріпивши його лестощами:

— Жоден з моїх воїнів не воював на морі, тому навчи їх. Ти молодий, та вже досвідчений і тямиш у цьому більше за них. Навчи їх всього, що знаєш.

Я? Знаю більше від його війська? Крім «Вітряного змія», на інших кораблях я не бував, а щоб воювати — то й поготів. Однак я змовчав. Найціннішими Альфредовими фігурами були, звичайно, єпископи, котрі молилися про вигнання данів з Англії, тож голодних єпископів там не водилося. Та мені було гріх скаржитись: тепер я мав шолом з кольчугою і нарешті став схожий на справжнього воїна. Альфред виписав нам коней для подорожі й дав у супровід отця Віллібальда, цього разу не як наглядача — просто король вважав, що в команді корабля має бути святий отець, котрий задовольнятиме духовні потреби вояків. Бідолашний Віллібальд. Його вивертало від найменшої хвильки, та свої обов’язки він виконував завжди справно, особливо щодо мене. Дарувала б молитва справді святість, я б вже десять разів був святий.

Світом править доля. Озираючись на своє життя сьогодні, я бачу всі його манівці.

Розпочавши свій шлях у Беббанбурзі, я прямував на південь, аж до крайнього узбережжя Англії, де скрізь лунала моя мова. Це був шлях мого дитинства. Змужнівши, я пішов зворотнім шляхом — все далі на північ, мечем, списом і сокирою торуючи собі дорогу до рідної домівки. Доля. Прялі були до мене прихильні — чи ж просто з жалю зробили з мене мореплавця.

Шолом і кольчугу я прийняв у 874 році, коли король Бурґред втік до Рима, а Альфред очікував нападу Ґутрума наступної весни — як виявилось, намарно: Ґутрум не прийшов ні весною, ні влітку, тож у 875 році Вессекс знов уникнув навали. Ґутрум не прийшов, бо був страшенно обачливий і завжди готувався до найгіршого, а тому півтора року збирав найбільшу данську армію, яку коли-небудь бачила Англія. Порівняно з нею Велике військо, що ходило на Редінґум, здавалося крихітним. Вона б дозволила покінчити з Вессексом і втілити Ґутрумову заповітну мрію — перебити всіх англійців в Англії. Коли його орда прийшла, прялі долі почали по одній обрізати нитки Англії, доки її доля не зависла на волосинці. Однак ця історія ще почекає, а тут я її згадую, аби пояснити, для чого нам дали аж стільки часу на підготовку.

Мене призначили на «Heahengel». Хоч вірте, хоч ні, але корабель дійсно називався так — «Архангел». Авжеж, його мені не подарували. Судно мало свого капітана, Верферта, котрий, до того як стати за стерно «Архангела», командував пузатим торговельним кораблем. Вояками на тому судні командував старий понурий чорт на ім’я Леофрік. А я що? Я був там як п’яте колесо до воза.

Альфредові лестощі про те, що я зможу навчити його моряків воювати, виявились просто словами. Та він все ж переконав мене вступити до його армади на рік, і я погодився. Так я і потрапив у Гамтун — чудовий порт на початку вузької й довгої затоки. Альфред наказав збудувати дванадцять кораблів. Виконував його розпорядження корабельник, котрий раніше був гребцем у данів, а тоді втік до Франкії, звідки повернувся в Англію. Про бій у морі він знав майже все, тож я міг навчити моряків не дуже багато, та й нічого складного в тій справі нема. Корабель — це ніби шматок суші на плаву, тому битва в морі нагадує битву на землі: стаєш біля ворожого судна, утворюєш стіну щитів і перебиваєш ворожу команду. Та наш корабельник, великий хитрун, розважив, що більший корабель даватиме нам перевагу, бо вміщуватиме більше людей, а вищі борти послугують заслоном. Він збудував дванадцять здоровенних кораблів, котрі мені здалися дуже дивними, бо не мали звірячих голів на носах, зате щогла кожного була прикрашена хрестом. Флотом командував олдермен Гакка, брат гамптонширського олдермена. Єдине, що він сказав мені при зустрічі, — порадив загорнути кольчугу в просочену олією торбу, щоб не поіржавіла. Відтак направив до Леофріка.

— Покажи руки, — наказав мені Леофрік.

Я виконав його наказ, і він пхикнув:

— Скоро понатираєш мозолі, дупоголовий.

«Дупоголовий» було його улюбленим слівцем. Так він називав мене завжди, інколи ще «болячкою в сраці». Призначив мене гребцем на бакборті — лівому борті корабля. Правий борт, на якому розміщено стерно, зветься штирбортом. У команді нас було шістдесят чоловік. За веслами сиділо тридцять два, на стерні стояв Верферт, а Леофрік ходив туди-сюди палубою, прикрикуючи налягати на весла сильніше.

Всю осінь і зиму ми плавали широким гамтунським каналом, аж до Солента — протоки на півдні од острова, що зветься Вігтом. Борючись із вітром і бурями, ми ганяли «Архангела» по низьких холодних хвилях, доки не стали справжньою командою й не навчилися як слід вести його морем. На мій подив, наш корабель був спритний. Я ж бо гадав, що через свої розміри «Архангел» буде значно повільніший за данські судна, та він виявився швидким, навіть дуже, і Леофрік поступово перетворював його на смертельну зброю.

Хоч мене він відверто недолюблював, обзивав дупоголовим і болячкою в сраці, я не наважувався перечити, бо миттю б пошкодував. Леофрік був приземкуватий, кремезний і сильний, як бугай. Мав пошрамоване обличчя, вибуховий норов і меч, настільки побитий у боях, що його лезо було тоненьке, як у кухонного ножика. Втім, Леофріка це мало турбувало, бо в бою він віддавав перевагу сокирі. Він знав, що я олдермен, але йому до того було байдуже — як і до того, що колись я служив на данському кораблі.

— Єдине, чого можуть навчити нас дани, дупоголовий, — сказав він мені якось, — це гинути.

Хоч мене він не любив, та я ним захоплювався. Вечорами, коли ми засідали в котрійсь із гамтунських таверн, я завжди намагався сісти ближче до нього й послухати його розповіді — майже завжди небагатослівні й сповнені лайки, навіть на його власні кораблі.

— Дванадцять, — сказав він якось, — а скільки кораблів у данів?

Ніхто не відповів.

— Двісті? — спитав він. — А у нас лише дванадцять?

Одного разу Бріда вмовила його розповісти про бої, в яких він бував — усі сухопутні. Він розказав про Аскський пагорб і про те, як один чоловік із сокирою, вочевидь, він сам, розбив увесь данський заслін. Топорище тримав посередині, бо так орудувати зброєю швидше, хоч це і зменшує силу удару. Стримуючи щитом ворога ліворуч, він убив одного перед собою, іншого праворуч, а тоді, взявшись за держак знизу, замахав сокирою навсібіч, прорубуючи собі шлях крізь данські ряди. Побачивши, що я також слухаю його, спитав насмішкувато:

— Бував колись у стіні щитів, дупоголовий?

Я підняв угору пальця.

— Він пробив ворожий заслін, — сказала Бріда.

Ми з нею жили в стайні при таверні. Вона Леофріку подобалась, хоч на «Архангела» він її й не пускав, переконаний, що жінка на борту — до біди.

— Пробив ворожий заслін, — повторила вона. — Я бачила на власні очі.

Він зиркнув на мене, не впевнений, чи каже вона правду. Я промовчав.

— І з ким ви там билися? — спитав Леофрік перегодом. — 3 черницями?

— З валлійцями, — відказала за мене Бріда.

— А, валлійці. Та вони ж дохнуть, як мухи, — буркнув він.

І хоч це була неправда, вона дозволяла йому зневажати мене й надалі. На другий день під час тренувального бою дерев’яними палицями він став супроти мене й відлупцював як те щеня, аж мені в очах потемніло і я гепнувся на землю.

— Запам’ятай, дупоголовий, я тобі не валлієць, — промовив він наприкінці.

Страх як мені подобався той Леофрік.

Минув ще рік, мені сповнилось вісімнадцять, а Велике військо данське так і не прийшло. Однак до наших берегів причалили їхні кораблі. Дани знову вікінгували. Їхні дра-коноголові кораблі прибували до вессекського узбережжя по одному-двоє, щоб грабувати, палити, ґвалтувати і вбивати. Однак того ж року були готові й Альфредові кораблі.

Ми вирушили в море.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Весну, літо й осінь 875 року ми проплавали попід південним узбережжям Вессексу. Весь флот поділили на чотири флотилії. Леофріку дістались «Heahengel», «Ceruphin» та «Cristenlic», себто «Архангел», «Херувим» і «Християнин». Назви обирав особисто Альфред. Гакка, командувач усього флоту, ходив на «Євангелісті», котрий невдовзі отримав репутацію нещасливого корабля, хоч у дійсності причиною його невдач був сам Гакка. Він був непоганий, щедрий на срібло, але кораблі й море на дух не зносив і хотів бути вояком на сухій землі, через що більшість часу «Євангеліст» проводив у Гамтуні на ремонті.

«Архангел», одначе, ні. Я сидів на веслах, доки тіло не німіло, а руки дубіли. Однак нівроку виросли й мої м’язи. Я став здоровенний, височенний, сильний, задерикуватий і лютий. Мені не хотілося нічого іншого, крім як випробувати наш корабель у бою з данами. Щоправда, перша спроба закінчилася невдачею. Ми були біля білих скель Сут-Саксії. «Херувим» з «Християнином» запливли далеко в море, а ми лишилися чекати коло берегів, сподіваючись принадити вікінгівський корабель і завести його в засідку, яку влаштували наші два судна. План спрацював, от тільки вікінг виявився вправнішим за нас. Він був менший, ми погнали його з відпливом, наганяючи з кожним змахом весел, але коли його команда уздріла «Херувима» і «Християнина», що мчали назустріч із півдня, виблискуючи веслами і розрізаючи спінені хвилі носом, данський капітан розвернув своє судно, наче на веретені, й завдяки сильній течії пішов на таран.

— Повернути на нього! — заволав Леофрік Верферту, що стояв на стерновому веслі, однак той, уникаючи зіткнення, звернув убік.

Дани прибрали весла. Їхній корабель промчав біля нашого правого борту, позбивавши весла в нас. Силою удару деяким нашим гребцям переламало ребра. Відтак четверо-п’ятеро данських лучників, що були на борту, почали пускати стріли, одна з яких влучила Верфертові в шию. На рульове весло бризнула кров. Леофрік лаявся з безсилої люті, а дани знову випустили весла і попливли собі далі за течією, насміхаючись із того, як ми безпорадно теліпаємось на хвилях.

— Дупоголовий, ти колись стернував кораблем? — спитав у мене Леофрік, відтягуючи вбік Верферта, що конав.

— Так.

— Тоді хапай стерно.

Додому ми дісталися з половиною весел, затямивши два уроки. З собою завжди треба мати, по-перше, запасні весла, по-друге — лучників. От лишень олдермен Фреола, командувач гамптонширського фірду, сказав, що не має зайвих лучників, їх у нього і так обмаль. За його словами, кораблі й так уже забрали багато його вояків, крім того, для чого нам лучники?

— Можете кидати у ворога списи, — підтакнув його брат Гакка.

— Мені треба лучники, — не відступався Леофрік.

— Де ми їх візьмемо? — спитав Гакка, розводячи руками.

Отець Віллібальд втрутився в розмову з пропозицією написати листа Альфреду.

— Король мене послухає, — запевнив він.

— Ну напишете ви йому, а далі що? — сердито буркнув Леофрік.

— Він відправить нам лучників! — радісно відповів Віллібальд.

— Усі листи до нього проходять через канцелярію, а там у нього сидять самі попи, які покладуть вашого листа в купу до інших. Читають їх дуже повільно. Коли ж Альфред нарешті побачить його, то звернеться за порадою до двох єпископів — чорти б їх похапали! — і чекатиме їхнього рішення. Потому він напише вам листа з вимогою пояснити докладніше, а тим часом до Стрітення ми всі вже лежатимемо мертві, з данськими стрілами у спинах.

Він так зиркнув на Віллібальда, що я полюбив його ще більше. Побачивши, як я либлюся, спитав:

— Що тут смішного, дупоголовий?

— Я знайду вам лучників.

— Де?

Я узяв із Раґнарового скарбу золоту монету з химерними письменами, пішов на ринок і оголосив, що вона дістанеться лучнику, який виграє змагання за тиждень. Одна така монета коштувала більше, ніж багато хто міг заробити за рік. Леофрік спитав, звідки вона в мене, але своєї таємниці я йому не розкрив.

Замість того поставив мішені й пустив поголоску, що кожен має змогу дешевими стрілами заробити купу золота. З усіх усюд показати, на що вони здатні, зібралося понад сорок стрільців.

Дванадцятьох найкращих ми повели на борт «Архангела», решту десятьох — на «Херувима» і «Християнина» й вивезли в море. Наші дванадцятеро спершу відмовлялися ставати до війська, та після того, як втрутився Леофрік, вирішили, що не бажають собі кращої долі, аніж плавати з нами попід вессекським узбережжям.

— Як на купку гівна з козячої сраки, ти не такий уже й безтолковий, — похвалив мене Леофрік.

— Тільки, як повернемось, у нас будуть неприємності, — застеріг я його.

— Авжеж, будуть, — погодився він. — У нас будуть неприємності з рівом, олдерменом, єпископом і всім його кодлом. Але то буде потім, а зараз гайда вбивати данів.

Так ми і зробили. Волею випадку нам трапився той самий корабель, що принизив нас попереднього разу. Дани спробували повторити старий фокус, та цього разу я спрямував «Херувима» на них, протаранивши носом, а наші дванадцять лучників засипали його команду стрілами. «Архангел» підім’яв судно під себе, притопивши його як слід, Леофрік дав команду наступати, і воду в днищі вікінгівського корабля забарвила багряна кров. Нам вдалося зв’язати кораблі, тож я зміг кинути своє весло і, забувши про шолом та кольчугу, вихопив меча і кинувся в бій. На данському борту загриміли щити, замахали списи, мечі, сокири, засвистіли стріли, залунали передсмертні крики — солодка музика битви. Поки на допомогу підоспіли «Херувим» з «Християнином», ми встигли порішили всіх.

Як же мені подобалося бути молодим, сильним, живим і мати доброго меча. Данська команда налічувала сорок шість чоловік. Ми перебили всіх, крім одного — лишили його, бо Леофрік наполіг, що нам треба полонений. З нашого боку полягло троє, а шестеро отримали такі рани, що померли, не встигли ми повернутись до свого берега. Однак ми захопили данський корабель і притягнули його у Гамтун. В його залитих кров’ю трюмах знайшли скриню золота, вкраденого в монастирі на Вігті. Леофрік настільки щедро винагородив лучників, що коли ми зійшли на берег і зустріли ріва, котрий став вимагати розпустити їх, піти побажало тільки двоє. Усвідомлюючи, що з нами розбагатіють, решта залишились.

Полоненого звали Грой. Його пан, якого ми вбили в битві, мав ім'я Туркіл. Він служив Ґутруму, котрий перебував у Східній Англії, де проголосив себе королем.

— Він досі носить кістку у волоссі? — спитав я.

— Так, пане, — відповів Грой.

Паном він назвав мене не тому, що я був олдерме-ном — того він точно не знав, — а тому, що не бажав, щоб після допиту я його вбив.

Грой сумнівався, що Ґутрум нападатиме цьогоріч.

— Він чекає на Гальфдана, — сказав він.

— А де Гальфдан?

— В Ірландії, пане.

— Мститься за Івара?

— Так, пане.

— Ти знаєш К’яртана?

— Я знаю трьох людей з таким іменем, пане.

— К’яртана Нортумбрійського, батька Свена.

— Ви про ярла К’яртана?

— То він величає себе ярлом? — спитав я.

— Так пане, він досі в Нортумбрії.

— А Раґнар? Син Раґнара Безстрашного?

— Ярл Раґнар у Східній Англії з Ґутрумом, пане. Командує чотирма кораблями.

Скувавши Гроя в кайдани, ми відправили його до Вінтанчестера, бо Альфред полюбляв розмовляти з полоненими данами. Не знаю, що було з ним далі. Скоріш за все, його повісили або обезголовили: на поганських загарбників християнське милосердя не поширювалось.

Я задумався про Раґнара Молодшого, тепер ярла Раґнара. Чи побачу я його кораблі біля берегів Вессексу? А що, як Грой збрехав і Ґутрум нападе цього літа? Це здавалося мені вірогідним, позаяк по всій Британії точилося безліч боїв. Невідь-чому мерсійські дани напали на бритів у Вельсі, а інші данські підрозділи стали дедалі частіше помічати на кордоні. Я припускав, що їх відправляли розвідувати слабкі місця вессексців для Великого війська Гутрума. Однак сам він так і не прийшов. Улітку, відчуваючи відносну безпеку, Альфред особисто рушив на північ перевірити готовність свого флоту.

Його приїзд збігся з новинами про сім данських кораблів, помічених біля острова Гейлінсіґ, що лежав на схід від Гамтуна. Звістка підтвердилась, коли ми побачили дим від спаленого поселення. У Гамтуні перебувала тільки половина наших кораблів, інші були в морі, а «Євангеліст» стояв у порту на чистці борту. Гакка поїхав із Гамтуна провідати брата. Безперечно, якби він знав, то страшенно засмутився б, що пропустив візит короля, однак Альфред приїхав без попередження, бажаючи побачити, як просуваються наші справи в дійсності, а не як би ми йому показали, якби знали про його приїзд заздалегідь. Почувши про данів біля Гейлінсіґу, він наказав нам висуватися в море і приєднався до нас на «Архангелі» разом з двома вартовими і трьома священниками, одним з яких був Беокка. Священник прийшов до стерна поговорити зі мною.

— Лорде Утреде, ви добряче виросли, — мовив він мало не з докором, бо я став чи не на голову вищим за нього і набагато ширшим у грудях.

— Якби й ви веслували, отче, також би виросли, — відповів я.

Беокка засміявся.

— Навіть уявити себе за веслами не можу, — відповів він, а тоді показав на стернове весло: — 3 ним тяжко вправлятися?

Я дав йому спробувати, наказавши повернути корабель вправо. Він аж вирячив свої косі очі, коли спробував зрушити весло проти води.

— Тут потрібна сила, — сказав я, забираючи в нього стерно, — Вам тут, певне, добре.

Ця репліка прозвучала наче докір.

— Так, дуже добре.

— Однак ви не мали б бути тут.

— Та невже?

— Цим Альфред мав намір відбити вам охоту до війни.

Я глянув на короля, що стояв з Леофріком на носі, й пригадав, як солодко він нахваляв мене, розповідаючи, як я можу навчити його людей. Вочевидь він і сам розумів, що користі від мене не буде, а шолом і кольчугу подарував в обмін на рік мого життя, сподіваючись, що Леофрік за цей час виб’є з мене юну дурість.

— Не вийшло, так? — сказав я усміхаючись.

— Він наказував ганяти вас як коняку.

— Але ж я не коняка, отче, а володар Нортумбрії. Що він собі думав? Що за рік я перетворюся на смиренного християнина, готового покірно коритися йому?

— Невже це аж так погано?

— Погано, — відрізав я. — Йому треба вояки, здатні протистояти данам, а не богомільні підлабузники.

Беокка зітхнув, глянув на бідолашного отця Віллібальда, що годував чайок своєю блювотою, і перехрестився.

— Утреде, вам час одружитися, — сказав він суворо.

Я здивовано глипнув на нього:

— Одружитися? З якого б то дива?

— Ви вже достатньо дорослий.

— Ви також, але й досі не одружений. То нащо воно мені?

— Я живу надією.

Сердега. Його косі очі, калічна рука і пика, як у хворого тхора, не сприяли популярності серед жінок.

— Є одна дівчина в Дефнаширі, на яку вам варто звернути увагу, — радо продовжив він. — Гарного походження, чарівна молода особа і, — завагався він, явно вичерпавши свій словниковий запас на описання жіночих достоїнств, — донька покійного ріва, упокій Господи його душу. Дуже мила. Її звуть Мілдріт, — він очікувально всміхнувся.

— Донька ріва, — сказав я байдуже. — Королівського ріва чи ширського?

— Її батько був рівом південного Дефнаширу, — відповів Беокка, чим опустив того кар’єрними щаблями. — Однак він залишив Мілдріт добрий спадок — чималий шмат землі поблизу Екзанчестера.

— Рівова дочка, — повторив я, — не олдерменова?

— Зараз їй має бути шістнадцять, — продовжував Беокка, дивлячись на східний берег, що поступово віддалявся від нас.

— Шістнадцять, і ще незаміжня, — сказав я в’їдливо. — Мабуть, пика в неї як торба з опаришами.

— Навряд чи це аж так важливо, — роздратовано промовив священник.

— Це ж не вам спати з нею, — відповів я. — Не сумніваюся, вона ще й страшенно побожна.

— Хвала Богу, вірна християнка.

— А ви самі її бачили? — спитався я.

— Ні, — зізнався Беокка. — Але Альфред багато про неї розповідав.

— Це Альфредова вигадка?

— Він хоче, щоб його люди осідали, пускали корені на цій землі.

— Отче, я не його людина. Я Утред Беббанбурзький, а владарі Беббанбурґа не одружуються з косопикими овечками чортзна-якого роду.

— Вам треба побачити її, — не відступався насуплений Беокка. — Шлюб, Утреде, це прекрасно. Господь сотворив його задля нашого щастя.

— А ви звідки знаєте?

— Бо так воно є, — промимрив він.

— Я й так щасливий: пораю Бріду, вбиваю данів. А для Мілдріт шукайте іншого чоловіка. Чому б вам самому не женитись на ній? Господи, отче, вам майже тридцять! Як не одружитеся зараз, то й у могилу ляжете незайманим. Ви ж незайманий?

Він зашарівся, але не відповів, бо до нас надійшов розлючений Леофрік. Він завжди був усім незадоволений, однак у ту мить виглядав лютіше, ніж зазвичай, — либонь, через суперечку з Альфредом, у якій зазнав поразки. За ним прийшов сам король, із незворушно байдужим обличчям. За ним підтюпцем прибігло двоє священників з пергаментом, чорнилом і перами для запису розмови.

— Утреде, на твою думку, що найважливіше на кораблі? — спитав Альфред.

Готуючись записувати мою відповідь, один з попів вмокнув перо у чорнило, але тут же заточився, коли корабель наскочив на хвилю. Хтозна, як виглядала його писанина того дня.

— Вітрила? Списи? Лучники? Щити? Весла? — підганяв мене Альфред.

— Відра, — відказав я.

— Відра?

Він недовірливо зиркнув на мене, гадаючи, що я насміхаюся з нього.

— Відра, щоб вичерпувати воду, мілорде, — пояснив я, киваючи на трюм, де робітники вичерпували воду й виплескували за борт, попутно обдаючи веслярів. — Нам треба краще конопатити наші кораблі, мілорде.

— Запишіть це, — наказав Альфред священникам, ставши навшпиньки й виглядаючи у напрямку, де були помічені ворожі кораблі.

— Доки добудемось туди, вони втечуть, — буркнув Леофрік.

— Сподіваюсь, що ні, — заперечив Альфред.

— Дани нас не чекатимуть, — сказав капітан. Він був у такому настільки кепському настрої, що насилу стримувався, щоб не нагрубити королю. — Вони не дурні: висаджуються, грабують і швидко вшиваються. З відпливом їх там уже не буде.

Відплив якраз почався, а ми йшли проти течії. Я ніколи не розумів руху води в морі біля Гамтуна, бо там припливи ставалися чи не вдвічі частіше, ніж деінде. Гамтунське море живе власним життям — чи то виною всьому численні канали?

— Погани були там на світанку, — мовив Альфред.

— І зараз їх там точно нема, — відповів Леофрік.

З Альфредом він розмовляв так, ніби то один з його підлеглих — без жодної поваги. Одначе король сприймав його нахабство стримано, бо високо цінував.

Втім, у той день Леофрік щодо ворога помилився. Вікінги не покинули Гейлінсіґ, усі сім кораблів залишились біля острова, потрапивши в пастку стрімкого відпливу. Вони чекали на приплив, який би вивільнив їх, але ми прийшли перші, запливши в протоку крізь вузький прохід на північному березі Солента. У тому місці починається світ заплав, піщаників, острівців і неводів — зовсім не те, що у водах Ґеваска. На борту в нас був чоловік, що виріс у тих краях і показував дорогу. А от дани такої людини не мали, тому купились на очерети, навмисне вштрикнуті в пісок під час попереднього відпливу, щоб заманити їх на мілину, де вони й застрягли.

І це було чудово. Ми загнали їх у пастку, як лисиць на полюванні. Лишалося стати на якір на виході з протоки (сподіваючись, що наші кораблі витримають сильну течію), дочекатись, коли спливуть ворожі, а тоді вирізати данів до одного. Однак Альфред поспішав. Він хотів повернутися до своїх сухопутних військ дотемна, тому, всупереч Леофріковим порадам, наказав нападати негайно.

Це було ще краще. Щоправда, з-під берега дістатися до супротивників ми не могли, бо канал був завузький, нам би довелося йти в ряд, і на головний корабель припали б усі сім данських. Тож ми зайшли на веслах із півдня. Існував ризик, що вони можуть утекти через вхід у протоку, коли підніметься вода, тому Леофрік, злючий на Альфреда, знай бурчав, що ми все робимо не так.

Сам же Альфред не переставав дивуватися ворожим кораблям, яких так близько ще не бачив.

— Ці звірі — знак шани їхнім божествам? — спитав він у мене, вказуючи на прикрашені драконячими головами носи і корми.

— Ні, мілорде, просто звірі, — відповів я.

Передавши стерно чоловіку, котрий знав ці води, я підійшов до короля і став розповідати, що голови знімаються з кораблів, щоб не лякати духів землі.

— Запишіть це, — наказав він священникам. — А флюгери на щоглах? — знову спитався в мене король, дивлячись на найближчий, із зображенням орла. — Вони призначені для залякування духів?

Я не відповів. Мій погляд прикипів до одного з семи кораблів біля берега. Я його впізнав. Це був «Вітряний змій». Ребро на його носі було перефарбоване у світліший колір, та навіть так я його впізнав. Милий серцю «Вітряний змій», мрія-корабель, був тут, біля Гейлінсіґу.

— Утреде? — перепитав Альфред.

— Це просто флюгери, мілорде, — мовив я.

Якщо «Вітряний змій» тут, невже я побачу й Раґнара? Чи К’яртан забрав у нього корабель і призначив свого капітана?

— Недобре це — прикрашати кораблі, — роздратовано сказав Альфред.

— Люди люблять свої кораблі й готові за них битися, — відповів я. — Ви ж також любите те, що відстоюєте, мілорде. Гадаю, нам також слід було би прикрашати свої судна.

Я говорив не соромлячись, певний, що ми б іще більше любили власні кораблі, якби прикрашали їх головами звірів і давали правильні назви: «Кровопроливець», «Морський вовк» або «Смертоносець». Натомість «Архангел» вів «Херувима» і «Християнина» підступними водами, а позаду йшли «Апостол» і «Eftwyrd», що означає «Судний день» — чи не найвдаліша назва в нашому флоті, бо той корабель відправив на дно не одне данське судно.

Дани копали, намагаючись поглибити канал, щоб вода підняла їхні кораблі. Із нашим наближенням збагнувши, що з цим завданням їм не впоратись, вони повернулись на борт по обладунки та зброю. Я натягнув свою кольчугу, яка зсередини досі смерділа старим потом, одягнув на голову шолом, прикріпив меча до спини і сакса до пояса. На нас чекав не морський, а сухопутний бій стіна на стіну, сутичка на болоті. Дани мали перевагу, бо могли згрупуватися й чекати нас на березі, і це мені не подобалось. Леофрік також був не в захваті, однак Альфред спокійно надів свій шолом, промовивши:

— З нами Бог.

— Сподіваюсь, — пробурчав Леофрік, а тоді прикрикнув на рульового: — Тримай рівно!

У такій течії вести «Архангела» було складно, та маневрувати допомагали весла. Леофрік подивився на берег. Я думав, він виглядає інші кораблі, щоб усі ми зійшли на берег одночасно. Як виявилось, він уздрів невеличку косу, що видавалася у воду з берега. За його задумом, якщо причалимо там, нашій команді не доведеться першій зустрічатися зі стіною щитів, складеною з команд семи вікінгівських кораблів. Коса була вузька, упоперек на ній вмістилося б не більше Трьох-чотирьох чоловік, а це означало, що бій буде рівний.

— Хороше місце, щоб загинути тут, дупоголовий, — сказав він мені, кличучи за собою.

За нами поспішив Альфред.

— Стояти! — гримнув на нього Леофрік, аж король з несподіванки послухався. — Причалюй до коси! — крикнув Леофрік стерновому. — Бігом! Готовий, дупоголовий? — спитався він уже в мене.

Він зібрав на носі кількох своїх найкращих вояків. Позаду нас лучники готувалися випускати стріли по данах, що мчали до вузенької коси. Щойно днище «Архангела» зашкребло об пісок, капітан дав команду до бою, ми зістрибнули у воду, що сягала нам колін, і утворили стіну. Я міцно схопився за руків’я Осиного Жала, чекаючи на неприятеля.

— Вбити всіх! — крикнув Леофрік, і я кинувся вперед.

Схряцнулись метал з деревиною. Над моєю головою занеслася сокира, та чоловік позаду впіймав її на свій щит. Я вдарив саксом ізнизу вгору, але влучив у ворожий щит. Висмикнув кинджал, завдав ще удару, але відчув біль у щиколотці: ковзнувши під водою, данський меч пробив мені чобіт. Кров забарвила воду, але я встояв. Пішов уперед, вчуваючи сморід данів, чуючи крики чайок над головою. Ворога прибувало, однак на допомогу нам вже мчали наші сили. Дехто стояв у воді по пояс, битва перетворилася на штовханину, простору для замаху не було зовсім. Навколо лунали прокльони і стогони. Леофрік закричав, ми налягли, і дани відступили на пів кроку. Над нашими головами понеслися стріли. Я змахнув Осиним Жалом, відчув, як лезо пробило шкіряні лати чи кольчугу і ввігналося в тіло. Висмикнув лезо, прикрився щитом, ступнув уперед, ще раз вдарив. Мене оточувала груба сила, міцні щити, добра сталь і більш нічого. Один чоловік тонув, з його понівеченого тіла цівками цідилася кров. Напевне, ми тоді кричали, але того не пригадаю. З такого бою запам’ятовуєш тільки штовханину, запахи, стогони і лють на бородатих обличчях. У фланг данського заслону носом врізався «Християнин», підминаючи вояків під себе, чавлячи і топлячи їх. Його команда приєдналася до нас зі списами, мечами й сокирами. Прибув третій корабель, зійшло більше народу.

Я почув позаду себе крик Альфреда. Він наказував прорвати ворожі ряди і перебити всіх. З-під щита я рубонув противнику по ногах, штовхнув його, і ми повалили вперед. Він спробував ударити ножем мені в пах, але Леофрік гупнув його щитом в обличчя, лишивши від того безладне місиво крові й вибитих зубів.

— Налягай! — скомандував він, і ми налягли що було сили.

Зненацька заслін розвалився і ворог кинувся навтьоки.

Однак ми їх не розбили. Дани тікали не від наших мечів і списів, а тому що приплив почав піднімати їхні кораблі, які вони кинулися рятувати. Ми зашкандибали за ними, чи то пак шкандибав з нас тільки я — моя права нога кровоточила й боліла. Попри все, у нас однаково не було більшості на березі. Вони побігли до своїх кораблів, а один загін, найхоробріший, лишився затримати нас.

— Дупоголовий, ти поранений? — спитав Леофрік.

— Не страшно.

— Назад, — наказав він мені.

Для нападу на данів, що лишились на березі, він став формувати нову стіну з команди «Архангела». У тому заслоні був і Альфред у блискучій кольчузі. Дани хоч і знали, що це якийсь вельможа, не стали покидати свої кораблі, щоб убити його. Думаю, якби Альфред бився під стягом із драконом, вони б зрозуміли, що перед ними король, залишилися на бій з нами і могли б убити або захопити його в полон, однак вони не любили ризикувати намарно і не хотіли втрачати свої цінні судна, тому й вирішили відступити, згодні пожертвувати одним кораблем задля порятунку решти. Не «Вітряним змієм». Я бачив, як він зійшов у канал і поплив, хоч його весла відштовхувались скоріш від піску, ніж води. Обійшовши нашу стіну праворуч. я побрьохав по воді, гукаючи йому навздогін:

— Раґнаре! Раґнаре!

На мене полетіли стріли. Одна влучила в щит, інша з дзенькотом відлетіла від шолома. Це наштовхнуло мене на думку, що Раґнар, мабуть, не впізнає мене в шоломі, тож я скинув його і сховав кинджал.

— Раґнаре!

Град стріл ущух. Війська билися на березі, люди вмирали, більшість данів утікали. Ярл Раґнар дивився на мене з борту корабля, і з його обличчя я не міг сказати, що в нього на думці. Та все ж він наказав своїм лучникам припинити обстріл. Підставивши долоні до рота, гукнув:

— Тут! Завтра після заходу сонця!

Відтак сплеснули весла, «Вітряний змій» крутнувся на воді, як танцюрист, і помчав геть.

Знову взявши в руки Осине Жало, я повернувся до бою, який, однак, уже скінчився. Наше військо перебило данів — всіх, крім жменьки людей, яких Альфред наказав залишити. Решта лежали у кривавій купі на березі. Ми познімали з них обладунок, зброю, одяг і лишили білі тіла на поталу чайкам. Їхній корабель — старе, діряве судно — відбуксирували назад, до Гамтуна.

Альфред був задоволений. Попри те що він дав піти шести кораблям, це все одно була перемога, звістка про яку додасть наснаги його військам, що б’ються на півночі. Один зі священників допитав полонених, записавши їхні слова на пергаменті. Альфред і сам поставив кілька питань, які вони переклали для нього. Дізнавшись усе, що його цікавило, він повернувся до стерна і глянув на кров, що юшила на палубу з моєї правої ноги.

— Утреде, ти добре бився.

— Ми бились погано, — відповів я, і це була правда.

Ворог зміг утворити стіну щитів і, якби не кинувся рятувати свої кораблі, вибив би нас назад у море. Я бився погано. Бувають дні, коли меч і щит валяться з рук, а ворог спритніший. Тоді видався один з таких, і я сердився на себе.

— Ти розмовляв з одним із них, — докірливо сказав Альфред. — Я бачив, як ти розмовляв з одним із поган.

— Мілорде, я казав йому, що його мати шльондра, батько — дідько лисий, а діти — кавалки тхорячого гівна.

Він аж пересмикнувся від цих слів, бо хоч боягузом не був і шанував військову лють, однак образ, якими полюбляють сипати вояки, не схвалював. Якби міг, він би й війну зробив чимось пристойним. Виглянув за борт, туди, де призахідне сонце забарвлювало море в червоний.

— Рік, який ти обіцяв служити мені, добігає кінця, — сказав урешті.

— Так, мілорде.

— Я молитиму Бога, щоб ти залишився з нами.

— Коли прийде Ґутрум, мілорде, — відповів я, — від чисельності його флоту море потемніє. Він розчавить наші дванадцять кораблів.

Я подумав, що Леофрік, скоріш за все, сперечався з ним про марноту спроб утримати морську навалу дванадцятьма корабликами з безглуздими назвами.

— Якщо я залишусь, яка користь буде з мене, коли наш флот не насмілиться навіть вийти в море? — спитав я.

— Твоя правда, — відповів Альфред, даючи зрозуміти, що з Леофріком вони сперечалися через інше. — Однак команди кораблів можуть битися й на суші. Леофрік каже, ти найкращий воїн, якого він коли-небудь бачив.

— В такому разі він ніколи не бачив себе в бою, мілорде.

— Приходь до мене по завершенню служби, і я знайду тобі місце.

— Так, мілорде, — підтвердив я, однак промовив це тоном, з якого ставало зрозуміло, що я лише почув його, але коритися не збираюсь.

— Утреде, тобі треба знати одну річ, — рішуче проказав він. — Той, хто командуватиме моїм військом, повинен знати грамоту.

Я ледве стримав сміх:

— Нащо, мілорде? Щоб читати псалми?

— Щоб читати мої накази, — холодно сказав Альфред, — і писати мені листи.

— Так, мілорде, — повторив я.

У Гамтуні запалили вогні, щоб ми знайшли дорогу додому. Ми пливли темним морем, а нічний вітерець гойдав відображення місяця і зірок у воді. На берегу на нас чекали світло вогнів, ель, наїдки і сміх. Та найбільше радувала мою душу обіцянка зустрітися завтра з Раґнаром.

Звичайно, повертаючись на Гейлінсіґ, Раґнар неабияк ризикував, однак він слушно розсудив, що після сутички нам знадобиться день на відновлення. Крім того, слід було лікувати поранених і гострити зброю, тож на наступний день ніхто в море не виходив.

Ми з Брідою поїхали верхи у Гаманфунту — сільце, що жило з вилову вугрів, риболовлі й виробництва солі, — і за срібняк знайшли там стайню для своїх коней і рибалку, котрий зголосився відвезти нас на Гейлінсіґ, де більше ніхто не жив після останньої різанини, яку вчинили там дани. Почекати відмовився, боячись примар, що вийдуть блукати островом вночі, зате пообіцяв повернутися за нами вранці.

Бріда, Нігтґенґа і я обійшли весь острівець, повз учорашніх данських мерців, котрих уже встигли подзьобати чайки, спалені хати, в яких до приходу данів мешкав тамтешній злиденний люд, що годувався з моря і заплав. Із заходом сонця ми позносили на берег дошки зі згарищ і розвели вогнище. Яскраво розгорілося полум’я. Бріда торкнула мене за руку й показала «Вітряного змія», що, темніючи супроти вечірнього неба, поволі заходив у протоку. Останні багряні промені темного неба впали на звірячу голову, що прикрашала ніс корабля.

Я дивився на «Вітряного змія», думаючи про жах, який його вигляд наганяв на Англію. Люди, що жили на берегах струмків, заплав і річок, боялися побачити на небокраї данські кораблі. Їх лякали звірячі голови на носах і вигляд чоловіків, що стояли за ними. Англійці боялися і молили Бога вберегти їх від люті норман. Я ж любив «Вітряного змія», неквапний рух його весел, поскрипування держаків. На носі стояли чоловіки у кольчугах. Щойно під носом зашурхотів пісок, весла зупинилися.

Раґнар приставив до борту драбину — яка є на кожному данському кораблі й слугує для спуску на берег — і спустився, неквапно, сам. Був при повному обладунку: в кольчузі, шоломі, з мечем на поясі. Підійшов до нашого багаття ходою воїна, що прагне помсти. Зупинився на відстані списа і пильно подивився на мене крізь чорні очниці шолома.

— Це ти вбив мого батька? — спитав суворо.

— Присягаюсь перед Тором своїм життям і душею, це був не я, — відказав я, діставши свій амулет і міцно затиснувши його в руці.

Він зняв шолома, підійшов до мене, і ми обнялися.

— Я знав, що це був не ти, — промовив він.

— Це зробив К’яртан. Я все бачив.

Ми розповіли йому, як все сталося: як ми випалювали вугілля в лісі, як К’яртанові люді відрізали нас від будинку, а тоді підпалили його і вирізали всіх усередині.

— Якби міг убити хоч когось із них, я б зробив це і не побоявся б смерті. Але Равн завжди казав, що мусить лишитися хтось один — щоб розповідати правду.

— А що сказав тобі К’яртан? — спитала Бріда.

Раґнар сидів біля нас.

Двоє його вояків принесли хліба, в’ялених оселедців, сиру й елю.

— Сказав, що проти батька повстали англійці, яких до того підбурив Утред, а він лише помстився їм за вбивство, — відповів Раґнар м’яко.

— Ти повірив? — спитав я.

— Ні, — зізнався він. — Багато хто казав мені, що це зробив він. Однак він тепер ярл К’яртан, і в нього втричі більше людей, ніж у мене.

— А Тира? Що вона каже?

— Тира? — він спантеличено глянув на мене.

— Вона вижила, — сказав я. — Її забрав Свен.

Він мовчки дивився на мене — не знав, що його сестра вціліла. Гнів закипів на його обличчі, він підняв очі до зірок і завив вовком.

— Це правда, — додала м’яко Бріда. — Твоя сестра жива.

Раґнар дістав меча, поклав на пісок і торкнувся леза правицею.

— Навіть якщо це стане останнім, що я зроблю, — присягнувся він, — я вб’ю К’яртана, його сина та всіх послідовників. Нікому не буде пощади!

— Я тобі поможу, — сказав я.

Він подивився на мене крізь вогонь.

— Я любив твого батька, — додав я, — а він ставився до мене як до власного сина.

— Я буду вдячний за твою допомогу, Утреде, — промовив він натхненно, витер пісок із меча і сховав його назад у піхви. — Ти поїдеш з нами зараз?

Мені страшенно того хотілося — я аж здивувався, наскільки сильним було те бажання. Я хотів поїхати з Раґнаром, повернути собі життя, яким жив з його батьком, однак нами править доля.

Я мав служити Альфреду ще кілька тижнів, а всі попередні місяці стояв у боях пліч-о-пліч із Леофріком. Коли б’єшся з кимось у стіні щитів, між вами виникає зв’язок, не слабший за любов.

— Я не можу поїхати, — промовив я врешті, шкодуючи, що не маю змоги відповісти інакше.

— А я можу, — зголосилася Бріда, і мене це чомусь зовсім не здивувало.

Їй не подобалось лишатись на березі в Гамтуні, поки ми були на війні. Вона почувалася там небажаною, зайвою. Їй страшенно бракувало данського укладу життя, вона ненавиділа Вессекс, попів, їхнє чванство і несхвалення всього, що приносить радість.

— Ти на власні очі бачила загибель мого батька, — звернувся до неї Раґнар, досі піднесено.

— Так.

— І я вітаю тебе у себе на борту,,— промовив він і знову подивився на мене.

Я похитав головою:

— Я дав обітницю Альфреду. Взимку звільнюся від неї.

— Тоді приєднуйся до нас зимою, — відповів Раґнар. — Поїдемо у Дангольм разом.

— У Дангольм?

— Там тепер К’яртанова фортеця. Ріксіґ дозволив йому оселитися там.

Мені пригадалася дангольмська твердиня на високому кряжі, оточена річкою й крутими скелями, її високі мури і міцне військо.

— А що, як К’яртан піде на Вессекс? — спитав я.

Раґнар похитав головою:

— Не піде, бо не ходить туди, куди йду я, тож мушу сам прийти до нього.

— Він тебе боїться?

Раґнар усміхнувся. Побачив би К’яртан ту посмішку, напевне б стрепенувся.

— Авжеж, боїться. Я чув, він відправив в Ірландію своїх людей, щоб убити мене, але їхній корабель винесло на берег, і всіх повбивали скрелінґи. Відтоді він живе у страху. Хоч і заперечує свою провину в загибелі мого батька, але мене боїться.

— І ще одне, — сказав я, кивнувши Бріді, котра принесла з собою шкіряну калитку з Раґнаровим скарбом. — Це скарб твого батька. К’яртан його не знайшов, а ми відкопали. Довелося витратити трохи, але решта — твоє.

Я простягнув гаман до нього, миттю відчувши себе жебраком.

Ні на мить не замислюючись, Раґнар відштовхнув його, зробивши з мене знову багача.

— Батько любив тебе, — сказав він. — А мені вистачає і свого добра.

Ми поїли, випили і повкладалися спати. На світанні, коли над чагарниками забриніла імла, «Вітряний змій» рушив у путь.

На прощання Раґнар поставив мені питання:

— Тира жива?

— Вони вціліла, — відповів я, — тож має бути жива.

Ми обійнялися, вони пішли, і я зостався сам.

Я плакав за Брідою. Було дуже боляче. Я був занадто молодий, аби прийняти розлуку. Вночі намагався вмовити її залишитись, але воля її була така ж міцна, як Ельдвульфова сталь. Вони з Раґнаром пішли в ранковому тумані, залишивши мене в сльозах. У ту мить я ненавидів пряль долі за те, що вони так жорстоко насміялися з мене. А тоді за мною приплив рибалка, і я повернувся додому.

На узбережжі завирували осінні шторми. Конями і волами Альфредів флот витягли на берег на зимівлю, а ми з Леофріком відправилися у Вінтанчестер. По приїзду виявилось, що Альфред перебуває у своєму маєтку в Сіппангемі, та воротар вінтанчестерського палацу однаково впустив нас на ночівлю — чи то впізнав мене, чи то злякався Леофріка. Попри Альфредову відсутність, там досі кишіло ченцями, тому наступний день ми провели в таверні неподалік.

— Що тепер робитимеш, дупоголовий? — спитав Леофрік. — Заново присягнеш Альфредові?

— Не знаю.

— Не знає він, — перекривив мене він. — Вся впевненість здиміла разом з дівкою?

— Я можу повернутися до данів.

— І це дасть мені право нарешті тебе вбити, — радо кинув чолов’яга.

— А може, залишуся з Альфредом.

— Чому б і ні?

— Він мені не подобається, — сказав я.

— Ти не зобов’язаний любити його, але він твій король.

— Він не мій король. Я нортумбрієць.

— То ти в нас нортумбрійськйй олдермен, так, дупоголовий?

Я кивнув, замовив ще елю, розірвав хлібину на дві половини і підштовхнув одну до Леофріка.

— Мені треба повернутись у Нортумбрію, щоб убити там одного чоловіка.

— Хочеш помститися?

Я знову кивнув.

— Про кровну помсту я знаю одне, — мовив Леофрік. — Її можна планувати все життя. На підготовку в тебе може піти багато років. Звісно, якщо ти стільки проживеш.

— Проживу, — недбало кинув я.

— Тільки якщо дани не візьмуть Вессекс. Звісно, ти можеш вижити й за них, але житимеш під гнітом їхніх законів і мечів. Тож коли хочеш бути вільною людиною, залишайся тут і бийся за Вессекс.

— За Альфреда?

Леофрік потягнувся, відригнув і зробив великий ковток елю.

— Він мені також не подобається, — визнав він. — І брати його, поки правили тут, також не подобались, як і його батько. Але Альфред інакший.

— Інакший?

Він постукав себе по пошрамованому чолі:

— У того негідника варить тут, дупоголовий, на відміну від нас із тобою. Він знає, що треба робити, і його не слід недооцінювати, бо він також здатен бути нещадним.

— Він король, — мовив я. — Мусить бути нещадним.

— Нещадний, щедрий, благочестивий, нудний — усе це про Альфреда, — Леофрік перейшов на похмурий тон. — У дитинстві батько подарував йому іграшкових солдатиків. Ну знаєш, вирізних із дерева? Усіх їх він виставляв рядком, і кожен стояв на своєму місці. На жодному не було ані пилинки, — Леофрік скривився, неначе це здавалося йому чимось огидним. — А коли йому сповнилось п’ятнадцять, він як здурів. Товк чи не кожну служницю в палаці. Не сумніваюся, перед тим як порати, він також шикував їх рядком і перевіряв, щоб на них не було ані пилинки.

— Я чув, у нього є син-байстрюк, — мовив я.

— Осферт, — відповів Леофрік, дивуючи мене обізнаністю. — Його сховали від світу у Вінбурнані. Малому вже має бути шість-сім. Але тобі знати про його існування не можна.

— Як і тобі.

— Він народився від моєї сестри, — сміючись із мого подиву, провадив Леофрік. — Бачиш, дупоголовий, я не єдиний красун в родині. — Він налив ще елю. — Едґіт служила при дворі, й Альфред казав, що закохався в неї. — Леофрік пхикнув, знизав плечима. — Навіть зараз піклується про неї: дає гроші, відправляє попів, щоб їй проповідували. Його жінка знає про малого, але не дозволяє Альфреду навіть наближатись до нього.

— Ненавиджу Ельсвіту, — буркнув я.

— Ту суку прислали нам самі чорти з пекла, — радо підтакнув Леофрік.

— А ще я люблю данів.

— Та невже? Чого ж тоді вбиваєш їх?

— Вони мені подобаються, — повторив я, пропускаючи його питання повз вуха, — бо не бояться жити.

— Ти про те, що вони не християни?

— Так, бо вони не християни, — підтвердив я. — А ти християнин?

На кілька миттєвостей Леофрік замислився.

— Мабуть, так, — дратівливо відповів перегодом. — А ти, я так припускаю, ні.

Похитавши головою, я показав йому свій молот Тора. У відповідь він засміявся:

— А що робитимеш, дупоголовий, коли повернешся до поган? Окрім того, що плануватимеш помсту?

Це було добре питання. Я задумався над ним, наскільки дозволяв хміль у голові.

— Служитиму чоловіку на ім’я Раґнар, як колись служив його батьку.

— А чого пішов від його батька?

— Бо того вбили.

Леофрік спохмурнів.

— То ти можеш лишатися з ними, поки живий твій данський покровитель, так? А без нього ти ніщо?

— Так, ніщо, — визнав я. — Але мені треба в Нортумбрію, щоб повернути батьків палац.

— І Раґнар зробить це за тебе?

— Можливо. Думаю, його батьку це було до снаги.

— А коли повернеш свій палац, то будеш там повелителем? — спитав він. — Ти станеш володарем своєї землі чи тобою правитимуть дани?

— Правитимуть дани.

— То хочеш повернутися туди, щоб бути рабом, ге? Так, пане, ні, пане, дозвольте потримати вам цюцюрку, поки ви обсцикаєте мене, пане?

— А що буде, коли я залишусь тут? — спитав я в’їдливо.

— Поведеш народ, — відповів Леофрік.

На це я тільки розсміявся.

— Альфреду й так вистачає лордів, які йому служитимуть.

Леофрік похитав головою:

— Ні. Атож, у нього є хороші командувачі, але йому треба більше. Ще тоді, на кораблі, у той день, коли він дозволив негідникам накивати п’ятами, я просив його дати мені людей і відправити на берег. Але він відмовився. — Леофрік гупнув по столу кулачищем. — Я казав йому, що я добрий воїн, але він, негідник такий, не послухав мене!

То он про що вони тоді сперечалися, подумав я.

— Чому він тобі не дозволив?

— Бо я не вмію читати, — гаркнув Леофрік, — і не вчуся! Якось пробував, але ті букви мені всі однакові. Я не лорд і навіть не тан. Я лише син раба, котрий волею долі навчився вбивати ворогів короля. Але й того Альфреду не досить. Він каже, я можу стати в нагоді, — останні слова він промовив так, ніби вони пекли йому язика, — одному з його олдерменів. Але командувати військом я не можу, бо не вмію читати і не можу навіть навчитися того.

— А я вмію, — сказав я, або ж то сказав за мене ель.

— Дупоголовий, от чого ти такий? — усміхнено відповів Леофрік. — Хай тобі грець, то, кажеш, ти не просто лорд, а ще й читати вмієш?

— Зовсім трохи. Короткі слова.

— Але можеш навчитися краще?

Над цим я замислився.

— Так, можу.

— У нас дванадцять корабельних команд, — відповів він. — Усім їм треба робота. Ми поведемо їх до Альфреда і скажемо, що лорд Дупоголовий зволили стати їхнім ватажком. Він дасть тобі книгу, ти почитаєш із неї трохи розумних слів, а тоді ми з тобою похапаємо тих чортяк, поведемо на війну і як слід присмалимо дупи твоїм любим данам.

Я не погодився, однак і не відмовився — бо й сам до ладу не розумів, чого хочу. Мене непокоїло те, що тепер я мушу домовлятися з кожним, хто пропонує бодай щось. Коли я був із Раґнаром, то хотів усюди слідувати за ним. Тепер же мене спокушала Леофрікова картина майбутнього. Не маючи певності, я не погодився, але й не відмовився, а просто повернувся до палацу, розшукав Меревенну й дізнався, що це вона була служницею, через яку Альфред ридав тієї ночі, коли я підслуховував у мерсійському таборі під Снотенґемом. Що хочу зробити з нею, я знав напевне і, на відміну від короля, після того не плакав.

А на другий день, за наполяганням Леофріка, ми поїхали у Сіппенгем.

РОЗЛІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

Гадаю, раз ви це читаєте, то букви вивчили, а це означає, що, мабуть, якийсь клятий монах або піп лупцював вас по пальцях, давав потиличники або й робив дещо гірше. Авжеж, зі мною нічого подібного не робили, бо я давно виріс, але мені однаково доводилося терпіти їхні кпини, пріючи над абеткою. Беокка, котрий переважно займався моїм навчанням, знай нарікав, що я відволікаю його від справжньої роботи — написання житія Світуна, котрий був єпископом Вінтанчестерським у часи Альфредового дитинства. Інший священник перекладав книгу латиною, оскільки Беоккиних знань тієї мови бракувало для цього завдання, а сторінки тих писань відправляли до Рима з надією, що Світуна колись визнають святим. Альфреда та книга страшенно зацікавила, й він вічно забігав до Беокки з питаннями, чи знає той, що Світун якось прочитав проповідь форелі або псалма чайці. Беокка захоплено записував ті побрехеньки, а коли Альфред ішов, неохоче повертався до тексту, який примушував мене читати йому вголос.

— Ні, ні, ні! «Кораблетроща» буде forlidan! Утреде, це житіє апостола Павла, він потрапив у кораблетрощу. Ви читаєте неправильно!

Я ще раз глянув на те слово:

— Хіба це не forlegnis?

— Авжеж ні! — скрикнув він, червоніючи від обурення. — Це слово означає... — затнувся, зненацька збагнувши, що мусить мене вчити не англійських слів, а того, як їх правильно читати.

— «Шльондра», — докінчив я. — Я знаю, що значить це слово. Навіть знаю, скільки шльондри беруть. У Чадовій таверні є одна руда, яка...

— Forlidan, — урвав він мене. — Це слово читається forlidan. Продовжуйте.

Дивний то був час. Хоч я вже став дорослим чоловіком, воїном, та, борючись із чорними буквами на м’ятому пергаменті в Беоккиній келійці, знову повернувся в дитинство. Коли я перечитав житія всіх святих, Беокка не встояв перед спокусою попросити мене зачитати його власну працю про Світуна.

Вочевидь, очікував похвали, але я тільки знизав плечима і спитав:

— Хіба у тебе не знайшлося чогось цікавішого?

— Цікавішого? — зиркнув докірливо Беокка здоровим оком.

— Щось про війну, про данів, — пояснив я. — Щось, де є щити, списи й мечі.

Він скривився:

— Мені огидно від самої думки про такі письмена! Для цього є поезія. — Беокка знов огидливо скривився, виражаючи своє несхвалення войовничих віршів. — А тут, — постукав він по сувоях, — ви знайдете справжнє натхнення.

— Натхнення! То я мушу надихатися тим, що Світун повернув розбиті яйця?

— То було святе діяння, — дорікнув Беокка. — Жінка була стара й бідна і не мала на продаж нічого, крім яєць, але спіткнулась і побила їх. Їй загрожувала голодна смерть! А святий зробив так, що вони знову стали цілі. Хвала Господу, вона їх продала.

— Але чому Світун просто не дав їй грошей? — не розумів я. — Або не забрав її до себе додому й не нагодував як слід?

— Це чудо! — не вгавав Беокка. — Доказ сили Божої.

— Хотів би я побачити чудо, — сказав я, пригадуючи смерть короля Едмунда.

— Це у вас говорить слабкість, — суворо буркнув священник. — Треба мати віру. Вірити легко, коли бачиш чудеса скрізь, тому про них не треба молитися. Бога набагато краще віднаходити через віру, а не чудеса.

— То нащо тоді існують ті чудеса?

— Утреде, читайте далі, — стомлено, відступився сердега. — Заради Бога, читайте далі.

І я читав. Утім, життя у Сіппенґемі складало не лише читання. Щонайменше двічі на тиждень Альфред їздив на полювання, хоч це було й не те полювання, яке ми знали на півночі. Кабанів він ніколи не заганяв, а тільки стріляв з лука по оленях, яких гнали до нього загонщики. Якщо ж олень довго не приходив, Альфред починав нудитись і повертався до своїх книжок.

Правду кажучи, гадаю, на полювання він їздив виключно через те, що так очікувалось від короля, а не тому, що це йому подобалось; але він зносив це випробування мужньо. Я ж, ясна річ, обожнював ці виїзди, на яких убивав вовків, оленів, лисиць і кабанів. Якраз на одних з таких ловів кабана я зустрів Етельвольда.

Він був старшим Альфредовим небожем, тим хлопчиком, що колись мав успадкувати трон короля Етельреда. Щоправда, він вже підріс, був лише на місяць-два молодшим од мене і взагалі багато чим нагадував мене, крім хіба того, що батько з дядьком його оберігали і він досі нікого не вбив і взагалі не воював. Він був високий, міцний і сильний, як незагнузданий лошак. Мав довге чорне волосся, витягнуте обличчя, притаманне всьому їхньому роду, і гострі очі, що зачаровували всіх служниць — чи то пак, узагалі всіх дівчат. Він ходив на полювання зі мною та Леофріком, а коли вдавалося втекти від попів, що скрізь за ним ходили, пив і гуляв з нами, всякчас нарікаючи на дядька. Щоправда, ці скарги озвучував лише мені, бо Леофріка боявся.

— Дядько вкрав у мене престол, — сказав він мені якось.

— Рада постановила, що ти ще замалий, — заперечив я.

— Але ж зараз я вже не малий, тому Альфред мусить віддати корону мені.

На ці слова я мовчки підняв свій кухоль.

— Мені не можна навіть битися! — гірко продовжив Етельвольд. — Той дурень, мій дядько, каже, я мушу стати священником. — Відпивши елю, він серйозно подивився на мене. — Утреде, побалакай з ним.

— І що я йому скажу? Що ти не хочеш бути попом?

— Це він і так знає. Ні, краще скажи йому, що я піду на війну разом з тобою і Леофріком.

Обміркувавши його слова, я похитав головою:

— Це нічого не дасть.

— Чому?

— Бо він боїться, що в такому разі ти заробиш собі ім’я.

Етельвольд насупився.

— Що це значить? — спитав спантеличено.

— Якщо ти станеш славетним звитяжцем, — обізнано пояснив я, — за тобою підуть люди. Ти вже принц, а це й так небезпечно, тож Альфреду не треба, щоб ти був ще й славетним принцом-воїном.

— От негідник чистоплюйний, — відказав він, прибираючи волосся з лиця і хмуро розглядаючи Енфледу — рудявку, котрій у таверні виділили окрему кімнатку і яка приносила чимало прибутку. — Яка ж вона гарна, — сказав перегодом, додавши: — Якось його застали, коли він товк черницю.

— Альфред товк черницю?

— Так мені сказали. Він завжди був падкий до дівчат, ніяк не міг прутня в штанах втримати. Але попи як слід взялися за нього. — Відтак Етельвольд додав понуро: — Я колись переріжу йому горлянку.

— Якщо це почує хтось, крім мене, тебе повісять.

— Ну то втечу до данів, — парирував він.

— Це можна. Вони тебе радо приймуть.

— Щоб використати, — докінчив Етельвольд, показуючи, що він не зовсім дурень.

Я кивнув:

— Ти будеш як Еґберт, Бурґред або той новий правитель Мерсії.

— Кеовульф.

— Будеш іграшковим королем, — закінчив я.

Коли Бурґред утік до Рима, королем Мерсії призначили олдермена Кеовульфа. Втім, королем він був не більше, ніж утікач Бурґред. Хоч і випускав монети й вершив правосуддя, всі знали, що в його раді дани, чий гнів навертати на себе він нізащо не наважиться.

— То ти цього хочеш? Утекти до данів, щоб прислужитися їм? — спитав я.

Він похитав головою.

— Ні, — відказав він, розхлюпуючи ель на стіл. — Краще вже нічого не робити.

— Нічого?

— Навіть якщо я й не робитиму нічого, — серйозно почав Етельвольд, — той засранець сконає сам. Він завжди хворий, не може ж він жити довго! А його син ще зовсім немовля. Тож якщо Альфред помре, королем стану я! О Боже милостивий!

Останнє прохопилося при вигляді двох священників, що зайшли у таверну. Обидва були з Етельвольдової свити, однак нагадували радше його наглядачів, ніж служників. Сюди прийшли, бо йому було пора спати.

Беокка моєї дружби з Етельвольдом не схвалював.

— Це дурний хлопчисько, — застеріг він мене.

— Як і я, отче, якщо вірити вашим словам.

— Тому нам і не треба, аби хтось потурав вашій дурості. А зараз прочитайте мені про те, як святий Світун побудував Східну браму міста.

До Богоявлення, за словами Беокки, я навчився читати, наче здібна дванадцятирічна дитина. Цього виявилось достатньо для Альфреда, котрому, врешті-решт, не треба було, щоб я читав богословські тексти, головне — аби в разі необхідності міг розкумекати його накази.

Ми з Леофріком хотіли командувати військами, і заради того я терпляче зносив повчання Беокки, ознайомлюючись із тим, що святий Світун виробляв із фореллю, чайками та розбитими яйцями. Розподіл до військ був привілеєм короля, хоча, зізнатися, особливого вибору, ким командувати, ми не мали.

Вессекська армія складалася з двох частин. Першу, меншу, утворювала гвардія короля, що охороняла його з родиною. Іншими справами гвардійці не займалися, бо перебували на регулярній службі, однак чисельність їх була мала, та й нам із Леофріком не хотілося мати з ними нічого спільного, адже служити в цьому війську означало постійно бути біля Альфреда і ходити в церкву.

Друга, значно більша, частина армії була фірдом, поділеним між різними ширами. До фірда кожного з ширів, під управлінням олдермена і ріва, призивалися всі придатні чоловіки, що його населяли. Це дозволяло збирати багато народу. Скажімо, Гамптоншир міг запросто призвати у свої лави до трьох тисяч чоловік. На таке ж у Вессексі були здатні ще дев’ять ширів. Щоправда, крім олдерменових військ, більшість тих фірдів складали селяни. Вони хоч і мали сякі-такі щити, сокири і списи, та мечів і обладунку на всіх не вистачало. Що куди гірше — фірди дуже неохоче виходили за межі своїх ширів, а в жнива взагалі відмовлялися служити. У битві при Аскському пагорбі, коли вессексці здолали данів, перемогу здобули якраз королівські війська, розділені між Альфредом та його братом. Основний бій вели саме вони, у той час як фірд створював ілюзію чисельності, а у бій вступив аж тоді, як справжні вояки майже довели справу до перемоги. Іншими словами, користі з фірду було як із дірки у днищі човна, однак знайти собі військо Леофрік міг тільки там.

Втім, він міг покластися на корабельні команди, котрі нині пиячили у зимових тавернах Гамтуна. Щоб отримати їх у своє розпорядження, треба було переконати Альфреда звільнити від командування флотом Гакку. На наше щастя, той сам приїхав у Сіппенгем із проханням зняти його зі служби. Сказав Альфреду, що кожного дня молиться, аби не бачити океану, бо страждає на морську хворобу.

Оскільки сам часто хворів, Альфред співчував усім, хто нездужав, та й, мабуть, здогадувався, що Гакка на посаду командувача флоту не підходить, тільки кого поставити замість нього, не знав. Король скликав на нараду чотирьох єпископів, двох настоятелів і одного святого отця. Пізніше від Беокки я довідався, що все, чим вони займалися, — це молилися про нового командувача.

— Зроби що-небудь! — гаркнув на мене Леофрік.

— І що я можу тут вдіяти?

— Дупоголовий, ти ж дружиш із попами! Поговори з ними, з Альфредом.

Тепер дупоголовим він називав мене рідко, лише коли сердився.

— Він мене не любить. Якщо попрошу віддати флот, він дасть його кому завгодно, тільки не нам. Скоріше вже командування перейде єпископу.

— Зараза! — лайнувся Леофрік.

Врешті нам допомогла Енфледа. Рудявка була доброю душею, ще й ставилася прихильно до Леофріка. Почувши нашу суперечку, вона підсіла до нас, грюкнула по столу, закликаючи до тиші, й, шморгнувши носом, спитала, чого ми сваримось.

— Я хочу, аби цей дупоголовий, — тицьнув у мене пальцем Леофрік, — став командувачем флоту. Проте для цього він ще занадто малий, бридкий і нехрещений. А Альфред слухає купку єпископів, котрі зараз візьмуть і призначать якогось такого самого старого пердуна, що не здатний відрізнити носа корабля від корми.

— Які саме це єпископи? — поцікавилась Енфледа.

— Шірбурнанський, Вінтанчестерський, Вінбурнанський і Екзанчестерський, — відповів я.

Дівка всміхнулася, ще раз шморгнула, і вже за два дні мене викликали до Альфреда. Виявилось, єпископ Екзанчестерський був падкий до рудявок.

Альфред прийняв мене у своєму палаці. Це була велика склепінчаста будівля з вогнищем посеред зали. Двері охороняла варта, за якою стояли різні прохачі, що прийшли побачити короля. В іншому кінці зали молилася купка попів. Біля вогнища ми з Альфредом були самі. Він говорив без угаву, крокуючи взад-вперед. Сказав, що планує призначили мене командувачем флоту, наголосивши, що це лише попередній план. Відтак провадив, що його вибір направляє Бог, але він однаково мусить побалакати зі мною, аби переконатися, чи Божа порада збігається з його власним чуттям. Він неабияк покладався на чуття. Одного разу навіть прочитав мені промову про внутрішнє око, що є у кожного і веде нас до вищої мудрості. Я навіть міг погодитись, однак для того, щоб призначити командувача флоту, треба мати не якусь містичну мудрість, а суворого вояка, готового вбивати данів.

— Скажи мені, — спитав він, — чи навчання грамоті скріпило твою віру?

— Так, мілорде, — відповів я з удаваною щирістю.

— Дійсно? — не повірив він.

— Житія святого Світуна і Седда! — мовив я, показуючи руками, що вони переповнили мене.

— Благочестивий Седд! — радо вигукнув Альфред. — А чи відомо тобі, що його мощі зцілюють?

— Це чудо, мілорде.

— Хороше чути від тебе такі слова, Утреде, — відповів король. — Я радію, що твоя віра зміцніла.

— Мілорде, це дає мені найвище блаженство, — сказав я з серйозним виразом.

— Адже тільки з вірою в Господа ми будемо здатні побороти данів.

— Саме так, мілорде, — сказав я зі ще більшим захватом, який тільки міг підробити, водночас гадаючи, чому він просто не призначить мене командувачем флоту та й по всьому.

Та в той день Альфред був дуже балакучий.

— Пригадую, як уперше побачив тебе, — сказав він. — Мене глибоко вразила твоя дитяча віра. Надихнула мене, Утреде.

— Радий це чути, мілорде.

— Однак згодом, — повернувся він до мене й насупився, — я помітив, як твоя віра згасає.

— Господь піддає нас випробуванням, мілорде.

— Воістину! Свята правда!

Зненацька король здригнувся. Він ніколи не був сильним, навіть на власному весіллі звалився від болю, хоч, припускаю, було то скоріш від переляку, коли він усвідомив, із ким одружується. Хай там як, та нерідко Альфред страждав і від справжнього болю, й найгіршим були чиряки, котрі часом боліли так, що він не міг навіть сісти. Проте переважно короля мучили болі в животі.

— Господь дійсно всіх випробовує, — продовжив він. — І так він перевіряв тебе. Мені хотілося б вірити, що ти пройшов випробування.

— Гадаю, так і є, мілорде, — сказав я спокійно, бажаючи чимскоріше завершити цю безглузду розмову.

— Та я досі маю сумніви щодо твого призначення. Ти ще молодий! Так, ти довів свою старанність, вивчившись читати і писати, крім того, ти шляхетного роду, але у таверні тобі куди цікавіше, ніж у церкві. Хіба не так?

На це я з відповіддю не знайшовся. Мовчав-мовчав, аж тут пригадав дещо, чого Беокка навчив мене під час нескінченних уроків, і, не замислюючись, навіть не здогадуючись про сенс цих слів, сказав їх уголос:

— Прийшов же Син Людський, що їсть і п’є...

— ...а ви кажете: чоловік цей ласун і п’яниця! — підхопив Альфред. — Твоя правда, Утреде. Слушно ти мене підловив. Хвала Господу! Самого Христа винуватили за сидіння в тавернах, а я й забув. У Письмі є все!

«На моєму боці боги», — подумав я. Однак хоч цей чоловік і не тямив себе від любові до Господа, дурнем він усе ж не був, бо миттю різко, як змія, крутнувся до мене:

— А ще я чув, ти проводиш час із моїм племінником. Мені розповідали, ти відволікаєш його від науки.

Приклавши руку до серця, я промовив:

— Я ладен заприсягнутися вам, мілорде, що тільки відмовляв його від необдуманих рішень.

І це була правда. Ну майже. Я ніколи не підігрував Етельвольду в його диких фантазіях про перерізання горлянки Альфреду чи втечу до данів. І хоч я заохочував його до елю, шльондр і богохульства, але це за «необдумані рішення» не вважав.

— Клянуся, мілорде, — додав я.

Слово «клянуся» має велику силу. Всі наші закони тримаються на клятвах. На них же тримаються життя, відданість і чесність, тож мої слова Альфреда переконали.

— Я тобі вдячний, — щиро сказав він. — Мушу зізнатися. на мій превеликий подив, єпископ Екзанчестерський бачив сон, у якому до нього явився посланець Господній і сказав, що тебе слід призначити командувачем флоту.

— Посланець Господній? — перепитав я.

— Янгол, Утреде!

— Хвала Господу! — сказав я піднесено, уявляючи, як зрадіє Енфледа, почувши, що тепер вона янгол.

— Однак, — сказав Альфред, ще раз смикнувшись від болю, чи то в пузі, чи в дупі, — однак, — повторив він, і я зрозумів, що зараз буде якась несподіванка, — мене непокоїть, що ти нортумбрієць і не маєш у серці відданості Вессексу.

— Але ж я тут, мілорде, — відповів я.

— Та чи надовго?

— Доки не підуть дани, мілорде.

Ці слова він пропустив повз вуха.

— Мені потрібні люди, які будуть віддані мені через Бога, — сказав король. — Через Бога, любов, обов’язок, пристрасть і землю.

Він замовк, подивився на мене, і я збагнув, що в останньому слові криється докір.

— Я маю землю в Нортумбрії, — мовив я, думаючи про Беббанбурґ.

— Через вессекську землю, — уточнив він, — якою ти володітимеш, яку боронитимеш і за яку битимешся.

— Воістину, слушна думка, — погодився я, з жахом усвідомлюючи, до чого він хилить.

Однак Альфред перейшов до того не одразу, тут же змінивши тему й заговоривши про данську загрозу. Сказав, що наш флот упорався із завданням зменшити кількість ворожих набігів, однак у прийдешньому році він очікує прибуття нового поганського флоту, занадто великого, щоб йому могли протистояти наші дванадцять кораблів.

— Я не можу ризикувати своїми суднами, — сказав він, — тому думаю, нам не варто вступати з ними в бій на морі. Очікую, що піхота поган прибуде Темсом, а флот ударить по нашому узбережжю з півдня. Ми спроможні стримати тільки перших, але не других, тому від командира свого флоту я вимагатиму коротких наскоків на їхні кораблі. Таким чином ми зможемо відволікти ворога і знищити його наземне військо.

Я відповів, що це чудова думка, якою вона, мабуть, і була, однак мені було невтямки, як лише дванадцять кораблів зможуть відволікти увагу цілого флоту. Хай там як, а це питання може почекати до прибуття данів. Відтак Альфред повернувся до землі, і це, певна річ, мало вирішальне значення у тому, чи дасть він мені командувати флотом.

— Утреде, я хочу прив’язати тебе до себе, — сказав він відверто.

— Ви отримаєте мою клятву вірності, мілорде.

— Не сумніваюся в тому,— відповів він смішкувато. — Але мені однаково потрібно, щоб ти став вессексцем.

— Це велика честь, мілорде, — сказав я, не маючи іншого вибору.

— Ти мусиш пустити коріння на цій землі, — провадив він, усміхаючись, ніби робить мені якусь велику послугу. — У Дефнаширі є одна дівчина, сирота, якраз на виданні.

Ну от, почалося.

Я не відповів. Хіба є сенс сперечатися, коли кат уже заніс над тобою меча?

— Її звуть Мілдріт, — сказав Альфред. — Вона мені дуже дорога. Це напрочуд набожна, скромна і чесна дівчина. Її батько служив рівом в олдермена Одди. Її майбутньому чоловіку перепадуть його землі, дуже хороші, і я б волів, щоб на хорошій землі правив хороший чоловік.

Я вичавив із себе усмішку, сподіваючись, що вона виглядає більш-менш природно.

— Це велике щастя, мілорде, одружитися з дівчиною, яку ви високо цінуєте.

— То йди і візьми її собі за дружину, — наказав він. Кат виконав свою роботу. — Після того я зможу призначити тебе командувачем флоту.

— Так, мілорде, — відповів я.

Звичайно, почувши цю звістку, Леофрік зареготав як навіжений.

— А він не дурень, ге? — сказав він, нарешті погамувавшись. — Хоче зробити з тебе справжнього вессексця. То що тобі відомо про ту Мілтеверк?

«Мілтеверк» означає «біль у селезінці».

— Мілдріт, — поправив я. — Відомо, що вона страшенно побожна.

— Інакше й бути не може. Якби вона розставляла ноги перед кожним зустрічним, він би тебе з нею не оженив.

— Вона сирота, десь шістнадцяти-сімнадцяти років, — продовжив я.

— Господи! Це ж уже стара баба! Певне, бридка на морду, як собака! Бідолашка, мабуть, усі коліна вже позбивала в молитвах, аби її не зіпсував якийсь дупоголовий на кшталт тебе. Але така вже її доля! Тому нумо оженимо тебе, а тоді підемо вбивати данів.

Це було взимку. Відсвяткувавши у Сіппенгемі Різдво, якому було далеко до Йоля, ми попри мороз, дощ і вітрюган поїхали на південь. В цю дорогу з нами вирушив отець Віллібальд, котрий так і залишився флотським священником. Я планував дістатися до Дефнаширу, зробити те, що мусив, а тоді податися у Гамтун — перевірити, як просувається робота з підготовки наших суден. Взимку кораблі конопатять, чистять і відмивають до весни. Думка про кораблі віднесла мене у мрії про данів і Бріду. Захотілося знати, де вона зараз, що робить і чи побачимось ми знову. А ще я думав про Раґнара. Чи відшукав він Тиру? Чи живий досі К’яртан? Тепер ми жили в різних світах, і я невпинно віддалявся від їхнього, дедалі глибше поринаючи в Альфредові манірні порядки. Король робив успіхи у спробах перетворити мене на західного сакса. Я дав обітницю воювати за Вессекс і тепер мусив скріпити свою належність шлюбом, проте давня мрія повернути собі Беббанбурґ нікуди не зникла.

Майже так само, як Беббанбурґ, я любив і Дефнашир. Коли Тор створював світ із тіла Іміра, він добряче постарався, виліплюючи Дефнашир і сусідню Торнсету. Обидва шири лежали в мальовничому краю, оточені невисокими пагорками, бистрими потоками і широкими ланами. Поля там були багатющі, землі родючі, рівнини широкі, затоки вигідні. Скрізь там жилося хороше, і не було б моє серце в Беббанбурзі, я міг би жити щасливо у Дефнаширі. Заїхавши в долину річки Уїск, ми проминули доглянуті поля, заможні села й високі мури і опинилися біля стін столиці ширу, Екзанчестера.

Місто заснували римляни, звівши на пагорбі понад Уїском фортецю, оточену кам’яним муром, який зберігся аж до наших днів. Біля північної брами нас спинила сторожа.

— Ми приїхали до олдермена Одди, — сказав Віллібальд.

— Хто прислав вас?

— Король, — гордовито мовив священник, демонструючи листа з Альфредовою печаткою.

Сумніваюся, що вартові її впізнали, однак, схоже, її вигляд справив на них враження, тому вони впустили нас у місто, де серед занепалих римських будівель, біля палацу олдермена Одди, бовваніла висока дерев’яна церква.

Олдемен змусив нас чекати. Врешті вийшов у супроводі свого сина і свити з десятка прислужників. Його священник зачитав листа від короля. Альфред висловлював велику радість із приводу того, що Мілдріт вийде заміж за його вірного слугу, олдермена Утреда, і наказував Одді провести церемонію якомога скоріше. Одда не вельми зрадів такій новині. Він був уже старим, мав щонайменше сорок років, сиве волосся і обличчя, спотворене здоровенними жировиками. Почувши новину, його син, Одда Молодший, насупився ще більше.

— Батьку, так чинити негоже, — заявив він.

— На те воля короля.

— Але ж...

— Така воля короля!

Одда Молодший замовк. Він був приблизно мого віку, майже дев’ятнадцяти років, гарний, чорноволосий, одягнений у чепурну чорну туніку, обшиту золотими нитками, чисту, як бабська сукня. На шиї в нього висіло золоте розп’яття. Він несхвально глипнув на мене: либонь, у його очах я був брудний і подертий. Скінчивши розглядати мене, наче якогось бродячого собаку, він розвернувся і пішов геть.

— Єпископ зможе одружити вас завтра вранці, — сердито проказав Одда. — Але спершу заплатіть викуп за наречену.

— Викуп? — здивувався я, адже, хоч того й вимагав обряд, Альфред про це не казав.

— Тридцять три шилінги, — відповів Одда, єхидно усміхаючись.

Тридцять три шилінги — цілий статок. За такі гроші можна придбати доброго бойового коня або й корабель. Ця новина спантеличила мене. Я почув, як позаду тяжко зітхнув Леофрік.

— Того вимагає Альфред? — спитався я.

— Це моя вимога, — відрубав Одда. — Мілдріт — моя похресниця.

Не дивно, що він либився. Ціна була захмарна, і він не мав сумніву, що таких грошей заплатити я не зможу. Коли не заплачу, нареченої мені не бачити і, хоч Одда того й не відав, я не зможу командувати флотом. Біда полягала ще й у тому, що, окрім тридцяти трьох шилінгів, або ж трьохсот дев’яноста шести срібних пенсів, мені доведеться віддати ще стільки ж, адже звичай вимагає, щоби після укладення шлюбу молодий віддав таку ж суму дружині. Друга сума вже Одди не стосувалась, і я не думав, що колись захочу платити її, так само як олдермен Одда з мого сум’яття бачив, що я не платитиму йому викупу за наречену, без якого шлюб не відбудеться.

— Чи можу я побачити леді? — спитав я.

— Побачиш під час завтрашньої церемонії, — суворо сказав Одда. — Але лише якщо сплатиш викуп. Інакше — ні.

На його обличчі заграло розчарування, коли я відкрив калитку і дав йому одну золоту монету і тридцять шість срібних. Ще більше він -розчарувався, побачивши, що це не всі гроші, які в мене є. Однак тепер уже він попався в мою пастку.

— Побачиш її завтра в соборі.

— Чому не зараз? — поцікавився я.

— Бо вона на молитві, — відрізав олдермен і на тому наказав нам іти.

Ми з Леофріком пішли переночувати в заїзд біля собору. Того вечора я напився як свиня і зчинив бійку — вже й не пригадаю з ким. Єдине, що пам’ятаю, це як Леофрік розтягнув нас і вгамував мого суперника. Потому я подибав до стаєнь і виблював весь випитий ель. Тоді напився знову й ліг спати. Спав погано, прокинувся зранку від шерхоту дощу, що періщив по даху стайні, і знову виблював.

— Чому б нам просто не чкурнути до Мерсії? — спитав я у Леофріка. Король видав нам коней, і я був не проти їх украсти.

— І що ми там робитимемо?

— Знайдемо собі військо, будемо воювати, — сказав я.

— Не верзи дурниць, дупоголовий! — гаркнув Леофрік. — Нам треба флот, а як не одружишся з тією почварою, я не зможу ним командувати.

— Це я командуватиму ним.

— Але тільки якщо одружишся. Тоді ти командуватимеш флотом, а я — тобою.

До нас приєднався отець Віллібальд. Він ночував у церкві біля таверни і прийшов перевірити, чи готовий я до весілля. Мій пошарпаний вигляд його нажахав.

— Що це у вас на обличчі? — спитав він.

— Один паскудник учора дав мені по мармизі. Я напився, він також, але я був п’яніший. От що я вам скажу, отче: ніколи не лізьте в бійку, коли ледве стоїте на ногах.

На сніданок я випив ще елю і за наказом Віллібальда одягнув свою найкращу туніку. Щоправда, вона була вся пожмакана, брудна й дірява. Я хотів одягти кольчугу, та святий отець сказав, що такий одяг у церкві недоречний. Мабуть, його правда. Я дозволив йому почистити себе, постирати найбільші плями з одежі, затим зібрав волосся в хвіст і почепив Подих Змія та Осине Жало. Віллібальд знову почав бурчати, що зброї не місце у храмі Господньому, та цього разу я наполіг. Відтак, зібравшись, я, як на страту, понуро посунув за Віллібальдом і Леофріком до церкви.

Надворі періщило так, ніби з неба вичавлювали всю воду. Вода неслася потоками по вулиці, переповнюючи канави, й протікала крізь дах храму. Зі сходу дув пронизливий вітрюган, що просочувався в кожнісіньку шпаринку в стінах дерев’яної церкви, від чого свічки всередині всякчас блимали й постійно гасли. Церква була невелика, не набагато більша від спаленого дому Раґнара. Скоріш за все, її також збудували ще римляни, бо підлога там була мощена вапняковими плитами, на які ляпотіла вода зі стелі. Єпископ уже чекав. Біля високого вівтаря зі свічками возилися двоє священників. Невдовзі з моєю нареченою приїхав олдермен Одда.

Від самого погляду на мене вона вдарилася в сльози.

Чого я очікував? Мабуть, побачити бабу з кривим, подзьобаним віспою рилом, як у свині, й озаддям як у кобили. Ніхто не зобов’язаний любити свою дружину, надто коли жениться заради земель і статусу. Я одружувався якраз заради цього, а вона — бо не мала вибору, тому не було сенсу влаштовувати через це якісь урочистості, адже так ведеться в світі. Моїм обов’язком було взяти її землі, обробляти їх, здобувати гроші, а її — народити мені синів і слідкувати, щоб на моєму столі завжди були харчі та ель. У цьому й усе святе таїнство шлюбу.

Я не хотів одружуватися з нею. Як нортумбрійський олдермен, мав право взяти собі за дружину доньку якогось знатного роду, здатну дати мені значно більше землі, ніж дванадцять горбатих гайдів у Дефнаширі. Я міг би одружитися з жінкою, котра примножила б славу і силу Беббанбурґа, але не судилося. Я одружувався із жінкою з народу, котру тепер величатимуть леді Мілдріт, тож вона могла б виявити хоч якусь вдячність за це, а не намагатися вирватися з рук олдермена Одди.

Може, він їй і співчував, але викуп за наречену було сплачено, тому мусив підвести її до вівтаря. Єпископ, котрий допіру вернувся з Сіппенгема сильно застуджений, виконав свій обов’язок і проголосив нас чоловіком і дружиною.

— В ім’я Отця і Сина і Святого Духа, — проказав він, замість останнього «амінь» смачно чхнувши.

— Амінь, — мовив Віллібальд.

Крім нього, в залі не озвався ніхто.

Так Мілдріт стала моєю.

За тим, як ми виходили з церкви, стежив Одда Молодший, гадаючи, що мені його не видно. Але я його бачив і прекрасно розумів, чого він так пильно дивиться.

Адже, на мій превеликий подив, Мілдріт виявилась привабливою. Це не дуже змістовний опис, проте з відстані стількох років мені важко пригадати її обличчя. Буває, я бачу її вві сні, й тоді вона постає переді мною справжньою, але коли, прокинувшись, намагаюся згадати її лик, не виходить. Пригадую, вона мала чисту, білу шкіру, нижня губа видавалася вперед, очі були світло-блакитні, а волосся — золотаве, як моє. Вона була висока і соромилась цього, бо вважала, що це робить її менш жіночною. З її обличчя не сходив тривожний вираз, неначе вона всякчас очікувала небезпеки. Усе це робить жінку дуже привабливою, і, мушу зізнатися, мені вона страшенно сподобалась. Мене неабияк здивувало, навіть більше — вразило, що вона так довго ходила незаміжня. Їй було майже сімнадцять, у такому віці більшість жінок устигають народити вже третю-четверту дитину або й померти під час пологів. Дорогою до маєтку, що стояв на захід від гирла Уїску, вона розповіла мені свою історію. Вона сиділа на возі, запряженому двома волами, який, на вимогу Віллібальда, прикрасили гірляндами і квітами. Ми ж із Леофріком та Віллібальдом їхали збоку. Святий отець ставив їй питання, на які вона відповідала охоче: зрештою, він був священником — добрим чоловіком.

Розповіла, що, крім землі, батько лишив їй у спадок борги, більші за вартість усіх її угідь. При слові «борги» Леофрік тяжко зітхнув. Не відповідаючи, я їхав, дивлячись прямо перед собою.

За словами Мілдріт, її біди почалися, коли батько передав десятину своєї землі церкві як ельмескер. Ельмескером церква не володіє, але має право користуватися всіма його вигодами — збіжжям і худобою. Батько пішов на це після того, як померли всі його діти, крім неї. Так він прагнув здобути Божу прихильність.

Мені ж здалося, він шукав скоріше Альфредової прихильності, адже у Вессексі всім, хто має хоч найменші амбіції й прагне королівського заступництва, радять передовсім попіклуватись про церкву.

Однак набігли дани, вирізали худобу, знищили врожай, і церква притягла батька до закону за невиконання обіцянки надати їй належну частку. Як виявилось, закону у Вессексі дотримуються неухильно, а всі без винятку законники — священники, себто правосуддя перебуває в руках церкви. Коли Мілдрітин батько помер, закон постановив, що він винен церкві велику суму, суттєво вищу за його статки.

Альфред, який мав владу списати борг, відмовився це зробити. Це означало, що той, хто візьме шлюб із Мілдріт, успадкує всі її борги. На таке не був готовий ніхто, доки в цю пастку, як п’яниця з горба, не звалився нортумбрійський дурник.

Леофрік реготався, Віллібальд скрушно зітхав.

— Який розмір боргу? — спитав я.

— Дві тисячі шилінгів, пане, — тихенько відказала Мілдріт.

Леофрік аж зайшовся реготом, і я радо порішив би його на місці.

— І він щороку зростає? — докинув Віллібальд.

— Так, — відповіла Мілдріт, відводячи погляд.

Чоловік розважливий перевірив би її становище, перш ніж брати з нею шлюб, та я розглядав цей союз як прямий шлях до командування флотом. Отже, тепер у мене були флот, борги, жінка і новий ворог — Одда Молодший, котрий явно хотів здобути Мілдріт собі, попри волю батька, який розумно відмовлявся брати на себе щорік вищий борг і не бажав, аби його син одружувався з жінкою нижчого походження.

Серед людей є ієрархія. Беокка частенько розповідав мені, що вона відображає небесну. Може, це й правда, але про небесну ієрархію я не відаю. Зате як повелося серед людей, знаю напевне. На верхівці стоїть король, під ним — його сини, а далі йдуть олдермени, володарі земель. Без земель людина не може належати до знаті, хоч я і вважався дворянином, бо від свого права на Беббанбурґ не відмовився. Король і олдермени — наймогутніші люди в королівстві, володіють його просторами і командують військами. Під ними розташовані ті, хто має менше влади, — ріви. Вони відповідають за дотримання закону на землях олдермена. Якщо ріву не подобається його повелитель, він може відмовитися від своєї посади. Рівів набирають із танів — заможних людей, здатних вести підданих на війну, але такими великими статками, як Одда чи мій батько, тани не володіють. Під танами ходять простолюдини, вільні люди. Однак у разі втрати заробітку простолюдин потрапляє в рабство — найнижчий щабель. Його можуть, звісно, звільнити, але якщо пан не дасть рабу землі або грошей, той незабаром повернеться в рабство. Мілдрітин батько був таном, якого Одда зробив рівом, відповідальним за порядок на півдні Дефнаширу. Однак через свою дурість він втратив ті дрібки земель, що мав у своєму розпорядженні, лишивши доньку в злиднях. Через це вона була не гідна шлюбу з олдерменовим сином, зате для нортумбрійського олдермена-втікача — якраз. У дійсності вона була звичайним пішаком на Альфредовій дошці. Мені він її віддав, лише щоб я перейняв на себе відповідальність за сплату її непідйомного боргу.

«Альфред — павук, — подумав я сердито, — підступний павук у рясі, що пряде липку павутину». Хоч я мав себе за великого розумаку, розмовляючи з ним у Сіппенгемі, насправді міг би відкрито славити Тора і обсцикати його священні вівтарі, й він однаково віддав би мені флот, бо розумів, що у прийдешній війні користі від флоту буде небагато, а я потрібен йому лише для задоволення його амбіцій щодо півночі Англії. Так я потрапив у пастку, двері якої люб’язно відчинив для мене паскудник Одда.

Думка про дефнаширського олдермена наштовхнула мене на питання до Мілдріт:

— Який викуп віддав тобі Одда?

— П’ятнадцять шилінгів, пане.

— П’ятнадцять шилінгів? — приголомшено перепитав я.

— Так, пане.

— От крутій.

— Вибий з нього решту, — докинув Леофрік.

Пара ясно-синіх очей зиркнула на нього, на мене, затим знову сховалась за вуаллю.

Її дванадцять гайдів, що віднині зробились моїми, пролягали на пагорбах понад гирлом Уїску, у місцині під назвою Окстон, що означає «ферма, де розводять биків». Дани назвали б це шилінгом, себто селянською садибою. Солома на хатині так поросла мохом і травою, що здалеку її легко було сплутати з горбакою. Палацу там не було, хоч він і потрібен вельможі, щоб влаштовувати бенкети для підданих; зате господарство мало загін для худоби, свинарник і вдосталь землі, щоб прогодувати шістнадцять рабів і п’ять родин, які там квартирували. Привітати мене висипали всі, включно з кількома невільниками. Вони радо зустріли Мілдріт після розлуки, адже від батькової смерті вона жила в Оддиної дружини, а її господарством завідував чоловік на ім’я Освальд, довіряти котрому слід не більше, ніж лису.

Ми повечеряли горохом, цибулею, черствим хлібом і кислим елем, і це був мій перший весільний бенкет у власному домі, котрий у мене могли от-от відібрати. На другий ранок розпогодилось. Поснідавши сухим хлібом з прокислим елем, ми з Мілдріт піднялися на пагорб, із якого відкривався вид на широке гирло річки, що розрізала рівнину, як широка сіра сокира.

— Де ховаються люди, коли набігають дани? — спитав я, маючи на увазі служників і постояльців.

— Серед пагорбів, пане.

— Мене звуть Утред.

— Серед пагорбів, Утреде.

— А тобі більше не доведеться ховатись серед пагорбів, — твердо мовив я.

— Чому? — стривожено глипнула вона на мене.

— Ти поїдеш зі мною в Гамтун. Поки я командуватиму флотом, ти матимеш там дім.

Вона покірно кивнула. Я взяв її за руку, відкрив долоню і висипав у неї тридцять три шилінги. Монет було стільки, що частина попадали їй на коліна.

— Це належить тобі, дружино моя, — сказав я.

Я казав щиру правду. Вона була моєю дружиною. Того ж дня ми, як чоловік із дружиною, поїхали на схід.

Моя оповідь набирає обертів. Немов потік, що мчить із гір, як водоспад, що б’ється об камені, вона набирає ходу, бурлить, закручується в заверті. Саме того, 876-го, року дани спробували остаточно знищити останнє англійське королівство, і це закінчилося великою, кровопролитною битвою.

Навалою командував Ґутрум Безталанний. Він оселився у Ґрантачестері й проголосив себе королем Східної Англії. Схоже, Альфред очікував отримати попередження в разі, якщо Ґутрумове військо покине місто, однак вессекські розвідники помилились. Альфредове військо чекало не в тому місці, тоді як Ґутрумові вояки на конях подалися на південь, через Темс, перетнули Вессекс і захопили велику фортецю на його південному узбережжі. Фортеця звалася Вергам. Вона була трохи західніше від Гамтуна, за широкою затокою Пул. Узявши фортецю в облогу, дани швидко захопили її й переґвалтували черниць у тамтешньому монастирі, перш ніж Альфред встиг хоч якось зреагувати. Тепер із півночі та півдня Ґутрум мав захист двох річок. На схід від міста тягнувся Пул, а єдиний підхід із заходу охороняв високий мур із ровом.

Наш флот не зміг вдіяти нічого. Почувши про те, що у Вергам прийшли дани, ми вирушили у плавання, та не встигли навіть вийти в море, як змушені були повернути, побачивши чисельність їхнього флоту.

Я зроду на бачив стільки кораблів. Вессексом Ґутрум пройшов із тисячею вершників, але решта війська прибула морем, що аж почорніло від їхніх суден. Їх було кілька сотень — кажуть, триста п’ятдесят, хоч я й думаю, що менше. Втім, у будь-якому разі їх було точно не менше двох сотень. Одна за одною насували драконячі голови, спінювали темну воду весла — флот ішов на війну. Нам лишалося відступити в Гамтун і молитися, аби дани не приїхали туди й не перерізали нас.

Та вони нас проминули. Флот поплив далі, до Ґутрума у Вергам, тож тепер на півдні Вессексу стояла велетенська данська армія. Мені пригадалася порада, яку Раґнар дав колись Ґутруму: ворожі сили слід розділяти. Безсумнівно, десь на півночі чекало ще одне військо, будь-якої миті готове до атаки. Коли Альфред висунеться на нього, Ґутрум вийде з Вергама і вдарить ззаду.

— Це кінець Англії, — понуро буркнув Леофрік.

Хоч печалі він не піддавався, та того дня був страшенно пригнічений. Ми з Мілдріт жили в Гамтуні у будинку біля моря, і він часто приходив до нас вечеряти. Ми досі час до часу виходили в море, тепер вже всією флотилією, сподіваючись зненацька захопити кілька данських кораблів, однак дани стали виходили з Пулу тільки великими групами зі щонайменше тридцяти суден, тож я не наважувався губити Альфредові кораблі, безоглядно кидаючись на сили, що значно переважали наші. Серед літа до Гамтуна, майже впритул до наших кораблів, підійшла одна данська група. Ми зібрали свої судна докупи, понадягали лати, нагострили зброю і стали чекати нападу. Однак вони не були налаштовані на бій, позаяк, щоб дістатися до нас, мусили подолати канал, який могли пройти лише по два кораблі за раз, тому, досхочу накепкувавшись з нас із моря, попливли далі.

Як ми пізніше довідались, у Вергамі Ґутрум чекав на Гальфдана, котрий мав привести об’єднані сили норманів і вельських бритів. По поверненню з Ірландії, де мстився за смерть Івара, він мав відправитися у Вельс, зібрати там чисельне військо і напасти на Вессекс через Сеферн. Проте, як висловився Беокка, в його плани втрутився Бог. Або ж три прялі. Всім керує доля. До нас дійшла звістка, що Гальфдан загинув в Ірландії, і тепер із трьох братів живим залишився тільки Убба, та й той перебував далеко на дикій півночі. Ірландці порішили Гальфдана разом зі всім його військом у кривавій бійні, врятувавши того року Вессекс.

Втім, у Гамтуні ми про те ще не знали і продовжували свої марні вилазки, чекаючи на звістки про другий удар, котрий покладе край Вессексу. Однак того не сталося. З першими осінніми бурями до нас прибув посланець від Альфреда, чиє військо отаборилося на захід від Вергама. Король наказував мені приєднатись до нього. Посланцем виявився Беокка, і я неабияк зрадів йому, хоч і розлютився, коли він передав мені наказ усно.

— І для чого тоді я вчився читати, якщо ти не привіз письмового наказу? — гаркнув я.

— Утреде, навчання грамоті, безперечно, зробило вас розумнішим, — радо відказав священник.

Побачивши Мілдріт, від подиву він заляпав губами, ніби викинута на берег риба.

— А це?.. — тільки й спромігся проректи неборака.

— Леді Мілдріт, — закінчив я.

— Шановна леді Мілдріт, — звернувся він до неї, затнувся і ковтнув ще повітря, звиваючись, як той цуцик, що просить ласки, — я знаю Утреда, ще відколи він був маленьким! Отаким хлоп’ям.

— Але тепер він великий, — відповіла Мілдріт, і, сприйнявши цю фразу за дотепний жарт, Беокка безсоромно загигикав.

— Для чого Альфред хоче мене бачити? — спитав я, урвавши його веселощі.

— Бо, хвала Богу, Гальфдан мертвий, і Ґутрум хоче перемовин! Вони вже почалися, і за це також хвала Богу. — Він радісно зиркнув на мене, неначе в цій хвилі добрих новин була лише його заслуга, і, може, так воно й було, бо він тут же продовжив торочити, буцім Гальфданова погибель є наслідком молитов. — Утреде, ми стільки молилися! Тепер ви бачите, на що здатна молитва?

— Хвала Богу, — відповіла за мене Мілдріт.

Вона дійсно виявилася дуже побожною, втім, свої вади є у кожного. А ще вона була вагітна, проте Беокка того не помітив, і я вирішив йому не казати.

Залишивши Мілдріт у Гамтуні, я поїхав з Беоккою на зустріч із вессекським військом.

Нас супроводжував десяток королівських вартових, оскільки наш шлях пролягав неподалік від північного узбережжя Пулу, де до початку переговорів безчинствували дани.

Усю дорогу я не відставав від Беокки з питаннями, чого Альфреду треба від мене, та священник божився, що нічого не знає. Так і не отримавши відповіді, я врешті припинив допитуватись.

На околицю Вергама ми прибули прохолодного осіннього вечора. Альфред був на молитві в наметі, що слугував йому за похідну каплицю. Біля входу чекали Одди Старший і Молодший. Забачивши мене, олдермен стримано кивнув, син же вирішив проігнорувати. Беокка зайшов у намет, а я сів, дістав меча і заходився гострити його.

— Очікуєш битви? — спитав у мене олдермен Одда.

Я глянув на його сина:

— Можливо, — перевів погляд на батька. — Ти винен моїй жінці гроші. Вісімнадцять шилінгів.

Він почервонів, нічого не сказав. Його син потягнувся до меча. Це мене потішило. Я усміхнувся і встав, тримаючи в руці Подих Змія. Олдермен сердито відвів сина геть.

— Вісімнадцять шилінгів! — гукнув я їм навздогін, тоді знову сів і продовжив точити клинок.

Жінки. Чоловіки ладні за них битись, і це ще один цінний урок, який я вивчив у житті. У дитинстві я думав, що ми б’ємося за землі і владу, та не останню роль відіграють у війні й жінки.

На власний подив, ми з Мілдріт цілком влаштовували одне одного, проте було ясно, що Одда Молодший ненавидить мене через те, що я взяв з нею шлюб. Мені було цікаво, чи насмілиться він зробити щось. Колись Беокка розповідав мені історію про принца з далеких земель, котрий викрав доньку короля, і той повів своє військо в його землі, і кілька тисяч добрих воїнів загинули в боротьбі за повернення царівни. Кілька тисяч чоловік полягли за одну жінку! Подібна історія сталась і тоді, коли король Осберт Нортумбрійський і Елла ворогували, бо Елла викрав Осбертову дружину. Я чував, як жінки нарікають, що не мають влади і що світом правлять чоловіки. Так воно, безперечно, і є, але жінки однаково мають владу: хто ж, як не вони, спершу веде чоловіків у бій, а тоді зводить у могилу?

Поки я міркував собі про такі речі, з намету вийшов Альфред. На лиці його грав блаженний вираз, який він мав завжди тільки-но після молитви. Щоправда, рухався король якось скуто — мабуть, знову непокоїли чиряки, бо за вечерею було видно, що королю страшенно незручно сидіти. Нам подали якусь незрозумілу розмазню, яку я б не наважився вилити й свиням, проте на столі були хліб і сир, тож мені вдалося трохи потамувати голод. Ще я помітив, що Альфред поводиться зі мною холодно, майже не помічає моєї присутності, але списав це на неспроможність флоту здобути бодай одну перемогу влітку. Хай там як, а він сам викликав мене, тому мені стало цікаво, чи для того, щоб не звертати уваги. Втім, на другий ранок він покликав мене після молитви у свій намет, над яким під осіннім сонцем майоріло знамено з драконом.

— Чи здатен наш флот не випустити данів із Пулу? — спитав суворо.

— Ні, мілорде.

— Ні? — перепитав різко. — Чому?

— Бо, мілорде, у нас лише дванадцять кораблів, у них — понад дві сотні. Навіть коли ми й потопимо кілька їхніх човнів, вони все одно переважатимуть нас чисельно, і невдовзі ми залишимося взагалі без флоту, тоді як у них буде так само понад дві сотні суден.

Гадаю, Альфред і так це знав, проте моя відповідь усе одно йому не сподобалась. Він насупився і мовчки закрокував туди-сюди.

— Я радий, що ти оженився, — сказав зненацька.

— Я оженився з чималим боргом, — відрізав я.

Мій тон йому явно не сподобався, та він стримався:

— Утреде, це борг перед церквою, тому прийми його, — промовив король докірливо. — Крім того, ти молодий і маєш вдосталь часу на виплату. Не забувай: Господь любить щедрі душі.

Це була одна з його улюблених приказок, і він повторював її постійно. Він відвернувся і, кинувши погляд через плече, додав:

— Я розраховую на твою присутність на переговорах.

Тільки для чого я йому там — не пояснив. Відтак, не дочекавшись моєї відповіді, король вийшов.

Перемовини вели він і Ґутрум. Між Альфредовим табором і північним муром Вергама поставили шатро, у якому заходилися поволі виковувати мир. Щоправда, спершу Альфред хотів напасти на місто, але прохід був завузький, мур — зависокий і заміцний, а данів — забагато, і перемога однаково дісталася б їм, тому Альфред швидко відмовився від свого задуму. Дани ж потрапили в пастку. Спершу вони покладалися на підкріплення від Гальфдана, яке б ударило по Альфреду з тилу, але Гальфдан загинув в Ірландії, а Ґутрумових людей було більше, ніж здатні вмістити всі кораблі їхнього флоту. Якби вони спробували прорватися суходолом, довелося б битися з Альфредом на вузенькому відрізку між двома річками, і в тій битві полягло б чимало людей. Мені пригадалися слова Равна про те, що дани бояться втрачати багато своїх через неспроможність швидко знайти їм заміну. Безперечно, Ґутрум міг би залишитися в місті, але в такому разі англійці взяли б його облогою. Альфред і так уже наказав спорожнити всі хліви, сховища і склади в окрузі Пулу. Тож, зоставшись, дани ризикували б перемерти з голоду взимку.

Це означало, що обом сторонам потрібен мир, умови якого обговорювали Альфред і Ґутрум, коли приїхав я. Данському флоту було вже запізно намагатися обпливти південне узбережжя Вессексу, тому Альфред дозволив Ґутруму зостатись у Веграмі до весни. Також він пообіцяв забезпечити данів провізією за умови, що вони не грабуватимуть навколишніх земель, а ще зголосився дати їм срібла, бо знав, що його дани хочуть завжди. У відповідь нормани пообіцяли мирно сидіти у Веграмі й так само мирно піти навесні, коли їхній флот відправиться у Східну Англію, решту війська скерувавши через Вессекс — сушею на північ, у Мерсію, в супроводі нашої варти.

Жодна зі сторін не вірила обіцянкам іншої, тому для скріплення угоди вимагали заручників високого статусу, інакше всі запевнення не мали б сили. Альфреду дали десяток данських ярлів, жодного з яких я не знав. Ґутруму перепала така ж кількість англійських дворян.

Власне, тому мене й викликали і тому Альфред був такий холодний зі мною: він знав, що серед тих заручників буду я. Через невдалі результати флоту того року моя корисність для нього знизилася, однак походження моє однаково мало заставну силу. Так я опинився серед обраних. Хоч я і був олдерменом Утредом, єдиною користю з мене був мій титул. Одда Молодший широко зашкірився, почувши, як данам назвали моє ім’я.

Ґутрум і Альфред обмінялися клятвами. Альфред наполіг, щоб данський ватажок присягнув на реліквіях, які завжди носив із собою. Це були пір’їна голуба, якого Ной випустив із ковчега, рукавиця святого Седда і, найсвятіший з усіх скарбів, кільце Марії Магдалини. Святе кільце, як Альфред називав його, неабияк спантеличило Ґутрума. Поклавши руку на шматок золота, він пообіцяв дотримати слова. Відтак наполіг, аби Альфред поклав руку на кістку, що мав у волоссі, й змусив короля Вессексу присягнути на останках своєї матері, що західні сакси дотримаються умов миру. Обмін заручниками відбувся лише після обміну клятвами, закріпленими на золоті святої і кістці матері. Коли я проходив між двома таборами, Ґутрум упізнав мене і подивився зі зневагою. Відтак нас церемоніально провели у Вергам.

Там мене зустрів ярл Раґнар, син Раґнара.

Це була радісна зустріч. Ми з Раґнаром обійнялись як брати, якими дійсно вважали один одного. Він поплескав мене по спині, налив елю і розповів останні новини. К’яртан і Свен жили у Дангольмі. Раґнар бачив їх на одній зустрічі, куди присутнім заборонили приносити зброю. К’яртан присягався, що не винен у підпалі будинку, й казав, що нічого не знає про долю Тири.

— Він брехав, я знаю, — сказав Раґнар. — Він розуміє, що загине.

— Але не зараз.

— Як мені взяти Дангольм?

Бріда також була там. Тепер вони з Раґнаром ділили ложе. Вона тепло привітала мене, хоч і не так палко, як Нігтгенґа, котрий заскочив мені на коліна й заходився вилизувати обличчя. Новина про те, що я невдовзі стану батьком, насмішила Бріду. .

— Але так буде краще для тебе, — сказала вона.

— Чому краще для мене?

— Бо так ти станеш справжнім чоловіком.

Себе я ним вважав і так, хоч для того мені й досі бракувало однієї речі, про яку я не розповідав нікому: ні Мілдріт, ні Леофріку, ні навіть Раґнару з Брідою. Я бився з данами, бачив, як горять кораблі й тонуть люди, але ніколи не був у великій стіні щитів. Так, мені доводилось бувати в невеличких стінах і битися в них навіть на борту корабля, але я ще не стояв на широкому полі, перед ворожими знаменами, що затуляють собою сонце, й не відав страху, який охоплює тебе, коли на бійню збирається кілька сотень або й тисяч чоловік. Я був в Еофервіку й біля Аскського пагорба і бачив сутички двох стін, але не стояв у їхніх передніх лавах. Я бував у битвах, але це були малі, незначні сутички, що швидко закінчувались. Ніколи ще мені не випадало спробувати свою силу в тривалому бою, в якому тебе долають спрага і втома, а вороги, скільки б ти їх не поклав, усе навалюють і навалюють. Тільки спробувавши це на собі, я стану справжнім чоловіком.

На власний подив, я скучив за Мілдріт. Леофріка мені також бракувало, проте Раґнарова компанія була нічим не гірша. Загалом життя заручника було не таке вже й кепське. Ми жили у Вергамі, харчів отримували вдосталь і тільки те й робили, що спостерігали, як сіра зима вкорочує дні. Один із заручників, священник на ім’я Велла, був Альфреду кузеном. Він постійно на все нарікав, інколи навіть плакав. Однак решті з нас велося добре. Єдиним серед нас, кого я дійсно добре знав, був Гакка, колишній командир Альфредового флоту, але більшість часу я проводив усе ж із Раґнаром та його вояками, котрі прийняли мене як рідного і навіть спробували знову зробити з мене дана.

— У мене є дружина, — сказав їм я.

— То привозь її сюди! — мовив Раґнар. — Жінок нам тут бракує.

Та попри все я був англійцем. Ненависті до данів не мав, навіть віддавав перевагу їхній компанії, та лишався англійцем. З цим я визначився твердо. Хай Альфреду і не вдалося здобути мою відданість, та на це спромоглися Леофрік і Мілдріт — або ж прялям долі обридло дражнитися. Мене не полишали думки про Беббанбурґ, і я не знав, як, зберігаючи вірність Альфредові, знову побачити той милий серцю край.

Раґнар мій вибір прийняв.

— Але якщо буде мир, допоможеш мені розібратися з К’яртаном? — спитав він.

— Якщо?

Він знизав плечима:

— Ґутрум не покине мрій про Вессекс. Він потрібен нам.

— Якщо мир буде, я піду з тобою на північ, — пообіцяв я.

Та у тому, що мир настане, я сумнівався. Навесні Ґутрум піде з Вессексу, заручників відпустять, а далі що? Данське військо нікуди не подінеться, Убба живий, тож бій за Вессекс рано чи пізно все ж станеться. Схоже, Ґутрум думав так само, бо допитував заручників, намагаючись дізнатися від них більше про Альфредові сили.

— У нього велетенське військо, — сказав я. — Можеш хоч усіх повбивати, на зміну прийдуть інші.

Звичайно, це була маячня, та що іще було мені казати?

Не думаю, що Ґутрум мені повірив, зате священник Велла, Альфредів кузен, вселив у нього боязнь Бога. Ґутрум годинами розмовляв із Веллою, і я часто перекладав для них. У Велли Ґутрум питав не про війська і кораблі, а про Господа. Ким є християнський бог? Що він може дати? Особливо зацікавила його казка про розп’яття. Гадаю, мали б ми більше часу, Веллі б вдалося навіть навернути Ґутрума у християнство. Безперечно, священник думав так само, бо закликав мене молитися про те навернення.

— Це станеться скоро, Утреде, — захоплено проказав він. — Як тільки він похреститься, запанує мир!

Така вже вона, попівська мрія. Я ж мріяв про Мілдріт і дитя, яке вона носила. Раґнар мріяв про помсту. А Ґутрум?

Він марив війною.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Стіна щитів

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Альфредова армія відійшла від Вергама. Звісно, кілька гарнізонів залишилось наглядати за данами, але були вони нечисельні, адже утримувати велике військо дорого, та й бойовий дух падає. Отже, король скористався перевагами перемир’я і відправив своїх вояків по домівках, тоді як сам у супроводі варти відправився в Шірбурнан, що лежав на північному заході, за пів дня ходи від Вергама. У місті був власний єпископ і монастир. Беокка пізніше розповідав, що ту зиму Альфред провів, вивчаючи прадавні зведення законів Кента, Мерсії та Вессексу — готувався до написання власних законів, що врешті й сталося. Не маю сумніву, він весело провів час, критикуючи правила, встановлені пращурами, і мріючи про ідеальне суспільство, в якому церква диктуватиме людям, чого не можна робити, а король каратиме їх за всякий непослух.

Командувати гарнізоном, що залишився наглядати за Вергамом, призначити торнсетського олдермена Гуппу, а Одда Молодший зі своїми вершниками відправився патрулювати береги Пулу. Однак обидва загони були крихітні, не здатні ні на що, крім як стежити за данами. Щоправда, й потреби робити щось інше також не було. Англійці й дани уклали перемир’я, Ґутрум присягнув на священному кільці, у Вессексі панував спокій.

Святкування Йолю у Вергамі минуло вбого, хоч дани й намагалися всіляко прикрасити його. Принаймні елю, щоб упитися, вистачило всім. Та найкраще мені запам’яталося, як Ґутрум плакав. Сльози заливали його обличчя, коли арфіст заграв тужливу мелодію, а скальд зачитав вірша про його матір. Казав, що з її красою могли позмагатися хіба зорі, а щоб уславити її доброту, серед зими розпускалися квіти.

— Вона була мерзенною сукою, — прошепотів мені Раґнар, — ще й бридкою, як відро гівна.

— Ти її знав?

— Равн був знайомий з нею. Казав, її голосом можна було спиляти дерево.

Своє прізвисько Безталанний Ґутрум носив по праву. Він упритул наблизився до повного зруйнування Вессексу, але в останню мить все змінила загибель Гальфдана, і хоч вдіяти з цим він не міг нічого, серед людей ширилося невдоволення тим, що вони потрапили в пастку. Вояки нарікали, що під Ґутрумовим керівництвом на успіх сподіватися марно. Либонь, саме ця недовіра і спричиняла його понурість. А може, голод.

Дани голодували. Альфред дотримав слова і забезпечив їх провізією, але на всіх її не вистачало. Я не міг второпати, чому дани не їдять своїх коней, котрі паслися на заплаві між Вергамом і Пулом. На жалюгідному кормі й тих дрібках сіна, що вдавалося знайти у місті, тварини страшенно схудли.

Коли й той харч скінчився, з деяких будинків стали знімати солому, яка й підтримувала у конях життя до настання весни. Я радо привітав переміну пори року. Про її прихід нас сповістили щебет дроздів, фіалки серед молодої травички, сережки на ліщині і жаб’яче кумкання в болотах. За умовами перемир’я Ґутрум мав піти і звільнити всіх заручників, коли позеленіє земля.

Крім того, що розповідали нам дани, інших новин ми майже не отримували, хоч подекуди комусь із заручників надходили листи, які прибивали до верби перед міською брамою. Одна з таких звісток адресувалася мені, і чи не вперше в житті я відчув вдячність до Беокки за те, що він навчив мене читати. Послання було від отця Віллібальда. Він писав, що в мене народився син. Мілдріт народила перед Йолем, дитя і матір здорові, малюка назвали Утредом. Читаючи, я розридався, хоч не очікував того від себе. Раґнар спитав, чого я плачу. Почувши відповідь, дістав барило елю, ми влаштували такий-сякий бенкет, і він дав мені крихітний срібний браслет — подарунок малому. У мене з’явився син. Утред.

Наступного дня я допоміг Раґнару спустити на воду «Вітряного змія», якого витягували на берег перед зимою, щоб законопатити. Заповнивши трюм камінням для баласту і почепивши вітрило, ми вбили зайця, якого спіймали в полі, де паслися коні, Раґнар скропив кров’ю ніс судна і попросив попутного вітру в Тора і великих перемог в Одіна. Ввечері ми з’їли зайця й допили рештки елю, а на ранок побачили на морі драконоголовий корабель, і мене неабияк здивувало, що Альфред не наказав флоту стерегти гирло Пулу. Виявилось, судно прибуло зі звісткою для Ґутрума.

Раґнар не дав мені чіткої відповіді про той корабель. Сказав, що прибув він зі Східної Англії з новинами звідтіля, але це було неправдою.

Насправді приплив він із заходу, з вельських земель, щоправда, про це я дізнався набагато пізніше. На той час мені було байдуже. Раґнар сказав, що скоро дани підуть, і я не міг дочекатися, коли нарешті побачу свого сина — Утреда Утредсона.

Того вечора Ґутрум влаштував для нас добрий бенкет, з наїдками та елем, привезеними на кораблі. Він похвалив нас, сказавши, що ми гарні гості, подарував усім по браслету й пообіцяв скоро звільнити.

— Коли? — спитав я.

— Скоро!

На його видовженому лиці грав відсвіт ватри. Піднявши ріг елю, він повторив:

— Скоро! А зараз пийте!

Ми випили. Після вечері заручників повели до монастиря, й Ґутрум наказав нам лягати спати. Вдень ми були вільні ходити де забажаємо і носити з собою зброю, але він волів, щоб уночі ми всі перебували в одному місці, під наглядом його чорної варти. Ті самі вартові прийшли до нас. серед ночі з запаленими смолоскипами, розбудили й наказали виходити. Коли я потягнувся до свого меча, його вибили мені з рук.

— Надвір! — гаркнув на мене один з них.

Щойно я повторив спробу, по голові мені торохнули держаком списа, приставивши два інші до спини. Тож я не мав вибору, крім як поплентатись на вулицю, де завивав вітрюган і періщив дощ. Смолоскипи освітлювали вулицю, на якій зібралося щонайменше сотня озброєних данів, що сиділи верхи на конях. Першою моєю думкою було, що вони тут, аби супроводити нас до вессекського табору.

З натовпу вийшов убраний у все чорне Ґутрум. Він мовчки кивнув, його вартові дістали мечі, й Веллі, сердешному кузену Альфреда, судилося стати першою жертвою. Думаю, Ґутруму він усе ж подобався, адже, споглядаючи його загибель, він злегка стрепенувся. Я крутнувся, готовий навіть без зброї битися з вартовими, що стояли позаду, хоч і знав, що спротив однаково завершиться загибеллю. На мене посунув усміхнений дан у шкіряній куртці, оббитій залізними заклепками, аж раптом межи очі йому ввігнався метальний топірець. Пригадую, як чвакнув його череп, бризнула кров і як із криком чолов’яга повалився на брук. Довкола мене лунали перелякані крики інших заручників, із якими розбирались по одному, але я лишався живий. Той топірець кинув Раґнар. Він став біля мене, діставши меча. Був у військовому обладунку: блискучій кольчузі, високих чоботях і шоломі, прикрашеному орлиними крилами. У тьмяному світлі смолоскипів, яке всякчас тріпав вітер, він скидався на бога, що зійшов у Мідґард.

— Померти мусять усі, — сказав Ґутрум.

Інші заручники були вже мертві або конали, безпорадно затуляючись скривавленими руками від гострих мечів. З десяток данів рушили до Мене, щоб закінчити розпочате.

— Щоб убити його, спершу розберіться зі мною! — вигукнув Раґнар.

Його вояки вийшли з натовпу і стали біля свого пана. На кожного з них припадало щонайменше по п’ять Ґутрумових людей, та страху вони не виказували.

Ґутрум вирячився на Раґнара. Гакка був ще живий, лежав в агонії. Діставши меча, Ґутрум ввігнав лезо йому в горлянку. Його вояки знімали з загиблих браслети, які їхній володар роздав як подарунки кількома годинами раніше.

— Померти мусять усі, — повторив Ґутрум, коли Гакка втихомирився. — Дізнавшись про це, Альфред повбиває своїх заручників, тож усе має бути чесно.

— Утред — мій брат, — відповів Раґнар. — Якщо хочете вбити його, пане, спершу прикінчіть мене.

Ґутрум відступив.

— Зараз не той час, щоб дани вбивали данів, — сердито промовив він, ховаючи меча в піхви і показуючи цим, що сьогодні я не помру.

Я підійшов до вартових, розшукав чоловіка, який забрав Подих Змія, Осине Жало та мій обладунок, і він повернув усе без заперечень.

Відтак вояки рушили до своїх коней.

— Що сталося? — спитав я в Раґнара.

— А ти як гадаєш? — люто спитав він у відповідь.

— Я не знав, що ви збираєтеся порушити перемир’я.

— Ми ще не дійшли до того, щоб нас проганяли, як шолудивих собак. Ходімо з нами, — сказав Раґнар, дивлячись, як я прикріпляю меча до пояса.

— Куди?

— Авжеж, на завоювання Вессексу. .

Не стану заперечувати, що в ту мить я відчув спокусу приєднатись до данів і як слід повеселитись, але тут же рішуче відкинув її.

— У мене є дружина і син, — відповів я.

Раґнар скривився:

— Утреде, Альфред спіймав тебе в пастку.

— Ні, — не погодився я. — Це зробили три прялі.

Мою долю вирішили Урд, Вернанді та Скульд, що прядуть нитки долі під деревом Іґґдрасіль. Доля невблаганна.

— Я повернусь до жінки, — рішуче сказав я.

— Але не зараз, — усміхнувшись, відповів Раґнар.

Ми пішли до річки й маленьким човником попливли до «Вітряного змія». На борту вже перебували половина його команди і Бріда. Вона почастувала мене хлібом з елем, і з першими променями сонця, коли під сірим небом заблищала багнюка на берегах річки, Раґнар наказав підняти якір, і ми рушили за течією, попри чорні обриси данських кораблів. Вийшовши з річки, гребці дістали весла, налягли на них, і наше судно граційно полинуло в Пул, де на якорі стояла більшість данського флоту. Відпливли ми недалеко, лише до голого бережка чималого острова посеред протоки, населеного білками, морським птаством і лисицями. Раґнар підвів корабель до самого берега, причалив і обійняв мене.

— Тепер ти вільний, — сказав він.

— Дякую, — палко відповів я, пригадуючи скривавлені тіла під вергамським монастирем.

Він міцно стиснув мене за плечі:

— Ми з тобою брати. Не забувай про це. А тепер іди.

Я побрьохав до бережка, а примарна сіра тінь «Вітряного змія» попливла назад. Бріда помахала мені на прощання, сплеснули на воді весла, і корабель зник з очей.

Той острів був гнітючим місцем. Колись це була домівка рибалок і птахоловів, а в дуплі дерева, в самісінькому його серці, жив монах-самітник. Однак усі повтікали, коли прибули дани, й нині від рибальських хат залишились самі згарища. Я був там сам-самісінький і дивився з берега, як данський флот виплив до затоки Пулу, де спинився, оскільки з півдня налетів вітрюган, здійнявши хвилі, що, пінячись, забилися об берег, котрий закривав їх від негоди. Я припустив, що дани відпливли туди, щоб уникнути стріл лучників із вессекського війська, яке повернеться у Вергам.

Сам Ґутрум вивів своїх вершників з міста, решта данів посідали на кораблі й тепер чекали, коли розпогодиться, аби попливти далі — але куди, було мені невідомо.

Південний вітер дув цілий день, всякчас міцнішаючи й несучи дощ. Стомившись дивитися на данські кораблі, я пішов дослідити острів і знайшов човника, схованого в кущах.

Коли витяг його, виявилось, він ще здатен пливти і може занести мене подалі від данів. Дочекавшись відпливу, я рушив на тому напівзатопленому кориті, замість весла гребучи звичайною ломакою. Добряче змокнувши під сильним дощем, я врешті добувся до північного берега Пулу, де, як той скедуґенґан, крізь зарості дійшов до порослого чагарниками узвишшя й зупинився на ночівлю. Вставши зранку, під вітром і дощем я рушив на схід і вже ввечері прийшов у Гамтун.

Мілдріт з моїм сином там не було — їх забрав Одда Молодший.

Про це мені розповів отець Віллібальд. Того ранку, поки Леофрік на березі закріпляв кораблі від негоди, до них прийшов Одда. Сказавши, що дани порушили перемир’я, вбили заручників і будь-якої миті прийдуть у Гамтун, він наказав Мілдріт збиратися.

— Вона не хотіла йти, — перелякано мовив Віллібальд, явно боячись мого гніву. — Він мав з собою коней, — додав, ніби це. щось пояснювало.

— Ти не послав за Леофріком?

— Мені не дали зробити цього, пане. — Отець спинився. — Нам було страшно, пане. Дани порушили перемир’я, і ми думали, ви також загинули.

Навздогін за ними зазбирався Леофрік, але коли він дізнався про викрадення Мілдріт, Одда випереджав його щонайменше на половину ранку. До всього Леофрік навіть не знав, куди він міг поїхати.

— На захід, — сказав я. — У Дефнашир.

— А дани? — спитався Леофрік. — Куди вирушили вони?

— Певно, назад у Мерсію, — припустив я.

Леофрік знизав плечима:

— Через Вессекс, де на них чекає Альфред? Ти казав, вони на конях. У якому стані коні?

— У поганому. Голодували всю зиму.

— Значить, вони поїхали не в Мерсію, — твердо порішив він.

— Можливо, хочуть об’єднатися з Уббою, — припустив Віллібальд.

Убба. Давно вже я не чув цього імені.

— Ходять чутки, що він зараз із бритами у Вельсі, — продовжив священник. — Кажуть, на Сеферні в нього є флот.

У його словах був сенс. Вочевидь, тепер Убба діяв замість свого полеглого брата Гальфдана і збирав нове військо для походу на Вессекс. Лишалося тільки питання. звідки чекати нападу. Якщо він перетне Сеферн, опиниться у Дефнаширі, а може, обійде річку і вторгнеться в Альфредову столицю з півночі. Щоправда, в ту мить це мене не займало. Усе, чого я хотів, — знайти дружину і сина. Авжеж, передовсім це було питання честі, хоч було і ще дещо. Ми з Мілдріт дуже поріднилися, мені її бракувало, і я страшенно хотів побачити сина. Церемонія в промоклому соборі подіяла, і тепер я прагнув повернути дружину і покарати Одду Молодшого за те, він що забрав її в мене.

— Дефнашир, — повторив я. — Ось куди той мерзотник забрав її. Ми вирушаємо туди завтра зранку.

Я був певен: Одда вирушив додому. Не тому, що боявся моєї помсти, — зрештою, він був переконаний, що я помер, — а тому що його непокоїла близькість данів.

Мене ж лякало те, що вони можуть схопити його дорогою на захід.

— Ми з тобою вдвох? — уточнив Леофрік.

Я похитав головою:

— Візьмемо «Архангела» зі всією командою.

— У таку погоду? — недовірливо зауважив він.

— Вітер слабшає.

Це була правда. І хоч вітрюган здував солому з дахів і торохтів віконницями, та на другий день він дещо вщух. Біля берега море й досі було неспокійне, і на пісок накочували невеликі хвилі, що свідчило про те, що за межами Соленту вони ще високі й сильні, проте хмари потроху розсіялись, вітер полетів на схід, і я більше не мав наміру чекати.

Двоє чоловіків з моєї команди, що прослужили моряками все життя, намагались відмовити мене від затії, стверджуючи, що добре знають таку погоду і шторм ще повернеться, та я їм не повірив. Віддам їм належне: вони однаково поїхали зі мною, і отець Віллібальд теж, і це з його боку було великою мужністю, адже моря він не зносив, а в таку негоду в нього ще не виходив.

Відпливши від Гамтуна в Солент, ми сховали весла, підняли вітрило і понеслися на крилах східного вітру, мовби нас гнав сам Нідгьогг. «Архангел» мчав, ріжучи хвилі, спінюючи воду в захищеній затоці. Проминувши білі солончаки Недли, ми потрапили у бурхливе відкрите море. Однак «Архангел» не стишив хід. Вітер вгамувався, з-між темних хмар проблиснуло сонце й заграло на поверхні збуреної води. Зненацька Леофрік закричав, показуючи вперед.

Він побачив данські кораблі. Певне, як і я, вважаючи, що погода налагоджується, дани поспішали до Ґутрума, адже весь їхній флот вийшов з Пулу і прямував на південь, в обхід гористого мису. Отже, як і ми, вони прямують на захід, у Дефнашир, або ж намагаються обплисти Корнвалум, щоб об’єднатися з Уббою у Вельсі.

— Хочеш потягатися з ними? — спитав у мене Леофрік.

Налігши на стерно, я звернув корабель на південь і відповів:

— Ми обійдемо їх.

Я планував вийти у море, подалі від них. Був певен, що за нами вони не поженуться, бо поспішають чимшвидше дістатися мети. Якщо пощастить, «Архангел» зможе їх обігнати, адже це швидкий корабель, та й вони ще не сильно відійшли від мису.

Ми неслися за вітром, і я відчував радість від того, що веду свій корабель розбурханим морем. Утім, думаю, моїм людям, котрі вичерпували воду, було не так весело. В якусь мить один із них гукнув до мене. Озирнувшись, я побачив, як над бурхливим морем на нас несеться чорний шквал. Темна стіна дощу насувалася настільки швидко, аж Віллібальд, котрий, тримаючись обіруч за борт, блював у море, тут же впав навколішки, перехрестився і став гарячково молитися.

— Опустити вітрило! — крикнув я Леофріку.

Він кинувся виконувати наказ, та було вже запізно. Нас накрив шквал.

В одну мить сонце сховалось, і ураган обрушився на нас, як ворожа стіна щитів. Ми опинилися в самому центрі пекла. Корабель здригнувся, схитнувся під ударом хвиль, напором лютого вітру, і його понесло у відкрите море. Я не міг нічого вдіяти, щоб вирівняти його. Штирборт зник під водою. Повернувшись до Леофріка, я відчайдушно закричав:

— Черпайте! Черпайте!

Із громовим гуркотом подерлось на клапті вітрило. Корабель вирівнявся, але добряче підсів. Я щосили намагався втримати його, вивести з диявольської круговерті. Моряки молилися, хрестилися й черпали воду. Подерте вітрило та обірвані канати смикалися, немов живі. Несамовито тріпочучи ними, вив лютий вітер. На мить я подумав, яка ж це буде дурна смерть — серед моря, щойно після того, як моє життя врятував Раґнар.

Ми якось спромоглися дістати шість весел. Поставивши по двоє чоловік на одне, рушили в саме око шторму. Дюжина людей гребли шістьма веслами, троє обрізали вітрило, решта вичерпували воду. Наказів я не роздавав, бо за ревищем вітру, що піднімав і збурював воду на морі, було годі щось розчути. На нас накочували височенні вали, котрі, однак, не становили небезпеки, бо «Архангел» з легкістю їх сідлав. Утім, їхні вершини все одно заливали палубу водою. Раптом я побачив, як крениться щогла. Закричав, але ніхто не почув. Дерево переломилось, і щогла впала впоперек палуби. На борт захлестала вода, але Леофрік із десятком помічників таки спромоглися скинути щоглу.

Вона впала, торохнушись об борт і смикнувши корабель, бо й досі кріпилася до нього плетивом канатів. Побачивши, що Леофрік узяв сокиру, аби перерубати троси, я щодуху заволав йому облишити це.

Річ у тім, що, волочачись за кораблем, щогла тримала його рівно, ведучи в центр шторму, оминаючи бурхливі хвилі. Нарешті ми могли перевести дух. Моряки радісно перезиралися, немов дивуючись, що живі. Я ж відпустив стерно, бо величезна щогла з обірваним вітрилом тримала «Архангела» рівно. Все тіло мені боліло, я був мокрий до нитки і, певно, добряче змерз, але того не помічав.

До мене підійшов Леофрік. Ніс «Архангела» показував на схід, але ми пливли за вітром і течією на захід. Озирнувшись, щоб перевірити, чи є в нас простір для маневру, я торкнувся Леофрікового плеча і показав у бік берега.

Там на дно йшов данський флот.

Дани прямували на південь уздовж берега, що тягнувся від виходу з Пулу до мису. Це означало, що вони йшли підвітряним боком, тому не мали ані найменшого шансу на порятунок, коли шторм обрушився на них. Один по одному їхні кораблі несло до берега.

Кільком пощастило прошмигнути за мис, ще кілька спробували обійти скелі на веслах, однак більшість були приречені. Їхньої загибелі ми не бачили, та я міг чітко уявити її: борт із тріскотом ударяється об скелі, крізь пробоїну затікає вода, бурхливі хвилі з уламками дошок накривають людей, драконячі голови кришаться на друзки, і в палац морського бога прибувають нові душі моряків. Хоч вони й були нашими ворогами, сумніваюся, що хтось із нашої команди відчував до них щось інше, крім жалю. Смерть у морі холодна і самотня.

Раґнар і Бріда. У бурі я не міг відрізнити один корабель від іншого. Одному ніби вдалося врятуватися, та вже наступної миті він пішов на дно. Ось він на вершині хвилі, довкруг нього розсипаються бризки, весла несуть його від небезпеки, та ще мить — і його нема. Зник без сліду. Інші кораблі стикалися один з одним, зчіпляючись веслами. Котрісь намагалися розвернутися і втекти до Пулу, але більшість виносило на берег — одні на пісок, інші на скелі. Кільком суднам, зовсім дрібці, вдалося врятуватися завдяки гарячковій роботі веслярів. Проте всі без винятку данські кораблі були перевантажені людьми, чиї коні не пережили зиму, тож на борту несли цілу армію. І вся ця армія пішла на дно.

Ми були вже на південь від мису, несучись на захід. До нас підійшов данський корабель, менший за наш. Глянувши на мене, їхній стерновий похмуро всміхнувся, мовляв, тепер у нас спільний ворог — море. Відтак корабель поплив далі. Наш же хід уповільнювала звалена щогла. Люто завивав вітер, нещадно періщив дощ, у морі навколо плавали дошки, уламки щогл, драконячі голови, довгі весла, щити і трупи. Я побачив, як серед усього цього відчайдушно борсається пес.

На якусь мить подумав, що то Нігтґенґа, але в цього вуха були чорні, а в Нігтґенґи — білі. Свинцеві хмари висіли низько, чорно-зелена вода пінилась, «Архангел» крутився, гойдався на хвилях, як тріска, але витримував натиск бурі. Він мав добру будову, завдяки якій ми лишались на плаву, поки навколо нас тонули данські кораблі. Отець Віллібальд молився без упину.

Дивно, але його морську хворобу як рукою зняло. Він мав блідий вигляд, його нудило, але з початком бурі він перестав блювати. Навіть підійшов і став біля мене, притримуючись за стерно.

— Хто у данів бог моря? — спитав Віллібальд, перекрикуючи рев вітру.

— Ньйорд! — крикнув я у відповідь.

— Тоді моліться йому, а я молитимусь Господу! — усміхаючись прокричав отець.

Я засміявся.

— Якщо Альфред дізнається, що ви таке казали, не бути вам єпископом!

— Я й так ним не стану, якщо загину! Тому моліться своєму Ньйорду!

Так я і зробив, і поступово буря неохоче вляглася. Хмари й досі нависали над нами, проте вітер ущух, і ми нарешті змогли відрубати щоглу, спустити весла, розвернути корабель і крізь уламки загиблого флоту погребти на захід. Попереду нас ішло з десяток данських кораблів, кілька пливли позаду. Я припустив, що вони втратили щонайменше половину флоту, і страшенно непокоївся за Раґнара і Бріду. Наздогнавши менший данський корабель, я підійшов до нього якомога ближче й гукнув:

— Ви бачили «Вітряного змія»?

— Ні! — озвалися звідти.

Ту саму відповідь мені дали й на інших. Дани знали, що ми вороги, але в ту мить їм було байдуже до нас, оскільки ми з ними мали одного ворога — море. Так ми й гребли далі без щогли, до вечора залишивши данський флот позаду. Коли багряне сонце залило кривавим відсвітом хмари на заході, я повів «Архангела» до гирла Уїску. За мисом море було спокійніше, і, безпечно проминувши піщаний берег, ми зайшли в річку. Я подивився на темні пагорби, туди, де стояв Окстон, але вогнів там не побачив.

Причаливши, ми зійшли на берег. Моряки попадали на коліна, цілуючи тверду землю і хрестячись. У широкому гирлі Уїску містилась невеличка бухта з кількома хатинами. Ми прийшли до них, наказали запалити вогонь і подати на стіл. Після вечері я вийшов надвір і побачив над річкою вогники. Це були смолоскипи, що запалили на вцілілих данських кораблях, котрі таки зайшли в Уїск і тепер рухалися на північ, до Екзанчестера. Найвірогідніше, Ґутрум зі своїм данами попрямував саме туди, і команди цих кораблів підсилять його військо. Якщо вцілів, Одда Молодший також мав би поїхати в тому напрямку. З Мілдріт і моїм сином.

Торкнувшись молота Тора в себе на шиї, я помолився, щоб вони були живі.

Коли кораблі зникли з очей, я ліг спати.

Вранці, з відпливом, ми, сорок вісім зморених, але живих чоловіків, затягли «Архангела» в лагуну. В небі над нами вітер ганяв сіро-рожеві хмарки.

Відтак через повний пролісків ліс ми рушили в Окстон. Чи сподівався я зустріти там Мілдріт? Певне, так, хоч і розумів, що це малоймовірно. На місці були тільки Освальд і раби. Ніхто з них не знав, що сталося.

Леофрік наполягав, щоб ми зосталися там на день — просушити одяг, наточити зброю і натовкти черева. Не налаштований на відпочинок, я взяв із собою двох, Кенвульфа та Іду, і вирушив на північ, до Екзанчестера, що лежав по той бік Уїску. В селах уздовж річки було пусто: наляканий наближенням данів люд поховався серед пагорбів. Ми вийшли на узвишшя розпитати в них, що сталося. До ладу ніхто нічого не знав, крім того, що в річку зайшли драконоголові кораблі, які ми й самі бачили. Судна ми надибали вже біля кам’яних мурів Екзанчестера. Побачивши більше, ніж очікував, я припустив, що значна частина Ґутрумового флоту вціліла, залишившись у Пулі, коли почався шторм. Деякі кораблі досі надходили вузькою річкою. Нарахувавши близько дев’яноста, ми зрозуміли, що Ґутрум зберіг майже половину суден, серед яких я спробував знайти «Вітряного змія», проте з відстані не зміг нічого розгледіти.

Ґутрум Безталанний. Прізвисько було його по праву. Пізніше він заслужив собі інше, краще, однак у ті дні йому дійсно не таланило. Він вийшов із Вергама, сподіваючись поповнити запаси в Екзанчестері, а тоді рушати на північ, проте боги моря і вітру були проти, і його військо зменшилося. Втім, навіть так це була сильна армія, що нині перебувала під захистом міцних мурів Екзанчестера.

Я хотів перейти річку, але біля кораблів було багато данів, тому ми пішли на північ, де на дорозі, що вела до мосту за містом і далі, у Корнвалум, побачили озброєних людей.

Я подумав був, що то дани, але оскільки вони дивилися на схід, згодом вирішив, що це англійці, котрі стежать за данами. Ми вийшли з лісу зі щитами на спинах, показуючи їм, що наміри в нас мирні.

Їх було вісімнадцятеро. Ватажком був тан на ім’я Вітґіл, командир екзанчестерського гарнізону, котрий втратив більшість своїх людей, коли напав Ґутрум. Неохоче він розповів нам, що, не очікуючи біди, виставив на східній брамі невелику охорону, котра сприйняла данських вершників за англійців. Так дани проникли у місто. Вітґіл запевняв, що дав їм бій у форті в центрі міста, та з сум’яття його вояків мені стало ясно, що опір, якщо це взагалі можна назвати опором, був кволий. Скоріш за все, він просто втік.

— Там був Одда? — спитав я.

— Олдермен Одда? Та ні.

— Де ж він тоді був?

Вітґіл глипнув на мене так, ніби я звалився з місяця:

— Ясна річ, на півночі.

— На північ від Дефнаширу?

— Рушив туди тиждень тому зі своїм фірдом.

— Проти Убби?

— Так наказав король, — мовив Вітґіл.

— А де тоді Убба?

Схоже було, Убба привів свої кораблі Сеферном і висадився на заході Дефнаширу. Прибув до шторму, тож його військо, скоріш за все, вціліло. Одда отримав наказ іти на північ, щоб не дати Уббі просунутися далі у Вессекс. Якщо Одда пішов туди тиждень тому, його син мусив це знати і поїхати до батька. Отже, Мілдріт може бути там. Я спитав Вітгіла, чи не бачив він Одду Молодшого, однак той відповів, що нічого не чув про нього від самого Різдва.

— Скільки в Убби людей? — спитав я.

— Багато.

Користі з такої відповіді не було, але більше Вітґіл не знав.

— Мілорде, — торкнув мене за плече Кенвульф, показуючи на схід.

На полі, що тягнулось від річки до пагорба, на якому стояв Екзанчестер, з’явилися вершники. Їх було багато. Позаду їхав прапороносець. Хоч ми стояли занадто далеко, аби розгледіти зображення на знамені, воно було зелено-біле, а отже, вессекське. Невже сюди приїхав Альфред? Мені це здавалося цілком можливим. Утім, я не мав наміру перетинати річку, щоб перевірити це. Єдине, що мене цікавило, — пошуки Мілдріт.

Війна оточена таємницями. Правді може знадобитися багато днів, щоб дійти до людей, бо поперед неї мчать чутки. Що коїться насправді, дізнатися тяжко, тому треба вміти висмикувати чисту кістку істини з гнилої плоті страху та брехні.

І що ж знав я? Що Ґутрум порушив перемир’я і захопив Екзанчестер, а Убба перебував на північ від Дефнаширу. Це означало, що дани намагаються зробити те, чого не змогли торік: розділили ворожі війська, щоб, поки Альфред боротиметься з однією армією, інша захоплювала землі або ж вдарила по ньому з тилу. Аби унеможливити це, Альфред і наказав Оддиному фірду заблокувати Уббу. Чи билися вони? Чи живі Одда, його син, Мілдріт і моє дитя? У сутичці між Уббою та Оддою я б зробив ставку на Уббу. Він був великим воїном, легендарним данським звитяжцем, тоді як Одда — буркотливим дідом.

— Ми йдемо на північ, — сказав я Леофріку по поверненню в Окстон.

Бачити Альфреда мені не хотілося. Він візьме Екзанчестер облогою і, якщо я прийду до нього в табір, накаже приєднатись до нього. Я сидітиму там без діла, чекатиму і непокоїтимусь. Краще вже піти на північ і знайти Уббу.

На другий ранок під весняним сонцем команда «Архангела» рушила на північ.

Головна війна точилася між данами та Вессексом, моя ж була проти Одди Молодшого, і рухала мною в ній гординя. Попи кажуть нам, що гординя — страшний гріх, але вони помиляються. Гординя гартує людину, рухає нею. Це стіна щитів, вишикувана навколо її слави. Дани розуміли це. Вони часто казали, що людина вмируща, але слава — безсмертна.

Яких рис нам потрібно від правителя? Сили, щедрості, незламності й успішності. То чого ж не пишатися цим? Покажіть мені скромного воїна, і я скажу, що бачу перед собою мерця.

Альфред проповідував скромність, навіть удавав, ніби сповідує її сам, коли приходив босоніж у церкву й падав перед вівтарем, однак у дійсності ніколи скромним не був. Він був чванливий, і за це його й боялись. А повелитель мусить наганяти страх. Хай люди бояться не вдовольнити його, аби його щедрість не згасла. Слава породжує страх, а гордість підтримує славу. Я рушив на північ, бо на мою гордість замахнулися. У мене забрали жінку й дитину, і я мав їх повернути. Коли ж із ними щось сталося, я помщусь, аби запах крові їхнього кривдника змушував інших боятись мене. Навіть якщо Вессекс упаде, мені буде дo того байдуже, бо більше важила власна репутація. Тож ми рушили в обхід Екзанчестера і звивистою стежкою для худоби вийшли до Твіфірда. Це було невеличке містечко, густо населене екзанчестерськими біженцями. Ніхто там не чув нічого про Одду Молодшого, як і про битву на півночі. Лише один священник стверджував, що минулої ночі тричі блиснула блискавиця, і це був знак того, що Господь побив поган.

Із Твіфірда широкою долиною ми вирушили далі. Навколо тяглися мальовничі ліси і пагорби. Нам було б несказанно легше, якби ми мали коней, але дорогою бачили лише старих і кволих шкап, та й тих однаково не вистачило б на нас усіх, тому ми продовжували йти пішки. На ніч стали в улоговині, повній дзвіночків. Заснувши під співи солов’я, прокинулися зранку під пташиний хор і пішли далі, попід лугом, аж білим від цвіту. Надвечір дійшли до пагорбів над північним узбережжям, де зустріли людей, що тікали від прибережних поселень зі своїми родинами і худобою. Так ми зрозуміли, що скоро побачимо данів.

Хоч того я і не усвідомлював, але долю мою вирішували три прялі. Вони потовщували нитки, сплітали їх щільніше, роблячи з мене того, ким я є зараз. Однак тоді, дивлячись із високого пагорба, я відчував лише страх від вигляду Уббиного флоту, що плив на схід, а берегом за ним ішли кавалерія й піхота.

Твіфірдський народ розповів нам, що дани прибули з вельських земель, розташованих по той бік Сеферну, і висадились близ Бердастополя, що на дальньому заході Дефнаширу. Там вони поповнили запаси, забрали коней, однак дальший поступ на схід Вессексу затримала велика буря, котра розтрощила Ґутрумів флот. Перечекавши негоду в гавані Бердастополя, Уббині кораблі чомусь залишилися там навіть тоді, як погода прояснилася. Я гадав, що Убба, котрий не робить нічого без схвалення богів, кинув руни і, побачивши невтішне віщування, став чекати кращого. А зараз руни, мабуть, передбачили перемогу, бо його флот висунувся. Я нарахував тридцять шість кораблів, а це означало, що його військо налічує щонайменше дванадцять-тринадцять сотень чоловік.

— Куди вони прямують? — спитав у мене один з моїх людей.

— На схід.

А що ще я мав казати? На схід Вессексу, до серця останнього англійського королівства. На схід, у Вінтанчес-тер чи будь-яке інше багате місто, з монастирями, повними скарбів, де на них чекали трофеї, провізія і коні. На схід, аби більше данів могло перетнути мерсійський кордон і Альфред був змушений вийти їм назустріч. Тоді Ґутрум зайде з Екзанчестера і вессекське військо опиниться між двох сил. Втім, десь на цьому узбережжі перебував дефнаширський фірд, чиїм обов’язком було спинити Уббу.

Ми пішли на схід, із Дефнаширу в Суморсат, обходячи данів узвишшям. Вночі я бачив, як Уббині кораблі стали біля берега і в данському таборі запалили вогні. Переночувавши в лісі, ми висунулись до світанку, аби випередити ворога, і вже до полудня побачили перші вессекські сили. Це були вершники, відправлені на розвідку, що тепер відступали від ворожої загрози. Ми продовжували йти до закінчення пагорбів, де в Сеферн впадала інша річка. Там Одда і вирішив зупинитися — у збудованому древніми форті на пагорбі, що стояв на березі річки.

Річка називалася Педредан. Неподалік від неї розташовувалось місто під назвою Кантуктон, біля якого стояв прадавній форт, оточений земляним валом, який місцеві називали Кінвітом. Отець Віллібальд сказав, що той форт старший навіть за римлян, що він був старим, ще коли сам світ був молодий. Побудували його, насипавши на вершині пагорба вал, обкопаний ровом. Час не пощадив той мур: він понижчав, рів змілкішав, вал обріс травою, а одна стіна майже повністю зникла, лишивши по собі горбик. Однак це була фортеця, й олдермен Одда укріпився в ній, і в ній він загине, якщо не зупинить Уббу, чиї кораблі вже було видно у гирлі річки.

Одразу до форту я не пішов, а зупинився оддалік, у прихистку дерев, і одягнув бойовий обладунок. Тепер я був олдерменом Утредом у всій бойовій славі. Я вдягнув свою кольчугу, яку окстонські раби начистили піском, зверху начепив шкіряний пояс для Подиху Змія і Осиного Жала; натягнув високі чоботи, вдягнув блискучий шолом і взяв у руку щит.

Позатягавши всі паски і пряжки, відчув себе богом, готовим до війни. Мої люди повдягали свої обладунки, і навіть отець Віллібальд вирізав собі довгого прута, яким можна проломити комусь голову.

— Отче, вам не доведеться битися, — сказав я йому.

— Нині битися доводиться всім, мілорде, — відповів він.

Відступивши, він оглянув мене з голови до п’ят, і на його обличчі заграла усмішка.

— Ви так виросли, — додав священник.

— Так трапляється з усіма, отче.

— Пригадую, як уперше побачив вас. Тоді ви були ще зовсім дитям. Але зараз я вас боюся.

— Сподіваймося, що ворог також злякається, — відповів я, не до кінця впевнений, ким буде той ворог: Оддою чи Уббою.

Єдине, чого мені бракувало, — беббанбурзького штандарта з вовчою головою, проте я мав власні меч і щит. Вивівши свою команду з лісу, я попрямував через поле до того місця, де була стоянка дефнаширського фірду.

Ліворуч від нас, на відстані десь із милю, від берега насувалися дани, поспішаючи оточити Кінвіт, однак перегородити нам дорогу вони не зможуть. Праворуч також були дани, що вели свої драконоголові кораблі вгору Педреданом.

— Їхні сили переважають наші, — сказав Віллібальд.

— Так, — погодився я.

На річці плавали лебеді, в хащах сновигали деркачі, а по всій долині буяли червоні орхідеї. Це був час, коли пора косити сіно і стригти овець. «Я не маю бути тут, — подумав я, — не маю йти на цей пагорб, де нас переб’ють дани». Озирнувшись на своїх людей, я замислився, чи їхні думки збігаються з моїми, але, зустрічаючи мій погляд, вони тільки усміхались, кивали, і я збагнув, що маю їхню довіру.

Я вів їх уперед, і вони не мали в мені жодного сумніву. А от Леофрік усвідомлював небезпеку. Порівнявшись зі мною, він зауважив:

— З того пагорба донизу веде тільки один шлях.

— Знаю.

— Якщо не вирвемося, залишимося там навіки.

— Знаю, — повторив я, думаючи, про те, як прялі сплітають мої нитки щільніше.

Глянувши на Кінвіт, я побачив на вершині людей. Чоловіки затуляли собою жінок, і я подумав, що серед останніх може бути Мілдріт. Власне, тому я і прямував туди — бо не знав, де ще її шукати.

Проте прялі відправили мене в той старий земляний форт з іншої причини. Я ще не бував у великій стіні щитів, серед мужніх воїнів, не відчував жаху справжньої битви, де вбивство одного ворога є лише кроком до наступного. Кінвітський пагорб мав стати моєю перепусткою в мужність, на нього я підіймався, бо не мав іншого вибору: так розпорядилися прялі.

Зненацька з правого боку, з долини Педредану, до нас долинув крик, і ми побачили, як біля корабля на березі підіймається знамено з вороном. Уббин штандарт. Убба, останній, найсильніший і найстрашніший із синів Лотброка, привів своє військо до Кінвіта.

— Бачите отой корабель? — спитав я у Віллібальда, показуючи туди, де майорів прапор. — Десять років тому я його чистив.

Дани знімали свої щити з борта, на незліченних списах виблискувало сонце.

— Тоді мені було десять, — додав я.

— Це той самий корабель?

— Можливо. А може, й ні.

Може, це був і новий корабель, але мені було байдуже. Важило те, що на. ньому в Кінвіт приплив Убба.

Дефнаширці вишикувались у місці, де старий вал просів. Хто мав лопати, намагалися насипати новий, хоч часу було обмаль, надто якщо Убба вирішить іти в наступ на пагорб. Розштовхуючи людей щитом, не звертаючи уваги на питання, хто ми такі, я повів своє військо напролом до вершини, на якій майоріло Оддине знамено з. чорним оленем.

Я рушив прямісінько до нього, знімаючи на ходу шолом. Віддавши його отцю Віллібальду, дістав меча, бо побачив, що біля батька стоїть Одда Молодший, дивлячись на мене як на привида — мабуть, для нього я дійсно був примарою з того світу.

— Де вона? — проревів я, наставляючи на нього меча. — Де вона?

Оддині вартові дістали мечі й нахилили списи. Леофрік дістав свого битого битвами Убивцю Данів.

— Ні! — вигукнув отець Віллібальд, швидко забігаючи наперед із дрючком в одній руці й моїм шоломом в іншій. — Ні!

Він спробував стати переді мною, але я відштовхнув його. У ту мить дорогу мені перегородили троє Оддиних ченців. У цьому й полягала головна особливість Вессексу: ченці там чи не на кожному кроці. Вони повибігали, наче миші з запаленої скирти. Відіпхнувши їх убік, я підійшов до Одди Молодшого.

— Де вона? — повторив я.

Одда Молодший був у кольчузі, такій блискучій, аж різало очі. Його шолом був викладений зсередини сріблом, чоботи оснащені залізними пластинами, а синя накидка кріпилася до шиї великою золотою фібулою з бурштиновою вставкою.

— Де вона? — спитав я вчетверте, приставивши Подих Змія майже впритул до його горлянки.

— Твоя дружина в Крідьянтоні, — відповів олдермен Одда за свого сина, котрий був такий переляканий, що не міг навіть відкрити рота.

Де той Крідьянтон, я й гадки не мав.

— А син? — я заглянув у перелякані очі Одди Молодшого. — Де мій син?

— Вони обоє у Крідьянтоні з моєю дружиною! — сказав олдермен Одда. — Вони в безпеці.

— Ти готовий присягнутись? — спитав я.

— Присягнутись? — Олдермен розсердився, його гидка, одутла пика почервоніла. — І ти ще смієш наказувати мені? — Він дістав свого меча й додав: — Ми приріжемо тебе, як собаку.

Його вартові попіднімали свої клинки. Я розвернувся, вказуючи вістрям на річку.

— Тобі відомо, чиє то знамено? — спитав я так, щоб мене чули вояки на пагорбі. — Воно належить Уббі Лотброксону. Я бачив його в битві, як він скидає людей у море, розпорює їм черева, відрубує голови, топить їх у власній крові. Я чув, як співає його меч. І ти хочеш убити мене, того, хто готовий протистояти йому пліч-о-пліч із тобою? Якщо так, зроби це! — Я розвів руки, підставлячи тіло олдерменовому мечу. — Зроби це, але спершу присягнися, що мої дружина і син у безпеці.

Повагавшись якийсь час, він таки опустив меча.

— Вони в безпеці, — сказав, — присягаюся.

— Воно їх торкалося?. — спитав я, показуючи Подихом Змія на його сина.

Олдермен глянув на Одду Молодшого, і той затряс головою.

— Присягаюся, я їх не чіпав, — спромігся він вичавити з себе. — Я лише хотів, щоб вона була в безпеці. Я думав, ти загинув, і хотів захистити її, не більше. Присягаюся.

Я сховав меча в піхви.

— Ти винен моїй дружині вісімнадцять шилінгів, — розвертаючись, кинув я олдермену.

Я прийшов у Кінвіт. Я був там, хоч і не мав на те потреби, бо світом править доля.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Убивати данів олдермен Одда не планував. Він хотів залишитися на пагорбі й дозволити Уббі взяти його облогою. Цього, на його думку, мало бути достатньо.

— Якщо затримаємо їхню армію, Альфред встигне надійти і напасти на них, — пояснив він.

— Але Альфред зараз стоїть облогою біля Екзанчестера, — зауважив я.

— Він залишить своє військо там, а сам вирушить сюди, — нерішуче відказав Одда.

Він не любив розмовляти зі мною, однак я був олдерменом, і він не мав права не допускати мене на військову раду, на якій були присутні його син, попи і з десяток танів, котрих мої слова відверто дратували. Я наполягав, що Альфред не прийде нам на поміч, тоді як Одда відмовлявся залишати пагорб, бо був переконаний у протилежному. З ним погоджувалися його тани, кремезні чоловіки у важких кольчугах і з похмурими, обвітреними обличчями. Один з них зауважив, що ми мусимо захищати жінок.

— Тут не має бути жінок, — сказав я.

— Але вони тут є, — байдуже відповів чолов’яга.

Щонайменше сотня жінок пішли за своїми чоловіками і тепер перебували на пагорбі, і їм із дітьми не було де сховатися.

— Навіть якщо Альфред прийде, коли це буде? — спитав я.

— За два, три дні? — припустив Одда.

— І що ж ми питимемо весь цей час? Пташині сцяки?

Усі мовчки подивилися на мене з ненавистю, хоч і знали, що я правий, адже в Кінвіті води нема. Найближчим джерелом там є річка, а між нею і нами стояли дани. Одда чудово розумів, що вони збираються виморити нас спрагою, однак уперто наполягав на своєму. Мабуть, його попи молилися про диво.

Дани проявляли не менше обачності. Вони хоч і переважали нас, проте не набагато, до того ж ми стояли на узвишші, а це означало, що бій відбудеться на крутому схилі, тому замість нападу Убба обрав облогу. Дани не любили втрачати людей, і я пам’ятав Уббину обачність при Ґеваску, коли він не міг вирішити, чи варто нападати на Едмундові сили з двох боків. Імовірно, тій нерішучості посприяв і чаклун Сторрі, якщо був досі живий. Що б там не було, та замість того, щоб сформувати стіну щитів і наступати на пагорб, Убба вишикував своїх вояків кільцем довкруг Кінвіта, а тоді піднявся сам у супроводі своїх п’яти капітанів. Ішли без зброї, що означало: він бажає поговорити.

Олдермен Одда з сином, двома танами і трьома священниками пішов їм назустріч. Я приєднався до них, оскільки також був олдерменом. Одда, хоч і дивився на мене несхвально, не міг прогнати мене. Так ми й дійшли до середини схилу, де, не потрудившись навіть привітатися або крикнути кілька звичних образ, Убба заявив, що ми в оточенні і мусимо здатися.

— Здасте нам свою зброю, я візьму заручників, і ви житимете, — сказав він.

Один з Оддиних ченців переклав вимоги. Я не зводив очей з Убби. Виглядав він старшим, у його густу чорну бороду почала вкрадатися сивина. Однак він досі мав широкі груди, поводився впевнено, безцеремонно і наганяв жах.

Одді погано вдавалося приховувати страх. Убба був славетним данським воєводою, пролив чимало крові по обидва боки моря, а зараз олдермен перебував з ним сам на сам. Одда намагався говорити виклично, відповідав, що залишиться там. де стоїть, і ввіряє свою долю в руки єдиного істинного Бога.

— Тоді ми вас виріжемо, — відповів Убба.

— Тільки спробуйте, — парирував Одда.

На таку жалюгідну відповідь дан лише зневажливо плюнув. Уже збирався був іти, аж тут заговорив я, і мені тлумач не знадобився:

— Ґутрум втратив свій флот, Уббо Лотброксоне. Ньйорд вийшов з глибин і забрав його кораблі до себе на дно, і хоробрі воїни відправилися до Ран і Еґіра.

Ран була Ньйордовою дружиною, а Егір — велетнем, що охороняв душі потопельників. Я дістав свого молота Тора і підняв:

— Я кажу правду, пане Уббо. Я на власні очі бачив, як у хвилях гинули його кораблі.

Він зиркнув на мене жорстким поглядом, клекотячи від люті. Однак, крім неї, я вловлював і його страх — не нас він боявся, а богів. Він належав до тих, котрі не роблять нічого без знаку від богів, і саме тому я згадав про них, розповідаючи про загибель Ґутрумового флоту.

— Я тебе знаю, — прогарчав він, показуючи на мене двома пальцями, щоб відвернути від себе зло моїх слів.

— І я тебе знаю, Уббо Лотброксоне, — відповів я, відпустивши амулет і піднімаючи вгору три пальці. — Івар мертвий, — загнув я один. — Гальфдан мертвий, — загнув другий. — Лишився ти. Що кажуть руни? Невже що до нового місяця в Мідґарді не лишиться жоден син Лотброка?

Мої слова влучили в ціль, бо Убба інстинктивно потягнувся до амулета. Оддин чернець тихенько перекладав, олдермен дивився на мене широкими від подиву очима.

— Це тому ти хочеш, щоб ми здалися? — спитав я в Убби. — Бо руни кажуть, що в битві тобі нас не здолати?

— Я тебе вб’ю, — відказав він. — Розпорю від калитки до горлянки і випатраю кишки.

Я вичавив із себе посмішку, хоч це було й важко, коли тобі прямо погрожує сам Убба.

— Можеш спробувати, Уббо Лотброксоне, але не вийде. Я знаю. Я вмію читати руни. Я кидав їх учора, під світлом місяця, і вони розповіли мені все.

Йому це явно не сподобалось — він купився на мою брехню. Хотів щось відповісти, але тільки дивився перелякано, адже і його руни, як я здогадався, сказали йому те саме: що будь-яка атака на Кінвіт обернеться його поразкою.

— Ти Раґнарів малий, — врешті мовив він, згадавши мене.

— І Раґнар Безстрашний говорить зі мною, — відповів я. — Він промовляє до мене з царства мертвих і каже, що бажає помститися данам, бо його підступно вбило власне плем’я. Віднині я його посланець із царства мертвих, і я прийшов за тобою.

— Я його не вбивав! — скрикнув Убба.

— Яке йому до того діло? Він прагне помсти, і життя одного дана для нього таке саме, як і іншого. Тож, Уббо, кидай руни ще раз і приходь до нас із мечем, але ти однаково приречений.

— А ти шмат собачого гівна, — тільки й спромігся відповісти він і, розвернувшись, поспішив назад.

Олдермен Одда не зводив з мене очей.

— Ти його знаєш? — спитав він у мене.

— Я знаю Уббу, відколи мені було десять років, — мовив я, дивлячись, як данський полководець віддаляється.

Подумалось, що якби я мав вибір, якби міг іти за покликом серця, то охочіше бився б разом з Уббою, ніж проти нього, однак прялі вирішили інакше.

— Я знаю його з десяти років, — провадив я, — і мені чудово відомо, що він боїться богів. Тепер він наляканий. Можна на нього напасти, і він програє, бо вірить у власну поразку.

— Альфред прийде, — сказав Одда.

— Альфред наглядає за Ґутрумом.

Ясна річ, у тому я не мав певності. Наскільки мені було відомо, Альфреду було нас видно зі свого пагорба, але я сумнівався, що він так легко відпустить Ґутрума, аби той розорив цілий Вессекс.

— Він наглядає за Ґутрумом, бо в того військо вдвічі більше за Уббине. Навіть втративши половину флоту, Ґутрум має людей. Нащо тоді Альфреду випускати його з Екзанчестера? Альфред не прийде до нас, а доки Убба зважиться на атаку, ми всі вимремо від спраги, — закінчив я.

— У нас є вода й ель, — несміливо втрутився Оддин син.

Весь цей час він дивився на мене з неприхованою образою, вражений тим, що я дозволяю собі з Уббою таку зверхність.

— Тих води й елю вистачить на день, — зневажливо відповів я і з олдерменового виразу зрозумів, що так воно і є.

Одда кинув погляд на долину Педредану, сподіваючись побачити там Альфредове військо, на списах якого виблискує сонячне світло. Авжеж, нічого, крім дерев, що хиталися на вітрі, там не було.

Одда Молодший відчув батькову невпевненість:

— Можемо зачекати два дні.

— Загинути на два дні пізніше нічим не краще, — тяжко мовив олдермен.

У ту мить я ним запишався. Він сподівався, що битися не доведеться, що його порятує король, однак у глибині серця знав, що я маю рацію, коли кажу, що зупинити данське військо — його відповідальність, що доля Англії перебуває в руках дефнаширців, і її необхідно зберегти.

— Ми підемо в наступ на світанку, — врешті додав він, дивлячись на мене.

Ми спали, чи то пак намагалися спати, в повному обладунку: в шкіряних латах, кольчугах, поясах для мечів і шоломах. Багать не палили, бо Одда не хотів, аби ворог бачив, що ми готуємось до битви. Однак у данському таборі вогні були, і наші вартові послуговувалися ними, аби вистежувати ворожих розвідників. Утім, ніхто так і не прийшов. Старий місяць то виринав з-поміж рваних хмар, то знову ховався за ними. Данські вогнища оточували нас кільцем, скупчуючись на півні, біля Кантуктона, де стояв табір Убби. Ще більше вогнів горіло на сході, біля кораблів, освітлюючи прикрашені драконячими головами носи. Між нами і річкою лежала долина, з дальнього боку якої данам відкривався вид на пагорб. За нею тягнулася широка заплава, а далі починалася твердіша земля. Там у довгастих рибальських куренях ночувала корабельна варта. Між куренями горіли вогнища, серед яких берегом походжали групи данів. Я стояв на валу й дивився на довгі, витончені судна, молячись, щоби з командою «Вітряного змія» все було гаразд.

Я не міг заснути. Думав про щити, данів, мечі і страх. Думав про своє дитя, якого ніколи не бачив, і про Раґнара Безстрашного. Чи дивиться він на мене з Вальгалли? Я боявся, що на другий день, коли ступлю в стіну щитів, у мене нічого не вийде. Щоправда, я був не єдиний, хто не склепив повік. Посеред ночі на вал до мене піднявся чоловік, у якому я впізнав олдермена Одду.

— Звідки ти знаєш Уббу? — спитав він.

— У дитинстві мене захопили дани, — відповів я. — Вони виховали мене і навчили битися. — Я торкнувся одного з браслетів: — Ось його подарував мені Убба.

— Ти бився за нього? — спитав Одда, не звинувачуючи, а скоріше з цікавості.

— Я бився за життя, — ухильно відповів я.

Одда поглянув на річку, на якій виблискував місяць: — Коли доходить до бою, дани не дурні. Вони очікуватимуть нашого наступу на світанні.

Я нічого не відповів, гадаючи, чи не змінив страх йому плани.

— Їх більше за нас, — додав Одда.

І знову я змовчав. Страх діє на людину. Немає більшого страху за усвідомлення того, що завтра протистоятимеш стіні щитів. Тієї ночі страх сповнював мене, бо я ніколи не бився армією на армію. Авжеж, я був при Аскському пагорбі і в інших битвах того далекого літа, але у стіні щитів ще не бився. «Завтра,— подумав я, — все буде завтра». Як і Одда, я сподівався, що на допомогу нам прийде Альфредове військо, хоч і знав, що порятунку нам не буде.

— Їх більше від нас, — повторив Одда, — а в декого з моїх людей нема зброї, крім серпів.

— Серпом можна вбити, — відповів я, хоч і сам знав, наскільки безглузді це слова. Сам би я не дуже хотів виступати проти данів із самим серпом. — У скількох є справжня зброя?

— Десь у половини.

— Тоді вони підуть у перших рядах, — мовив я. — Решта підбиратимуть зброю вбитих ворогів.

Я й гадки не мав, про що кажу, знав лише, що мушу говорити упевнено. Хай страх і діє на людину, але впевненість його долає.

Одда кинув мовчазний погляд на кораблі під нами.

— З твоїми дружиною й сином усе гаразд, — сказав перегодом.

— Це добре.

— Мій син хотів порятувати їх.

— І молився про мою загибель, — додав я.

Він стенув плечима:

— Мілдріт жила з нами після смерті батька, й мій син закохався в неї. Він не скривдив її, бо не мав такого наміру. — Чоловік простягнув до мене руку, і в місячному світлі я побачив, що в ній лежить шкіряний гаманець. — Тут решта викупу за наречену.

— Залиш собі, — відповів я. — Віддаси після битви, а якщо я загину, повернеш Мілдріт.

Над нами прошмигнула сова, і я задумався, що б це могло означати. Далеко на сході, аж на узбережжі, за Педреданом, блимотів крихітний вогник. Це також був знак, але я ніяк не міг його розтлумачити.

— У мене добрі вояки, — сказав Одда, — але що, коли нас оточать? — Ним досі керував страх. — Було б краще, якби Убба напав першим.

— Так, було б краще, — погодився я, — але Убба не робитиме нічого, якщо так не велять йому руни.

Доля — це все. Убба це розумів, тому й читав послання від богів. Я знав, що сова також є знаком від них. Вона пролетіла над нами, понад річкою і ген до далекого вогника на березі Сеферну. Раптом мені пригадалися чотири кораблі короля Едмунда, що підійшли до берега у Східній Англії, і вогненні стріли, які посипались на данський флот. Врешті до мене дійшло, що і я вмію тлумачити знаки.

— Якщо твоїх вояків оточать, вони всі загинуть, — сказав я Одді. — Але якщо оточити данів, загинуть вони. Мусимо зробити це.

— Як? — зневірено спитав олдермен.

Усі його думки були про те, що станеться на світанні: напад, битва, поразка. Але я бачив сову, що понад кораблями полетіла до вогню. Це був знак: потрібно спалити ті кораблі.

— Як ми їх оточимо? — перепитав Одда.

І знову я не відповів, гадаючи, чи варто казати йому, що думаю. Якщо зроблю, як каже віщування, нам доведеться розділити сили — цієї помилки дани припустилися при Аскському пагорбі, тому я й вагався.

Але Одда прийшов до мене не тому, що зненацька відчув приязнь, — він бачив, як я розмовляв з Уббою. Я єдиний у Кінвіті був упевнений у нашій перемозі чи хоча б справляв таке враження.

Попри мій юний вік, це робило мене лідером, і олдермен Одда, хоч і годився мені в батьки, шукав моєї поради. Він хотів, аби я, який ще зроду не бився у справжній стіні щитів, сказав йому, що робити. Я був молодий і гордий; що робити, казали мені знаки, тож я вирішив поділитися своїми думками з Оддою.

— Ти колись бачив скедуґенґана? — спитав я.

У відповідь він лише перехрестився.

— У дитинстві я мріяв зустріти скедуґенґана, — провадив я. — Виходив серед ночі в пошуках їх і вивчав темряву, аби стати одним з них.

— І який стосунок це має до нас? — спитав олдермен.

— Дай мені п’ятдесят чоловік. Разом з моїми людьми на світанні вони вдарять туди, — я показав на кораблі. — Почнемо з того, що спалимо їхні судна.

Одда подивився на ближні багаття, що позначали місця, де у долині на схід від нас стояли ворожі вартові.

— Вони побачать, як ви наближаєтесь, і переб’ють вас. — сказав він, маючи на увазі, що сотні чоловік не вдасться непомітно спуститися з пагорба, пройти вартових і перетнути заплаву.

Він був правий. Не встигнемо ми ступити і десяти кроків, як варта помітить нас, подасть сигнал тривоги, і Уббина дружина, без жодного сумніву готова не менше за нас, вийде зі свого південного табору й зупинить нас ще у долині.

— Але побачивши, що їхні кораблі горять, дани побіжать до річки, а не в долину, — відповів я. — Її берег підпирає заплава, а там вони нас не оточать.

Звісно, це вони зможуть зробити навіть там, але ґрунт на заплаві м’який, тому потрапити в оточення там не так страшно, як у долині.

— Та до берега вам не дійти, — розчаровано мовив Одда.

— Мандрівна тінь туди добереться.

Він мовчки глипнув на мене.

— Я дійду, — продовжив я. — Щойно запалає перший корабель, дани кинуться до берега. Отоді якраз і піде в наступ наша сотня. Дани мчатимуть на порятунок своїх кораблів, це дасть моїм воякам час, щоб добратися до заплави. Далі ми з ними підпалимо решту кораблів, і дани кинуться на нас. — Я показав, як дани йтимуть від свого табору до місця, де стояли їхні кораблі. — Коли вони всі будуть на тому березі, між річкою й заплавою, ви з фірдом зайдете з тилу.

Одда замислився, дивлячись на кораблі. Найочевиднішим місцем для атаки здавався південний схил. Так ми б завдали удару в саме серце Уббиної армії, і це була б битва двох стін щитів — наших дев’яти сотень проти його дванадцяти, — на початку якої ми б мали перевагу, оскільки більшість його людей стояли навколо пагорба і їм знадобилося б чимало часу, щоб приєднатися до решти війська. За той час ми б устигли зайти вглиб табору, от тільки кількість данів збільшувалася б, і нас могли б спинити, взяти в оточення і влаштувати бійню, в якій вони отримають чисельну перевагу, зайдуть з боків, і наші задні ряди, озброєні самими серпами, поляжуть.

Але якщо я зійду з пагорба і почну палити їхні кораблі, дани помчать до мене і опиняться на вузькому відрізку берега.

З допомогою сотні на чолі з Леофріком я зможу втримати їх і дати час Одді зайти з тилу й перебити данів, що потраплять у пастку, затиснені між Оддою, моїми людьми, заплавою і річкою — зовсім як нортумбрійське військо при Еофервіку.

Щоправда, трагедія при Аскському пагорбі сталася якраз через рішення розділити війська.

— Це може спрацювати, — замислено проказав олдермен.

— Дай мені п’ятдесят чоловік, бажано молодших.

— Молодших?

— Доведеться бігти з пагорба, швидко. Треба добігти до кораблів раніше за данів, і зробити це на світанку. — сказав я з упевненістю, якої не мав.

Не дочекавшись відповіді, я продовжив:

— Якщо переможемо тут, пане, — я назвав його паном не тому, що він мав вищий статус або був старший, — врятуємо Вессекс, і Альфред тебе винагордить.

Він замислився. Певне, думка про винагороду додала йому впевненості, бо врешті він кивнув:

— Я дам тобі п'ятдесят чоловік.

Равн дав мені багато порад, і всі вони були по ділу, але тієї ночі я згадував лише одну, яку він дав мені при нашій найпершій зустрічі і яку я запам’ятав назавжди.

«Ніколи й ні за яких обставин не бийся з Уббою».

П'ятдесят чоловік ішли під проводом ширського ріва на ім'я Едор. Це був чоловік на вигляд такий же суворий, як Леофрік, і, як і той, мав досвід битви у великій стіні щитів. З собою він узяв улюблену зброю — обрізаний мисливський спис, хоч на поясі мав і меча. Казав, що той спис має таку вагу, що може пробити кольчугу, а то й щит.

Як і Леофрік, Едор одразу зголосився на мою затію. Тоді мені здавалося, що не прийняти її неможливо, проте, озираючись на ті дні сьогодні, мені дивно усвідомлювати, що кінвітська битва пройшла за планом двадцятиоднорічного юнака, котрий ніколи не бував у справжньому бою. Щоправда, я був кремезний, мав шляхетне походження і виріс серед воїнів. А ще мав упевненість і впертість людини, народженої для війни. Хай там як, а я Утред, син Утреда, котрий був сином іншого Утреда, і Беббанбурґом ми правили, не стираючи колін біля вівтаря. Ми — природжені воїни.

Едорові й мої люди зібралися за східним валом Кінвіта, де мали чекати, коли спалахне перший данський корабель. Праворуч із командою «Архангела» стояв Леофрік. Так захотів я, бо саме туди припаде удар, коли Убба поведе своє військо в наступ на нас біля річки. Едор з дефнаширцями розмістилися ліворуч. Їхньою роботою, крім убивства всіх, кого побачать на березі, буде ще й хапати запалені дошки з данських кораблів і підпалювати ними інші.

— Наша мета спалити не всі кораблі, а лише чотири-п’ять, — пояснив я. — Це мусить сполохати данів, і вони понесуться сюди, як бджолиний рій.

— Кусючий рій, — гукнув хтось із юрби.

— Невже вам страшно? — зневажливо спитав я. — Це вони нас бояться! Знаки говорять не на їхню користь. Вони вірять, що програють, тож останнє, що їм треба, це зустріти в імлі дефнаширців. Ми змусимо їх вищати, як баби, ми вб’ємо їх усіх і відправимо в данське пекло!

Отака була моя промова перед боєм. Слід було сказати більше, але я занадто нервував, бо мусив спуститися з пагорба першим, сам-один. Мені належало втілити свою дитячу мрію про скедуґенгана. Леофрік з Едором не поведуть свою сотню, доки не побачать, як дани біжать рятувати свої кораблі, тож якщо мені не вдасться запалити їх, наступу не буде, Оддині страхи справдяться, дани переможуть, Вессекс упаде і не буде більше Англії.

— А зараз відпочивайте, — закінчив я мляво. — До світанку ще три-чотири години.

Я повернувся на вал, де до мене приєднався отець Віллібальд, тримаючи в руці розп’яття, вирізане з волової кістки.

— Бажаєте отримати Боже благословення? — спитав він у мене.

— Що я бажаю, отче, це вашу рясу, — відповів я.

На ньому була темно-коричнева вовняна ряса з каптуром. Він одягнув її на мене й затягнув шнурок біля шиї, щоби приховати блискучу кольчугу.

— А на світанку, отче, я бажаю, щоб ви лишалися тут, — продовжив я. — Там, на березі, не місце для священника.

— Якщо там гинуть люди, значить, там є місце і для мене, — відказав чернець.

— То ви бажаєте відправитися в рай із самого рання?

— Ні.

— Тоді лишайтеся тут.

Я сказав це дещо різкіше, ніж хотів, але виною була тривога. Мені настав час іти. Хоч навколо ще панувала темрява і до світанку було далеко, я мусив прошмигнути повз данську варту. Побачивши, як я йду, Леофрік провів мене до північного муру Кінвіта, що лежав у сутіні. Цей бік пагорба охороняли найменше, бо, крім заплав і Сеферну, він нікуди не вів. Я дав Леофріку свій щит.

— Він мені не потрібен. Тільки сповільнюватиме, — сказав я.

Він торкнувся мого плеча:

— А ти страшенно впевнений засранець, ге?

— Це недолік?

— Ні, мілорде, — відказав він, і це останнє слово було мені найвищою похвалою. — Хай буде з тобою бог, — додав. — У якого б з них ти не вірив.

Я торкнувся молота Тора і сховав його під кольчугу.

— Коли побачите, як дани мчать до кораблів, біжіть туди якнайшвидше.

— Ми прибіжимо швидко, — пообіцяв він, — якщо заплава дасть нам це зробити.

Вдень я бачив, як дани переходять заплаву, і помітив, що земля там хоч і м’яка, та не болотиста.

— Ви пройдете швидко, — сказав я і натягнув каптур на шолом. — Мені час іти.

Леофрік не відповів. З валу я спустився в мілкий рів. Отже, нарешті я стану тим, ким завжди хотів бути, — мандрівною тінню. Моя дитяча мрія вирішить питання життя і смерті. Торкнувшись рукояті свого меча на удачу, я виліз із рову й покрався донизу. На середині схилу ліг долічерева й гадюкою поповз у траві, потроху наближаючись до простору між двома майже згаслими багаттями.

Дани або спали, або засинали біля вогнищ. Щойно вийшов із тіні пагорба, я став помітний у місячному сяйві. Сховатися було ніде, оскільки траву в долині поїли вівці, але я рухався як примара, повзуча тінь у траві, нишком повзучи на животі. Їм було варто лиш подивитись уважніше чи пройтися між вогнищами, щоб помітити мене, але вони нічого не чули, не бачили і не підозрювали. Знадобилося чимало часу, але я таки проповз між ними, тримаючись щонайменше за двадцять кроків від ворога, і потрапив у заплаву, де порослі травою купини давали вдосталь тіні. Тепер можна було просуватися швидше, повзучи крізь болото. Єдина несподіванка сталася, коли я сполохав пташку, що сиділа у гнізді серед трави. Тривожно заголосивши, вона залопотіла крилами і шугнула в повітря. Відчувши, що дани подивилися в мій бік, я закляк, як чорна тінь, доки навколо знову не запала тиша.

Я лежав, відчуваючи, як за комір затікає вода, і молячись Геду, сліпому сину Одіна, покровителю ночі. «Зглянься наді мною», — подумки сказав я, гадаючи, що варто було би принести йому жертву. Затим, подумавши, що з неба на мене дивиться Ельдвульф, я пообіцяв, що не підведу його, бо виконував те, чого він завжди хотів, — ішов на данів із Подихом Змія.

За вартовими я поповз на схід, до стоянки кораблів. Небо на сході ще не почало сіріти.

Я просувався поволі, достатньо повільно, щоб мене встиг охопити страх. Відчував трепіт м’яза у стегні, спрагу, яку не міг потамувати, і біль у шлунку. Раз по раз торкався руків’я свого меча, пригадуючи заклинання, яке на нього наклали Ельдвульф і Бріда. Равн застерігав ніколи не протистояти Уббі.

На сході було досі темно. Я тримався ближче до берега, аби було Краще видно Сеферн, але не бачив нічого, крім мерехтіння місяця, що тонув у річці, й бриж на воді, яка нагадувала лист розплющеного срібла. Почався приплив. Вода прибувала, болотистий берег коротшав. Із припливом, повертаючись у море, в Педредан зайде лосось. Я знову торкнувся руків’я Подиху Змія, бо перебував уже близько до твердої землі, де стояли рибальські курені, в яких сиділи вартові. Ногу судомило, в шлунку крутило.

Однак за мною наглядав сліпий Гед. Корабельні сторожі були не уважніші від своїх товаришів при підніжжі пагорба. Та й чого їм було пильнувати? Вони стояли віддалік від Оддиного війська і не очікували неприємностей. Направду, вони були там лише тому, що дани ніколи не залишали кораблів без охорони. Більшість вартових спали в куренях, а біля вогнищ лишилося всього кілька чоловік. Вони сиділи нерухомо, певне, куняли, а біля кораблів туди-сюди походжав тільки один.

Я підвівся.

Досі я крався у тінях, однак тепер потрапив на данську територію за периметром охорони. Розв’язав шнурки на рясі, скинув її, обтер бруд на кольчузі й відкрито рушив до кораблів, чвакаючи по останньому відрізку вогкої землі. Ставши біля крайнього корабля, зняв шолома, відкинув його в тінь і став чекати, коли мене помітить єдиний дан, що не спав.

Кого ж він побачить перед собою? Чоловіка в кольчузі, капітана судна — дана. Я сперся на ніс корабля і глянув на зорі. Серце стугоніло, ногу судомило. Подумав, що, коли мені судилося загинути, я бодай зустрінуся з Раґнаром у Вальгаллі, царстві мертвих. Правда, дехто вважав, що ті, хто загинув не в битві, потрапляють не туди, а у Ніфльгейм — темне, холодне пекло норманів, де серед туману бродить цариця мертвих Гель, а по снігу повзає велетенський змій Нідгьоґґ у пошуках мертвої плоті; та я подумав, що, загинувши в пожежі, Раґнар відправився не в похмурий Ніфльгейм, а в славну Вальгаллу, де тепер бенкетує з Одіном. Почувши біля себе кроки сторожа, я розвернувся до нього і всміхнувся.

— Холодно, — сказав я.

— Таки так.

Це був старший чоловік із сивою бородою. Побачивши мене, він спантеличився, але нічого не запідозрив.

— Все спокійно, — мовив я, киваючи на північ, мовляв, щойно був у вартових біля пагорба.

— Вони нас бояться.

— Так і має бути.

Я смачно позіхнув, відштовхнувся від корабля, ступив кілька кроків на північ, неначе потягуючись, а тоді ніби ненароком помітив біля води свій шолом.

— Що це? — спитав.

Вартовий купився. Підійшов до води, нахилився. Я витяг ножа, підступив до нього і всадив лезо йому в горлянку — не перерізав, просто ввігнав і перекрутив, одночасно штовхаючи його головою у воду. Протримав його так довго, щоб утопити, якщо він не сплине кров’ю. На це знадобилося багатенько часу, більше, ніж я очікував, — убити людину тяжко.

Якийсь час він борсався, і я вже був подумав, що шум привабить інших сторожів, однак їхнє вогнище стояло за сорок-п’ятдесят кроків від мене, а хвильки, що плюскотіли об берег річки, були досить гучні, щоб заглушити передсмертне харчання дана. Я вбив його, а про те ніхто й не здогадувався, того не бачив ніхто, крім богів. Коли він нарешті випустив дух, я витягнув ножа з його горлянки, вдягнув шолом і повернувся до корабля.

Там дочекався, доки в небі на сході проб’ється світанок, засіріє на англійському небокраї.

Настав час діяти.

Я пройшов до найближчого вогнища, біля якого сиділо двоє чоловіків.

— Убий одного, двох і трьох; чотири, п’ять і ще шістьох, — завів я тихенько стару веслярську пісню, яку часто чув на «Вітряному змії», — нагородить тебе військовий бог.

Вони мовчки вирячились на мене. Хто я такий, не знали, але, як і той, якого я допіру вбив, нічого не запідозрили, хоч я і розмовляв їхньою мовою на англійський манір: в данському війську служило чимало англійців.

— Тиха сьогодні ніч, — продовжив я, присідаючи й беручи з вогню дровиняку. — Еґіль забув ножа на борту.

Еґіль — вельми поширене данське ім’я, тому мої слова не викликали підозри. Вартові мовчки дивились, як я пішов геть, вважаючи, що вогонь мені треба, аби присвітити собі дорогу. Минаючи курені, я кивнув трьом вартовим біля іншого багаття й рушив далі, до середини ряду кораблів, що стояли на березі. Безтурботно насвистуючи, виліз коротенькою драбиною на борт одного з човнів і пішов уздовж веслярських лав. Очікував зустріти когось на борту, але там було пусто, тишу порушував тільки шерхіт щурячих лапок по днищу.

Присівши, я кинув запалену дровиняку під складені весла, а щоб вони краще розгорілися, настругав щепок із лавки і накидав зверху. Полум’я зайнялось яскравіше. Аби дати вогню більше поживи, я порубав держаки весел. З берега ніхто нічого мені не сказав. Либонь, думали, я шукаю ножа, а вогонь був ще занизький, аби стривожити когось. Однак полум’я розгорялось, і я знав, що часу в мене обмаль, тому сховав ножа і спустився у воду — байдуже, що станеться з кольчугою і зброєю. Далі побрів до корми наступного корабля, доки не опинився в тому місці, де на хвильках тихенько погойдувався труп сивобородого вартового, і став чекати.

Чекаючи, добряче змерз і вже був подумав, що вогонь згас.

Коли на виднокраї посіріло, я почув сердитий крик. Виступивши з тіні, побачив, як до охопленого високим полум’ям корабля збігаються дани. Підійшов до покинутого багаття, узяв ще одну дровиняку і кинув на інший корабель. Дани метушилися біля запаленого судна за якісь шістдесят кроків звідтіля, але мене ніхто не помічав. Засурмили в ріг. Це був сигнал тривоги. Розуміючи, що зараз зі свого табору біля пагорба прибіжать Уббині люди, я взяв ще одну головешку, закинув під весла, обпікши собі руки, і сховався в тіні корабля.

Ріг продовжував сурмити. Вартові вибігали з куренів і мчали рятувати кораблі, ще більше людей бігли від табору на півдні. Уббині вояки потрапили в нашу пастку. Побачивши, як горять їхні кораблі, вони кинулися їх рятувати. Безладно залишаючи табір, багато хто — без зброї, вони помчали гасити охоплені полум’ям кораблі, що кидали на воду танцюючі тіні. Я знав, що Леофрік уже йде, тепер усе залежало від часу. Від часу, благословення пряль та богів і нерозторопности данів, що черпали воду щитами й гасили вогонь на першому кораблі. Почувши крик, я збагнув, що вони побачили Леофріка, котрий прорвався крізь першу лінію вартових, порішивши їх на ходу, і зайшов у заплаву. Я виступив з тіні корабля і побачив його людей. Назустріч їм мчало тридцять-сорок данів. Зненацька уздрівши позаду пожежу на іншому човні, дани розгубилися. Позаду них валувала пожежа, попереду наступав ворог — їх охопила паніка, адже більшість їхнього війська перебувала за добру сотню кроків. Дивлячись на все це, я знав, що боги стали на наш бік.

Я вийшов з води. Лефорікова дружина наступала з заплави. Зачувся ляскіт мечів і грюкіт списів. Команда «Архангела» переважала данів чисельно, тому легко порубала їх мечами й сокирами. Крутнувшись, один з англійців побачив мене й перелякався. Крикнувши йому своє ім’я, я підібрав данський щит і гукнув Едоровим людям, що були позаду нас, підживити вогонь, поки Леофрікові вояки формували на твердій землі стіну щитів. Відтак ми рушили у наступ на Уббину армію, котра тільки-но почала усвідомлювати, що її атакують.

Ми рушили в наступ. З куреня вийшла жінка. Побачивши нас, закричала й побігла берегом до данів, що складали свій заслін. Розуміючи, що нам знадобиться підмога Едора, я погукав його, і його люди ущільнили наші ряди. Наш заслін надійно перегородив вузький відтинок берега. Нас була сотня сильних чоловіків, перед нами — всеньке данське військо, щоправда, охоплене панікою й розкидане безладно. Кинувши погляд на Кінвіт, я не побачив там жодних ознак Оддиних людей. «Вони прийдуть, — подумав я. — інакше не може бути». Леофрік дав команду зімкнути щити. Заторохтіло дерево об дерево, і я дістав Подих Змія та Осине Жало.

Стіна щитів. Батько казав, що це жахливе місце. Він бився у семи, а в останній загинув. Равн наказував ніколи не протистояти Уббі.

Позаду нас палали кораблі, попереду — насували оскаженілі дани, охочі помститися нам. Вони йшли на певну смерть, бо не встигли як слід стати в заслін, а летіли на нас, мов скажені пси, здатні думати тільки про вбивство. Авжеж, вони могли здолати нас, бо були данами, а ми — лише західними саксами, та ми стали міцно і чекали. Побачивши чоловіка з пошрамованим обличчям, що, розбризкуючи слину, кричав, викликаючи мене на бій, я відчув спокій. Зненацька мені перестало крутити в шлунку, сушити в роті, зводити м’язи. Мною заволодів усеохопний спокій, що настає перед боєм. Я відчув піднесення.

Хоч я був стомлений, невиспаний, мокрий до нитки і змерзлий, та однаково почувався невразливим. Дивовижна це річ — спокій перед битвою. Тривога відступає, страх кудись відносить, думки яснішають, як прозорий кришталь, а повільному ворогу не лишається жодних шансів. Смикнувши щитом ліворуч, я прийняв удар списа від пошрамованого дана, а тоді вдарив кинджалом, нахромивши ворога. Відчув, як у руку віддає удар, як лезо врізається йому в живіт. Я провернув кинджал, просунув угору, розрізаючи йому шкіру, м’язи і кишки, відчуваючи його гарячу кров на холодній руці. Він закричав, дихнувши елем мені в обличчя, і я звалив його важким умбоном, притис до землі ногою, ввігнав меча в горлянку і перейшов до другого, що стояв праворуч, б’ючи сокирою по щиту мого сусіда. Легко вбив його ударом у шию, і ми рушили далі. На мене вилетіла розпатлана жінка зі списом. Грубо хвицнувши її, я зацідив їй в обличчя умбоном. Вона з криком повалилась у вогнище, і її волосся миттю спалахнуло. Я вів команду «Архангела» під крики Леофріка вбивати всіх. Ми отримали нагоду перебити данів, котрі поспіхом кинулись на нас, не утворивши стіни щитів. Наші сокири й мечі невпинно працювали, виконуючи свою різницьку роботу, і ось уже тридцять з лишком данів лежали мертві, а на березі палало сім кораблів, розгоряючись чимраз яскравіше.

З боку данів я почув заклик ставати у заслін. Уже як слід розвиднилось, на небокраї зажевріло сонце. Від кораблів віяло жаром, як від горнила. Серед диму бовваніли драконячі голови, в небі ширяли чайки, біля суден, гавкаючи, бігав пес.

На одному з них завалилася щогла, розсипаючи у срібному повітрі іскри, і я побачив, як дани утворюють власний заслін, організовуючись, щоб повбивати нас. Серед натовпу замайорів трикутний стяг із вороновим крилом, і я зрозумів, що на підмогу їм прийшов Убба.

— В заслін! — закричав я, і це я вперше дав таку команду. — В заслін!

Ми трохи розосередилися, тож час був ущільнити ряди, стати щит до щита. Перед нами стояло кількасот данів, котрі могли запросто нас задушити. Я загрюкав Осиним Жалом по своєму щиту.

— Вони йдуть на певну смерть! — загукав я. — Вони прагнуть полягти від наших мечів!

Мої люди радісно загукали. На початку нас була сотня, однак у битві ми втратили кількох. Однак ми радо гукали, не зважаючи на те що проти нас було вп’ятеро, а то й ушестеро більше військо. Леофрік завів бойову пісню про Геґґу. Це була старовинна пісня англійських веслувальників — різка і ритмічна. У ній ішлося про битву наших пращурів із тими, хто правив Британією до нашого приходу. Тепер же ми знову билися за свою землю. Почувши за спиною молитву, я озирнувся і побачив отця Віллібальда зі списом. Його непокора моєму наказу розсмішила мене.

Це Раґнар навчив мене сміятися під час битви, радіти їй. Мене сповнювала радість від вранішнього сонця, що напувало світлом небо на сході, проганяючи темряву за західний небокрай. Я застукотів кинджалом об щит, глушачи крики данів. Знав, що нам буде нелегко, що доведеться триматися до приходу Одди. Я покладався на Леофріка як на бастіон оборони нашого правого флангу, на якому дани зосередять найбільше сил, намагаючись обійти нас заплавою. Лівий фланг був у безпеці, бо стояв біля кораблів, а от правий дани можуть розбити, коли ми не пильнуватимемо.

— Щити! — заревів я, і ми зчепили щити.

Дани пішли в наступ. Я знав, що вони кинуться в бій без вагань. Нас було замало, ми їх не лякали, їм не треба було підіймати бойовий дух, тому вони одразу рушили на нас, виступили щільним рядом, щит до щита. Проміння ранкового сонця виблискувало на їхніх мечах, списах і сокирах.

Першими обрушились сокири і списи. Ми з переднім рядом присіли, задній підняв свої щити над нами і відбив удар. Данська зброя не завдала нам шкоди. Почувши з їхніх рядів лютий бойовий клич, я відчув легкий приплив страху і приготувався зустрічати їх.

Загриміло дерево об дерево, залунали люті крики. Мій щит вдарив мене в груди, між ніг прослизнуло вістря списа, я вдарив кинджалом і ввігнав його у ворожий щит. Ліворуч залунав вереск, вгорі просвистіла сокира Я присів, зробив ривок, знову влучив у чийсь шит, відштовхнув неприятеля, наступив на списа, висмикнув Осине Жало і вдарив ним ще раз у бородате обличчя. Заюшений кров’ю з порізаної щоки, неприятель відступив, і я знову вдарив. Від мого шолома відскочило вістря меча і влучило в плече. Мене затягнули назад у заслін, бо я розбив ряд. Дани кричали, штовхалися, били. У цій битві загине той, хто розімкне заслін першим. Я знав, що Леофріка притисли справа, але не мав часу допомогти, бо на мій щит, намагаючись розколоти його, з сокирою напирав ворог з порізаною щокою. Я різко нахилив щита, збиваючи його з пантелику, і завдав другого удару в обличчя. Лезо кинджала скрипнуло по кістці, заюшила кров, і я відштовхнув неприятеля. Він відступив, але тут же товариші виштовхали його наперед — горлянкою прямісінько на Осине Жало. Булькаючи кров’ю з рани, він упав на коліна, а чоловік за ним кинув списа, що застряг у моєму щиті. Дани напирали, але їхній полеглий перегороджував їм дорогу. Об його тіло спіткнувся пікінер, мій товариш праворуч збив його своїм щитом, а я вдарив ногою в обличчя і добив кинджалом. Один дан висмикнув списа з мого щита, замахнувся на удар, але поліг від удару мого побратима ліворуч. Надійшли ще дани, і ми почали відступати, ухиляючись від ворога з правого флангу, що насідав із заплави. Але Леофріку вдалося витримати стрій, доки ми не стали спинами до кораблів. Відчувши жар від полум’я, яким вони палали, я подумав, що тут ми і поляжемо. Зате загинемо зі зброєю в руках і вогнем позаду. Я відчайдушно кинувся на рудобородого дана, намагаючись розколоти його щит, коли ліворуч від мене на землю з випущеними кишками звалився Іда, і з його боку на мене посунув інший дан. Я махнув Осиним Жалом йому в обличчя, присів, прийняв удар щитом, крикнув своїм людям закрити прогалину і полоснув кинджалом ворогу по ногах, розрізаючи йому щиколотки. Тієї ж миті спис зніс йому половину голови, і я закричав і кинувся битися далі. Місця для бою було обмаль, я не бачив нічого, крім місива скривавлених тіл, що махали сокирами й мечами, билися і конали на землі. І саме в цю мить з’явився Одда.

Олдермен дочекався, поки дани зберуться на березі й почнуть гарячково штовхатися, поспішаючи вбити нас чимскоріше, і тільки тоді зі своїм військом вийшов із Кінвіта і як грім серед ясного неба обрушився їм на голови з мечами, сокирами, списами й серпами. Побачивши цього ворога, дани тривожно загули, і я відчув, як послабився їхній тиск, коли задній ряд розвернувся для зустрічі нової навали. Махнувши Осиним Жалом, я глибоко ввігнав його у плече ворогу, але той крутнувся, і я випустив кинджала з рук. Діставши меча, дав клич своїм людям убивати покидьків.

— Сьогодні наш день! — крикнув я. — Одін дарує нам перемогу!

Тепер вперед. Вперед до бою. Остерігайся того, хто любить битву. Равн казав, що тільки один з трьох, а то і чотирьох є справжнім воїном, решта — звичайні бійці, однак пізніше я довідався, що лише один з двадцяти любить війну по-справжньому.

Такі люди найнебезпечніші, найвправніші. Вони — женці душ, яких варто боятися. Я був одним із них. Того дня біля річки, воду якої щедро скроплювала кров, біля палаючих кораблів мій меч завів свою пісню смерті.

Звідти я мало що пам’ятаю, крім люті, радості, різанини. Такі мить оспівують скальди, такі битви ведуть до перемоги. В одну мить сміливість покинула данів. Вони ж бо вважали, що перемагають, що загнали нас у пастку біля кораблів, і вже збиралися відправити наші жалюгідні душі на той світ, та натомість дефнаширський фірд приніс їм погибель.

— Уперед! — скомандував я.

— За Вессекс! — закричав Леофрік — За Вессекс!

Він розмахував сокирою, рубаючи навсібіч, відводячи команду «Архангела» від запалених кораблів.

Дани відступали, намагалися втекти, і кожен з нас мав розкіш самотужки обирати наступну жертву. Того дня Подих Змія забрав багато життів. Удар щитом, щоб звалити супротивника з ніг, затим мечем в горлянку, і до наступного. Я заштовхав одного дана у попелище від згаслого вогнища і порішив під його крики. Дехто почав тікати до вцілілих кораблів, виштовхувати їх на воду, але Убба продовжував битися. Він кричав своїм людям ставати у новий заслін, обороняти кораблі, і такою непорушною була його воля, таким лютим був гнів, що новий заслін таки зібрався. Ми щосили наддали на нього, посипаючи ударами мечів, сокир і списів. І знову не стало місця для маневрів — навколо вирувала суцільна стогнуча, смердюча товкотнеча, тільки цього разу відступали вже дани, а Оддині люди оточили їх і рубали по одному.

Однак Убба утримував ар’єргард під своїм знаменом, і кожної миті, що він нас стримував, на воду спускалося по одному кораблю. Він прагнув зберегти людей і кораблі, дати хоча б частині свого війська відступити, уникнути наших клинків і щитів. Уже шість данських кораблів веслували у Сеферн, ще більше — заповнювалося втікачами. Я наказав своєму війську іти напролом, убивати всіх. Тільки для вбивства нам бракувало простору на слизькій від крові землі. Леза били попід щитами, одна стіна напирала на іншу, відповзали вбік скалічені.

А тоді з лютим криком Убба ввірвався в наш ряд зі своєю величезною сокирою. Я пригадав, як він вчинив так само при Ґеваску, як ніби розчинився в рядах ворога, щоб принести більше вбивств. І знову замахала його сокира, розчищаючи простір. Наше військо відступило, і дани повалили за Уббою, котрий мав такий вигляд, ніби сподівався виграти цю битву самотужки і навік вписати власне ім’я в норманські літописи. Ним заволодів військовий шал, він забув про руни — Убба Лотброксон писав власну легенду. Ще один наш вояк упав під ударом його сокири, і він люто заревів. Дани зібралися за ним і тепер загрожували прорвати наші ряди. Я проштовхався назад, вийшов туди, де був Убба, і прокричав його ім’я, назвавши його скурвим сином, гноярем. Він люто крутнувся й побачив мене.

— Ти паршиве щеня! — гукнув він і рушив на мене у скривавленій кольчузі, пощербленому шоломі, з надбитим щитом і червоною від крові сокирою.

— Учора я бачив, як упав ворон, — сказав я.

— Брехло! — крикнув він, махнувши сокирою.

Я прийняв її на щит, і це було ніби мене буцнув бугай. Він висмикнув її, вирвавши з мого щита великий шмат дерева, лишивши на його місці чималу діру.

— Той ворон впав із ясного неба, — провадив я.

— Сучий виплодок!

І знову вдарила сокира, і знову, заточуючись назад, я прийняв її щитом. І знову в ньому лишилася діра.

— Падаючи, він прокричав твоє ім’я.

— Англійський підмітайло!

Він замахнувся втретє, однак цього разу я відступив, махнувши Осиним Жалом у спробі порізати йому руку, якою він тримав сокиру. Проворний, як гадюка, Убба вчасно відсмикнув її.

— Равн казав, що тебе вб’ю я. Він бачив це у сні біля жертовника Одіну. Він бачив падіння стяга з вороном.

— Брехло! — крикнув він і посунув на мене, намагаючись звалити мене своєю вагою і грубою силою.

Та я зустрів його щитом до щита і вдарив кинджалом у голову. Лезо відскочило від шолома. В останню мить перед тим, як у місці, де щойно були мої ноги, у землю врізалась сокира, я відскочив, затим зробив ривок і вдарив Осиним Жалом йому в груди. Однак моєму удару бракувало сили, і лезо відскочило від кольчуги. Він замахнувся сокирою, намагаючись розітнути мене від горла до калитки, але мій побитий щит зупинив його удар, і ми розійшлися.

— Троє братів, — сказав я. — Живим лишився тільки ти, тож передавай вітання Івару і Гальфдану. Скажи їм, що до них тебе відправив Утред Раґнарсон.

— Байстрюк, — мовив він, ступаючи до мене й замахуючись сокирою навскіс, цілячи мені у груди.

Мене опанував бойовий спокій, страх відступив, поступившись місцем радості. Я наставив щит, прийняв його удар, відчув, як врізається залізо в дерево, відпустив ручку, і потріскані дошки й гнутий метал повалились на землю. Відтак кинувся на нього, завдав двох ударів, тримаючись за держак меча обіруч, тиснучи з усієї сили, накопиченої за довгі дні веслування на «Архангелі». Я відігнав його назад, розтрощив щита. Він підняв сокиру, досі ввігнану в залишки мого щита, струсив їх. Наступивши на випущені тельбухи, що валялись біля посіченого тіла, послизнувся, і, поки він шпортався, я завдав удару Подихом Змія. Лезо прохромило кольчугу понад ліктем, і його рука з сокирою миттю опустилася, втративши силу. Я ще раз махнув клинком і, закричавши, вдарив його в обличчя. По його бороді заюшила кров.

Він розумів, що загинув, що скоро зустрінеться з братами у Вальгаллі, але не здавався. Бачачи, що смерть наступає, він чинив їй опір, намагаючись відштовхнути мене щитом, але я діяв швидко, натхненно, і наступний удар прийшовся йому в шию. Він заточився, кров заливала плече, хлещучи з-під кольчуги. Намагаючись стояти прямо, Убба глянув на мене.

— Дочекайтесь на мене у Вальгаллі, пане, — сказав я.

Він упав на коліна, не зводячи з мене очей. Спробував щось сказати, але не зміг, і я добив його останнім ударом.

— Добийте решту! — закричав олдермен Одда, і всі, хто спостерігав за дуеллю, з тріумфальним кличем кинулись на ворога.

Ряди данів охопила паніка, і вони помчали до своїх кораблів. Одні скидали зброю, інші, розумніші, падали долічерева, прикидаючись мертвими. Люди з серпами кинулися вбивати озброєних мечами вояків. В данський табір увірвались жінки із Кінвіта, рубаючи всіх, хто лишився, й розорюючи все навколо.

Я став навколішки біля Убби й зімкнув його праву руку навколо рукояті сокири.

— Рушайте у Вальгаллу, пане, — сказав я.

Він був ще живий, але мав померти незабаром, бо мій останній удар проколов йому горлянку. Трусився всім тілом, хрипів, і весь час, поки він помирав, я тримав його руку на сокирі.

Утекти вдалося з десятку кораблів, а решта Уббиного флоту відійшла нам. Частина данів утекли в ліси, де ми виловили й перебили їх, решта ж або загинули, або потрапили в полон. Одда взяв у руки знамено з вороном, і це означало, що перемогу здобули ми. Навіть отець Віллібальд затанцював від щастя, тримаючи в руці скривавленого списа.

Ми забрали собі коней, срібло, полонених, жінок, кораблі, зброю та обладунок. Нарешті я побував у справжній стіні щитів.

Олдермена Одду поранили — вдарили по голові сокирою, котра розколола шолом і пробила голову. Та він вижив, хоч очі його й побіліли, сам він зблід, ледве дихав, а голова була вся заюшена кров’ю. Священники молилися над ним в одній із сільських хатин. Я бачив його, але він мене — ні. Він не міг говорити, либонь, ще й оглух, та я відштовхнув двох попів, схилився біля його ліжка й подякував за бій, що він дав данам. З тіні у дальньому кутку кімнати за мною стежив його син, цілий, без жодної подряпини на кольчузі.

Я зіп’явся на ноги. Спина боліла, руки аж пекло від утоми.

— Я йду в Крідьянтон, — сказав я молодому Одді.

У відповідь він тільки знизав плечима, наче йому байдуже. Схиливши голову, я вийшов крізь низькі двері надвір, де на мене вже чекав Лефорік.

— Не ходи в Крідьянтон, — сказав він мені.

— Там мої дружина і син.

— Альфред стоїть під Екзанчестером.

— То й що?

— А те, що той, хто першим донесе йому звістку про цю битву, отримає винагороду, — пояснив він.

— Значить, туди підеш ти, — сказав я.

Данські бранці захотіли поховати Уббу, однак Одда Молодший наказав розчленувати тіло і згодувати його птахам і звірам. Поки того ще не встигли зробити, я, прагнучи віддати Уббі належну шану, дозволив полоненим викопати йому могилу. Шкода лиш, що бойова сокира, яку я поклав йому в руку перед смертю, кудись зникла: я планував забрати її собі. Одда Молодший не став мені перечити й дозволив данам поховати свого ватажка і насипати курган над його могилою, аби він зміг возз’єднатися з братами у Вальгаллі.

Коли все закінчилось, я поїхав на південь, прихопивши два десятки своїх вояків. Усі ми були на конях, захоплених у данів.

Я повертався до сім’ї.

Нині, за багато років після битви при Кінвіті, у мене є арфіст. Це старий валлієць, сліпий, але дуже вправний. Він часто співає історії про своїх пращурів Артура і Ґвіневеру чи про те, як Артур рубав англійців, але завжди пильнує, аби я тих пісень не чув. Мені ж він виспівує оди про мої звитяги, безсовісно лестячи, кладучи на музику слова моїх поетів, що описують мене як Утреда Мечоборця, Утреда Смертоносця або Утреда Благодійника. Часом, коли дивлюсь, як старий усміхнено перебирає струни, мені більше до душі його скептичність, аніж лестощі моїх поетів, котрі є всього лиш купкою боязких підлабузників.

Та в році 877-му в мене ще не було поетів і арфіста. Я був юнаком, котрий вийшов зі своєї першої стіни щитів, засліплений від гордості, смердючий від крові, і рушив на південь. Минаючи дефнаширські ліси, я зненацька подумав про арфу.

Кожен пан має при дворі арфу. У дитинстві, ще до того як потрапити до Раґнара, я частенько сідав за арфу, що була у Беббанбурзі, й чудувався, як її струни грають самі по собі. Смикни за одну, й інші тут же забринять у відповідь. Побачивши мене біля інструмента одного дня, батько сказав, що я марную час. Мабуть, тоді я дійсно марнував його, однак того весняного дня 877 року мені пригадалася арфа з дитинства, і я згадав, як солодко бриніли її струни. Звичайно, це була ніяка не музика, просто нерозбірливий бренькіт, та після битви в долині Педредану мені стало здаватися, що все моє життя складається зі струн і що, коли смикнути за одну, всі інші, хоч і натягнуті кожна окремо, заграють свою музику. Я згадав Раґнара Молодшого, подумав, чи живий він ще, і чи живе досі вбивця його батька К’яртан, і яка кончина чекає на нього. Думки про Раґнара нагадали мені про Бріду, спогад про неї викликав із пам’яті образ Мілдріт, а той — Альфреда і його сварливої жінки Ельсвіти. Всі ці різні люди були частинами мого життя, струнами, натягнутими на раму, ім’я якій Утред. Хоч стояли окремо, кожне з них мало вплив одне на одного, а всі разом вони складали музику мого життя.

Дурні думки, подумав я. Життя — це життя. Ми живемо, вмираємо і йдемо на той світ. У житті немає музики, є лише випадок. Доля невблаганна.

— Про що замислився? — спитав Леофрік.

Ми саме проїздили долину, в якій буяли рожеві квіти. — Я думав, ти їдеш в Екзанчестер, — зауважив я.

— Так, але спершу заскочу в Крідьянтон, а вже звідти заберу тебе в Екзанчестер. То про що ти замислився? У тебе такий понурий вигляд, як у попа.

— Я думав про арфу.

— Про арфу? — засміявся він. — Оце дурниці в тебе в голові!

— Якщо просто торкатись арфи, вона видаватиме шум. Та коли грати на ній, почуєш музику.

— Боже милостивий! — він стурбовано зиркнув на мене. — Ти вже як той Альфред: забагато думаєш.

Він казав правду. Альфред був одержимий порядком, прагнув приборкати хаос життя, контролювати його. Робив він це за допомогою церкви й законів — між якими, власне, не так багато різниці. Я ж намагався розгледіти в плутаних життєвих манівцях закономірність. Врешті така знайшлася, хоч була пов’язана не з богами, а з людьми. З людьми, яких ми любимо. Мій арфіст робить правильно, коли всміхається, співаючи про Утреда Дарувальника, Утреда Мсти-теля або Утреда Овдовителя. За своє довге життя він збагнув ту саму річ, що і я: насправді я — Утред Самотній. Усі ми самотні, і всі шукаємо руки, що підтримає нас у темряві. Зрештою, музику грає не арфа, а рука.

— Коли думати забагато, болітиме голова, — сказав Леофрік.

— Я ж дупоголовий, — відказав я.

З Мілдріт було все добре, вона була в безпеці, її не зґвалтували. Побачивши мене, вона розридалася. Обійнявши її, я здивувався, як сильно її люблю. Вона сказала, що думала, ніби я загинув, що молилася своєму богу, аби він мене пощадив. Відтак повела мене до кімнати, де лежав сповитий наш син, і вперше в житті я побачив Утреда, сина Утреда, і помолився, аби одного дня він став єдиним законним володарем земель, позначених скелями, рівчаками, дубами і ясенами, болотами та морем. Я досі володію цими землями, котрі мої пращури здобували кров’ю, і я заберу їх у людини, що вкрала їх у мене, й подарую своїм синам. Бо я — Утред, Утред Беббанбурзький, і цим світом править доля.

ІСТОРИЧНА ДОВІДКА

Як відомо, Альфред — єдиний монарх в історії Англії, що удостоївся честі називатись Великим, і в цьому романі, як і в наступних, я пробую показати, за що він здобув цей титул. Не хочу розкривати змісту наступних книжок, але, в загальних рисах, саме Альфред порятував Вессекс, а згодом і решту Англії, від данської навали, а його син Едвард, донька Етельфледа і онук Етельстан закінчили почате — політичне об’єднання, що врешті отримало назву Інглаленд. За моїм задумом, у всьому цьому процесі буде задіяний і Утред.

Ця історія починається з Альфреда, котрий і справді був надзвичайно побожним і хворобливим. Згідно з сучасними дослідженнями, він страждав на хворобу Крона, що викликає гострі болі в шлунку і хронічний геморой, про що докладніше можна почитати в книзі, написаній єпископом Ассеррм — близьким другом короля, що з’явився в його житті вже після подій, описаних у романі. Наразі точаться суперечки щодо того, чи дійсно ті спогади написав сам Ассер, а чи ця робота з’явилася за кількасот років після смерті Альфреда. Я не маю компетенції вступати в академічну полеміку, та навіть коли це й вигадка, у ній однаково є доля правди, і той, хто її написав, таки знав дещо про життя короля. Безперечно, автор прагнув показати Альфреда в якнайвигіднішому світлі — як воїна, вченого і християнина, — однак не відрікається він і від діянь, якими наш герой грішив у юності. За його словами, Альфред «не мав сили протистояти жазі плоті», аж доки Господь не винагородив його букетом хвороб, що допомогли чинити опір спокусі. Питання, чи дійсно Альфред мав позашлюбного сина Осферта, досі відкрите, але це цілком можливо.

Найбільшим випробуванням, що випало на долю Альфреда, була данська навала на Англію. Когось із читачів може засмутити той факт, що в тексті я називаю загарбників переважно норманами або поганами і лише зрідка — вікінгами. Тут я керувався працями староанглійських літописців, котрі безпосередньо постраждали від данського розбою і рідко використовували у своїх письменах слово «вікінг», котре, до всього, слугує радше для опису діяльності того народу, аніж його самого. Так, дієслово viking означає «чинити розбій», а дани, що воювали проти англійців у дев’ятому сторіччі, хоч і чинили розбій, та були скоріше загарбниками, окупантами. Також для їх опису часто використовують яскраві образи рогатих шоломів, берсерків і страшної кари під назвою «кривавий орел» — коли жертві виламували ребра на спині, дістаючи легені й серце. Усе це вигадки, що виникли значно пізніше. Візьмімо, до прикладу, міф про берсерків — напрочуд лютих воїнів, котрі в бою впадали в шал і вбивали всіх навколо. Безперечно, були серед данів і страшенно кровожерливі вояки, та не існує історичних доказів того, що на поле бою регулярно вискакували напівголі психопати. Те саме стосується і рогатих шоломів, доказів існування яких немає взагалі. Вікінгам ставало клепки не чіпляти на шоломи роги, через які ворог міг би легко їх збивати. Мені страшенно прикро визнавати це, але легендарні рогаті шоломи — вигадка.

Напади вікінгів на церкви описано доволі детально. Загарбники не були християнами і не вбачали причин щадити церкви й монастирі від пограбувань, надто з огляду на те. що там часто зберігалися величезні багатства. Щоправда, чи мали місце цілеспрямовані напади на північні монастирі, достеменно невідомо й досі. Єдиним історичним джерелом тут слугує хроніка, написана у тринадцятому столітті Роджером Вендоверським, однак сьогодні ми точно знаємо, що в часи данської навали з лиця землі зникло чимало єпархій та монастирів, і це було не звичайним розбоєм, а умисною спробою знищити англійське суспільство і витіснити його данською державністю.

Івар Безкостий, Убба, Гальфдан, Ґутрум, різні королі, Альфредів небіж Етельвольд, Одда та інші олдермени — все це реальні історичні персонажі. Достеменно невідомо, як загинув східноанглійський король Едмунд, однак це точно сталося від рук данів. За однією з версій, майбутнього святого таки зрешетили стрілами, як святого Себастьяна. Раґнара й Утреда я вигадав, хоча пізніше, в англосаксонський період, Беббанбурґом (сучасний замок Бамбурґ) дійсно правив рід, що носив Утредове ім’я. Оскільки я також належу до його нащадків, то вирішив віддати йому це чарівне місце трохи раніше, ніж написано в літописах. Більшість головних подій роману відбулось насправді: штурм Йорка, облога Ноттінґема, навали на чотири королівства — усе це описано в «Англосаксонській хроніці» й літописі Альфредового життя авторства Ассера. Обидві книги є основними працями, присвяченими подіям тих часів.

Втім, у написанні книги я послуговувався не лише ними, а звертався й до інших джерел. Той відтинок Альфредового життя чудово задукоментований, частину документів написано ним самим. Щоправда, як у своєму есе, присвяченому життю короля, висловився професор Джеймс Кемпбелл, «стріли правди тут щедро оперені вигадкою». Як годиться авторові історичних романів, я щедро прикрасив свою оповідь вигадками, та навіть так більшу частину роману засновано на реальних подіях. Окупація Ґутрумом Вергама, обмін заручниками та їх убивство, а також окупація Ексетера — все це ставалось насправді, як і втрата більшої частини Ґутрумового флоту в штормі поблизу скелі Дарлстон-Гед, що неподалік від міста Свонедж. Єдине, що я змінив, — це переніс на рік уперед смерть Убби, аби в наступній книжці Утред зміг поїхати деінде. Також, піддавшись на аргументи з книги Джона Педді «Альфред. Король-воїн», я переніс місце битви з гори Констінгбері-Гед, що на півночі графства Девон, у Каннінґ-тон, що в Сомерсеті.

Альфред був королем, котрий виплекав ідею об’єднаної Англії, яку пізніше втілили в життя його син, донька й онук. В часи великої загрози, коли англійські королівства перебували на грані повного знищення, він виступив оплотом оборони англійської землі, зберігши і виплекавши англосаксонську культуру. Авжеж, він Мав значно більше досягнень, утім, й історія його ще далека від завершення, тож Утреду доведеться повоювати.

Подяки

Ця книга була оцифрована з турботою для всіх, хто цінує українську літературу та знання. Наша мета — збереження та популяризація української книги в цифровому форматі, щоб кожен мав доступ до якісних текстів.

Якщо ця книга стала для вас корисною і ви бажаєте підтримати оцифрування нових видань, ви можете зробити благодійний внесок:

🔹 ПриватБанк — підтримати тут

🔹 Monobank — підтримати тут

🔹 PayPal — підтримати тут

Також запрошуємо вас підписатися на наш канал, щоб дізнаватися про нові цифрові книги та цікаві проєкти.

📌 Наш канал в телеграм: БУКХАБ

Дякуємо, що обираєте українське! 📖💙💛

Table of Contents

Саксонські хроніки. Книга 1. Останнє королівство - Бернард Корнвелл

ДЕЩО ПРО ГЕОГРАФІЧНІ НАЗВИ

ПРОЛОГ

ЧАСТИНА ПЕРША

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

ЧАСТИНА ДРУГА

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗЛІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

ІСТОРИЧНА ДОВІДКА

Подяки