Annotation

Отримавши у спадок старий маєток, Данило здогадувався, що його життя зміниться, але навіть уявити не міг наскільки. Адже будинок виявляється з секретом: з нього відкривається портал у паралельний світ — у місто митців і винахідників Леобург, де в небі пурхають невагомі літоциклетки і пливуть череваті дирижаблі, кудись у незвідане несуть своїх пасажирів стрімкі монорельси, парові механізми виконують хатню роботу... Проте над яскравим і на позір радісним Леобургом уже нависли чорні хмари: владу в місті захопив божевільний диктатор, а лещата зажерливих імперій, які хочуть підім’яти під себе останню обитель бунтарства, стискаються. Як вистояти в цій війні й урятувати чарівний Леобург, не втративши ні себе, ні свого кохання?

- Ірина Грабовська

- Остання обитель бунтарства

- Пролог

- Розділ 1

- Розділ 2

- Розділ 3

- Розділ 4

- Розділ 5

- Розділ 6

- Розділ 7

- Розділ 8

- Розділ 9

- Розділ 10

- Розділ 11

- Розділ 12

- Розділ 13

- Розділ 14

- Розділ 15

- Розділ 16

- Розділ 17

- Остання війна імперій

- Пролог

- Розділ 1

- Розділ 2

- Розділ З

- Розділ 4

- Розділ 5

- Розділ 6

- Розділ 7

- Розділ 8

- Розділ 9

- Розділ 10

- Розділ 11

- Розділ 12

- Розділ 13

- Розділ 14

- Розділ 15

- Розділ 16

- Розділ 17

- Розділ 18

- Розділ 19

- Розділ 20

- Епілог

- notes

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- 88

- 89

- 90

- 91

- 92

- 93

- 94

- 95

- 96

- 97

- 98

- 99

- 100

- 101

- 102

- 103

Ірина Грабовська

Леобург

Остання обитель бунтарства

Пролог

Леобург важко здивувати, проте сьогодні на майдані Олекси Чорного голці ніде впасти. Перехожі зупиняються, в будинках відчиняються вікна, хлопчаки видряпуються на ліхтарні стовпи. Всі вони збираються заради нього.

Хай він брав участь у таких заходах тисячу разів, та щоразу ця увага й цей захват тішать, наче вперше. Леобуржці ловлять кожне його слово, стежать за кожним порухом: як він недбало поправляє шийну хустку, як елегантно схиляє голову, щоб феротипіст упіймав найкращий ракурс і зобразив його тріумф. Шкода, зображення вийде нечітким — небо сьогодні похмуре, і крім звичного жовтуватого серпанку, над містом нависають важкі хмари, що передрікають дощ. Глядачі хвилюються, захоплено завмирають. Так, мабуть, варто послухатися дядька й пошукати щастя в політиці. Ці ідіоти носитимуть його на руках.

— Пані й панове! — він обводить поглядом присутніх. У голові паморочиться: блакитні, білі, ніжно-жовті стіни будинків ніби обертаються навколо нього коловоротом. Бентежить дивне відчуття: він бачить усе так ясно, до найдрібніших деталей, мов дивиться крізь лінзи тетранокля. Тонке мереживо на грудях юної дівчини, яка не зводить з нього очей, ворушиться від схвильованого дихання. По шиї огрядного пана у першому ряду сповзає крапля поту. Над головою гуркочуть вагони повітряного монорельса, й пасажири припадають до вікон, роздивляючись площу,— їхні обличчя білими плямами сяють за запиленим склом. Інтрига! Ще б пак! Це небезпечний, дуже небезпечний експеримент.

— Пані й панове! — повторює він, і площа завмирає.— Сьогодні ми маємо честь презентувати вам унікальний винахід, справжнє диво науки й техніки! Ми назвали його водомобілем.

Він справді любить цього маленького монстра. І не шкодує жодного лео, вкладеного в його розробку. В думках пролітають давнішні мрії — слава, запаморочливий, неймовірний успіх і тур по всій Європі, по всьому світу, як досі їздили тільки найкращі винахідники міста. Як багато він заробить! Значно більше, ніж коштували креслення того дурнуватого бідолахи, який продав їх за безцінь! Можливо, зараз, порівняно з розкішними кінними екіпажами аристократів чи доладно зібраними паромобілями, цей горбатий карлик з опуклими фарами й роздутим дахом і не схожий на чиюсь мрію, проте скоро ця модель заполонить вулиці Леобурга. Його жадатимуть усі — панночки в кольорових панчохах, солідні торговці патентами, розбишаки з Робітничого району. Бо це — майбутнє!

Краєм ока він помічає брата. Той стоїть на сходах, спираючись на білого кам’яного лева. Прийшов, бо сподівається побачити його провал! Жалюгідний пияк, нездара. Погляд темно-карих очей, як зазвичай, похмурий. Проте раптом брат посміхається самим куточком рота. Від цієї посмішки по спині всипає холодом. Слова завченої промови випурхують з голови, мов перелякані пташки. Він замовкає, а шофер визирає з кабіни, чекаючи на команду.

— Ми не розкриватимемо всіх деталей...— бурмоче він майже зніяковіло.— Але сміливо заявляємо: незабаром гуркоту й чаду на вулицях поменшає. Адже наш автоматичний екіпаж пересувається, використовуючи саму лише воду!

Натовпом пролітає гомін сумніву, а він бере барильце і заливає воду до баку водомобіля.

Як же йому подобається ця іграшка — вся, до блиску хромованих ручок.

— Яким же це чином, дозвольте поцікавитися, пане Яблонський! — недовірливо хмуриться високий пан, зазираючи всередину механізму. — Хіба йдеться не про парову тягу?

Ось воно! Ось це питання!

— Забудьте про неї! — збуджено кричить він.— Пара — вчорашній день! Леопольде, друже мій,— звертається до шофера,— почнімо демонстрацію. Пані й панове, на всі ваші питання ми відповімо за кілька хвилин, а поки що — насолоджуйтеся видовищем!

Він сідає всередину і хвацько грюкає дверцятами кабіни прямісінько перед носом занадто допитливого роззяви. Той червоніє від обурення й відступає на крок. Секунда, дві. Водомобіль оживає, починає вібрувати — стінки його тремтять дедалі сильніше, сильніше, і це тремтіння починає непокоїти. Він дивиться на водія — той гарячково смикає за важелі керування, проте водомобіль не рухається з місця.

— Леопольде? — стривожено каже він і несамовито лементує: — Леопольде!!!

Хапається за важіль аварійного скидання газів і зціплює зуби — шкіру обпікає.

А за мить усе вибухає гуркотом, вогнем і нестерпним, жахливим болем.

Розділ 1

Пляма

— Ні фіга собі будиночок!

У такі моменти, як зараз, Данилові навіть подобалося, що його друг негайно втілює у слова будь-яку думку, що залітає в його біляву голову. Бо самому осмислити почуття від цієї грандіозної будівлі з бурого ракушняка було вкрай складно.

Неспокій. Бентежність, прихована тривога. Бажання втекти і водночас — неймовірний потяг.

Перед ними височів справжнісінький замок — з величезними дубовими дверима, оббитими залізом, вітражним віконцем над входом і майже кокетливим на загальному похмурому тлі ажурним балконом. Стінами будинку повзли темно-зелені пагони дикого винограду. Вікна з дерев’яними рамами, схожі на бійниці, були каламутні й непривітні — здавалося, люди тут не живуть уже багато років. Обабіч будівлі наче приросли дві чотирикутні вежі з зубцями. За будинком був великий зарощений сад — розлоге гілля дерев звисало через кам’яну огорожу, повз яку вони їхали. Напівзруйноване око фонтана навпроти головного входу тільки підсилювало гнітюче враження. Данило чув про панські садиби, розкидані навколо Києва, але на власні очі таку бачив уперше. Будинок так контрастував з навколишньою сільською місцевістю, якою тягнувся їхній шлях, що, здавалося, потри очі — й усе зникне, мов міраж.

— І що мені з цим робити? — видихнув Данило, не зводячи приголомшеного погляду з запилених вікон другого поверху.— Я на таке не підписувався.

— Чуваче, та ти тепер просто феодал! — Федині карі очі спалахнули подивом.— Це ж справжнісінький палац! Слухай, тобі ж потрібні обладунки! Ну там кінь, щит, спис — усяке таке.

— Ще слово — і я офіційно призначу тебе на посаду коня.

— Грошей забракне! — гмикнув Федя.— А ким узагалі був цей твій дядько, чим займався?

— Та в якомусь начебто бізнесі крутився, типу купи-продай. Ми з ним сто років не спілкувалися. Чув, що він постійно їздив кудись, допомагав фрікам різним, групам з пошуку аномалій чи там цих... інопланетян.

Федя здивовано кліпнув очима й повільно повторив:

— М-м-м... інопланетян?

— Ага. Здається, у нього була мрія зробити наукове відкриття.

— Як же нудно я живу.

В цю мить на другому поверсі рипнуло вікно. Згори, притримуючи окуляри, визирнула худорлява жінка в сірому піджаку.

— Молоді люди, ви щось хотіли?

Федя кинув на землю величезну спортивну сумку і за звичкою здмухнув з чола волосся.

— О, добридень! Спускайтеся швидше, я тут шляхтича вам привіз.

Обличчя жінки здивовано витягнулося. Данило штовхнув приятеля ліктем у бік і виступив наперед:

— Я — Данило Левченко, мені телефонували щодо будинку.

Жінка скривила нафарбовані яскраво-червоною помадою губи у слабку подобу усмішки. Вікно зачинилося, і навколо запанувала тиша, яку переривали хіба що далеке коров’яче мукання й гуркотіння трактора на сусідньому полі. Данило почухав потилицю:

— Здається, нам тут не дуже раді.

Федя вже набрав був у груди повітря для відповіді, аж тут масивні двері з дивною легкістю відчинилися, і на поріг випурхнула їхня співрозмовниця. Підбори дами процокали сходами, вона зупинилася перед Данилом і простягнула руку.

— Маріанна Олександрівна,— з застиглою усмішкою повідомила вона й енергійно потиснула йому долоню.— Я була асистенткою у вашого дядька і вела справи за його відсутності. Прийміть мої співчуття.

Її манера говорити й низький голос нагадували роботів зі старих мультфільмів, останні слова прозвучали цілком незворушно. Данило ввічливо кивнув у відповідь, хоча особливого смутку не відчував: та і як сумувати за людиною, яку бачив востаннє у ранньому дитинстві. Маріанна Олександрівна прискіпливо зиркнула на нього, ніби перевіряла, чи схожий він на свого зниклого дядька, а потім пильно подивилася на його супутника.

— А... це мій друг, Федя,— відреагував Данило.— За компанію приїхав.

— Дуже приємно, Федоре,— відрубала асистентка.

— Взаємно. Тільки не називайте мене Федором, будь ласка.

— Гаразд, я запам’ятаю, Федоре.

— Дякую. А ще кажуть, що це у мене хист дратувати людей,— зблиснув посмішкою Федя, але Маріанна Олександрівна вже дивилася на Данила.

— Я запросила вас сюди, бо ваш дядько, від’їжджаючи, передав мені конверт. Іван Дмитрович попросив розшукати вас, якщо він не з’явиться за пів року,— вона стиснула вуста.— Отже, я маю передати вам документи і його листа.

— Листа? — кліпнув Данило, втупившись у вузьке і густо напудрене обличчя асистентки.— Цікаво почитати.

Маріанна Олександрівна кивнула і жестом запросила їх зайти. Данило рушив був за нею і раптом завмер — у вікні лівої вежі щось промайнуло. Але асистентка не зупинялася, і вони попрямували за нею.

На кам’яній підлозі згасла тоненька смужка світла. Двері безшумно зачинилися, ковтнувши гостей. Усередині будинок мав не менш претензійний вигляд, ніж зовні. Данило на мить зупинився, роздивляючись хол. Від входу вгору вели мармурові сходи з різьбленим поруччям; ліворуч і праворуч розташовувалися дві кімнати — схоже, їдальня й вітальня. Десь дзвінко цокав годинник. Стіни вкривали світло-бежеві шпалери, паркет рипів від кожного кроку, а на стелі над входом виднілися сірі плями цвілі. Будинок справляв украй суперечливе враження: з одного боку — все тут здавалося грізним і величним, а з другого — нагадувало старого аристократа в потертому фраку, що чекає на милостиню, але вперто вдає, що капелюх біля його ніг не має до нього жодного стосунку. Атмосфера, яка на перший погляд здавалася заспокійливою, насправді гнітила.

Хлопці слідом за асистенткою увійшли до вітальні. Все тут Данилові було наче знайомо: меблі з темного дерева, диван з бордовою атласною оббивкою, антикварний стіл, важкі завіси, коминок... тут могла б мешкати родина аристократів!

— Прошу, можете ознайомитися,— Маріанна Олександрівна подала йому конверт.

Химерні гачкуваті рядки. Насилу можна вихопити зміст. Дядько писав, що вирушає в небезпечну подорож, з якої може не повернутися, тому, якщо за пів року він не з’явиться, доручає передати будинок у розпорядження племінникові, Данилові Левченку.

— А ось документ,— Маріанна Олександрівна тицьнула у блакитний бланк з печаткою і захисною голограмою.— Це дарча на ваше ім’я. Дядько подарував вам будинок.

Данило глибоко вдихнув.

— Навіть не знаю,— знизав плечима він.— Мати казала, що дядько Іван часто поводився дивно. Раптом він повернеться і змінить рішення?

— Не думаю, що він повернеться,— асистентка схилила голову набік і подивилася йому в очі.— Ви, напевно, знаєте, що ваш дядько багато подорожував. Перед своєю останньою подорожжю він фактично завершив усі свої справи, залишив конверт для вас і гроші для сплати комунальних платежів приблизно на пів року. Потім я замовила йому квитки і готель у Луанді, й він поїхав. Наскільки мені відомо, він збирався в якусь глушину на кордоні Анголи й Конго. Більше ніхто не отримував від Івана Дмитровича жодних звісток.

— Тобто, він просто зник безвісти? — насупився Данило.— І ніхто не бачив, як він загинув?

Маріанна ледь помітно поморщила ніс.

— Я лише виконую вказівки вашого дядька. Ви, звісно, маєте право кинути будинок на поталу місцевим вандалам. Але особисто мені буде шкода, якщо ви приймете таке рішення.

— Даню,— стиха вимовив Федя, не відриваючи погляду від асистентки,— вона ж має рацію. Дядько чомусь хотів, щоб тут жив саме ти. Це твій будинок.

У цей момент Данило вперше відчув дещо дивне. В оксамитовій тиші бордової вітальні було присутнє якесь напруження, ніби хтось невидимий уважно стежив за кожним його рухом. І чекав на відповідь.

— Та на біса він мені?! — видихнув Данило й одразу відчув, як здригнулося повітря в кімнаті.

Федя перевів на нього ошелешений погляд.

— Ти чого, Даню?! Такий палац! Хоч і в дідька на рогах, але ж тут можна забабахати туристичну Мекку! — він підхопився з дивана і впер руки в боки.— Ти ж хотів власний бізнес? Ну от: готель у справжньому середньовічному замку. Поруч мальовничі луки, річка, сосновий бір — усе як треба! Можна музей замутити в одній з веж, сад підстригти, сухостій попиляти, розваги там різні... Фонтан відновимо. Якщо зробити нормальний маркетинг — народ просто повалить сюди, я тобі кажу!

— А ще можете продати будинок і отримати за нього чималі гроші,— вставила асистентка, роздивляючись манікюр.

Данило відкинувся на спинку дивана й замислився. Щось відбувалося. Щось не давало сказати «так». Водночас він розумів, що будинок уже став його власністю, тільки-но він переступив високий кам’яний поріг. Федя закінчив виклад свого пафосного бізнес-плану і присів на стілець навпроти, поруч з Маріанною Олександрівною. Тепер вони вдвох свердлили Данила напруженими поглядами.

Навіщо йому будинок, готель, «туристична Мекка»? Адже його це зовсім не цікавить.

Його віднедавна взагалі мало що цікавить.

— Даню, ти ж не хочеш повертатися до своїх у Мюнхен. А треба щось змінювати,— спохмурнів Федя.— Розумієш?

Данило відвів погляд. Так, звісно, він усе розумів.

Ти ніколи не повернешся до спорту, час починати нове життя. І, ніби на підтвердження цієї думки, неприємне відчуття в зв’язках коліна знову нагадало про себе. Він більше не може займатися легкою атлетикою. Федя не говорив про це вголос, і Данило був йому за це вдячний. Але факт лишається фактом. Жодних стометрівок. Жодних медалей. Жодної Олімпіади. Ніколи.

— Добре, я згоден.

Здавалося, всі видихнули з полегшенням: він сам, Федя, Маріанна Олександрівна й навіть бордові стіни.

— От і чудово,— вимушено посміхнулася асистентка.— Я підготую папери.

— А ми поки що прогуляємося,— Федя попрямував до виходу і потягнув Данила за комір теніски.

Хлопець знехотя підвівся, але позаду знову почувся металевий голос Маріанни Олександрівни:

— До речі, а що тепер буде з дівчиною?

Вони перезирнулися. Федя спантеличено всміхнувся.

— З якою дівчиною?

Серце Джекі перетворилося на кувалду. Воно стукотіло так сильно, що розрізнити, де саме лунав стукіт — у грудях, у голові чи горлі,— було практично неможливо. Що робити? Забарикадувати двері в кімнату? Сховатися? Заявити, що її звідси винесуть тільки вперед ногами?

Пізно. Немає надії, що її залишать тут жити. Добре, хоч збиратися недовго — все її манаття можна скласти в один пакет із супермаркету: плеєр, татова футболка «Барселони», пара джинсів і майок. Уже можна складати! У кращому разі запропонують платити за оренду кімнати, але хіба вистачить тих жалюгідних грошей, що вона отримує в корівнику? Це тобі не Іван Дмитрович, схиблений на фізиці й папуасах, якого не дуже турбувало, хто готував йому їжу і ночував у сусідній кімнаті.

З новим господарем усе буде геть інакше. Хоча він, звісно, не схожий на монстра. Звичайний хлопець — невисокий, русявий, з чубчиком, що стирчить урізнобіч, одягнений просто. Машина — старий корч, хоча номери київські. Начебто не з мажорів. Певно, займається спортом: розвинені м’язи, зосереджений погляд, а в рухах і ході — та невловима рівновага, за якою спортсменів можна відрізнити в натовпі. Дивним здавалося лише те, що хлопець помітно накульгував на праву ногу. Ну, з ним ще можна спробувати домовитися... Набагато більше Джекі розхвилював його друг. Це капець, точно вкаже їй на двері. Вона вже бачила таких. Здебільшого по телевізору, бо наблизитися до тих красунчиків не було ані шансу. Менше з тим, такій, як Джекі, навіть не комільфо задивлятися на фарбованих блондинів. Ну справді, що в ньому цікавого — певно, крім яхт і клубів з тусовками, іншого життя і не бачив. Ще й, либонь, самозакоханий, лінивий і нудний. Пхе! За інших обставин, вона, може, і визнала б його симпатичним, але точно не тепер. От дурна, про що ти тільки думаєш?! Джекі винувато зітхнула, відсунула фіранку і визирнула у двір. Ні, вже пішли в будинок. А от і кроки на сходах...

Дівчина трималася на ногах тільки завдяки тому, що вчепилася в край столу. Двері важко рипнули, й у Джекі була лише секунда, щоб приготуватися і вгамувати тремтіння. Але вона нею не скористалася.

Спортсмен, накульгуючи, увійшов до кімнати першим. Від страху і хвилювання в роті пересохло, замість «привіт» вийшло здавлене сипіння. Очі нового господаря будинку тим часом розширилися від подиву. Слідом у кімнату ввалився блондин і теж витріщився на неї.

— Привіт,— сказав русявий, дивно всміхаючись, ніби збирався приручити її, як дику кицьку.— Маріанна Олександрівна сказала, ти тут мешкаєш. Ти хто?

Вона не встигла відповісти, як пролунала інша репліка:

— Твою ж нехай... Гадаю, логічніше запитати: «Що це?»

Джекі миттєво спалахнула, долоні стиснулися в кулаки. Спершу вона збиралася поводитися привітно й увічливо, але навіть подумати не встигла, як випалила:

— На себе подивися! Обвішаний цяцьками, як різдвяна ялинка!

Треба ж, і голос повернувся! Джекі закортіло сховатися, ледь останнє слово зірвалося з язика, проте відступати не було куди, тим паче, що карі очі блондина стали завбільшки з п’ять копійок. Він поправив купу мотузочків на зап’ястку і підійшов ближче. Тепер він безсоромно роздивлявся її, наче музейний експонат.

— Даню, воно ще й кусається! — на його обличчі, усипаному яскравими жовтими веснянками, засяяло по-дитячому щире захоплення.— Я в шоці!

От недаремно він їй відразу не сподобався!

— Так, угамуйся,— кульгавий стиснув його плече і звернувся до Джекі.— Вибач, у Феді просто хист...

— ...бісити людей! Я здогадалася.

А ім’я яке у нього дурне! А футболка... на всі груди — отруйно-зелений напис «Remember my name — you’ll be screaming it later[1]». Ну, хто б сумнівався!

— Слухай, а ти маєш непроколоті частини тіла? — брови Феді поповзли вгору і зникли під білявим чубчиком, він вражено посміхнувся.

— Маю, але навряд чи ти їх колись побачиш!

— Боронь боже,— скривився блондин.— Я взагалі-то пишу статті для глянцю і маю суто професійне питання: зелене волосся і голена потилиця — то така мода на вашій планеті?

— Не знаю, як модно на твоїй, не бувала на планеті мавп,— з останніх сил просичала Джекі та притиснулася до стола. Ще одна репліка — і вона точно вчепиться йому в обличчя, а тоді все полетить під три чорти, кульгавий одразу ж викине її за двері, наче бридке кошеня.

— Так, попустіться обоє, що за дитячий садок,— новий господар будинку став між ними.— Я — Данило, племінник Івана Дмитровича. Як тебе звати?

— Джекі.

— О ні, у неї ще й ім’я собаче? — не витримав блондин і схопився за голову.— До такого мене життя не готувало. Треба написати в «Твітер».

Він вийшов з кімнати, і Джекі трохи заспокоїлася. Данило чекав на її відповідь, а вона знову зазирнула в його серйозні сірі очі й гарячково намагалася згадати отой план увічливого знайомства зі спадкоємцем, який розробляла весь ранок.

— Ну, взагалі-то я — Женя. Але мене так ніхто не називає. Я живу тут... тобто, жила,— вона насилу вичавила з себе слово в потрібному часі.— Допомагала Іванові Дмитровичу, а потім він... ну... поїхав...

У неї ж виходило жваво розмовляти з його приятелем, чому зараз язик ледве ворушиться?

— Маріанна Олександрівна трохи розповіла про тебе. Ну, що ти з’явилася... доволі раптово...

Він замовк, схоже, в очікуванні на продовження її історії, проте Джекі ніяк не могла оговтатися. Що їй розповісти? Що її виперли з інституту й вона пів року вешталася з юрбою байкерів, які одного дня кинули її у першому-ліпшому селі без грошей, документів і навіть теплого одягу? Або як вона через вікно влізла на кухню погрітися, а Іван Дмитрович подумав, що вона злодійка? Досі незрозуміло, чому він одразу не випхав її надвір. Двадцять один рік невдалого, нікчемного життя. Навряд чи ця історія комусь сподобається.

— Ну...

Данило нахилився до неї і злегка примружив очі, ніби намагався роздивитися щось на її обличчі.

— Та не тремти. Живеш — і живи собі, ніхто втришия не жене. Може, дядько скоро повернеться.

Обличчя хлопця осяяла усмішка — зовсім не така, як у його друга,— світла, без тіні глузування. І Джекі вперше за цілий день захотілося видихнути з полегшенням.

Але краще цього не робити.

Адже вона знала, що відбувається, коли ворог зрозуміє, що ти йому довіряєш.

В інтернаті добре цього вчать.

— Ну, гаразд...— промимрила вона.— Ви надовго до нас?

— Сам не знаю,— знизав плечима Данило.— Тут купа всілякої юридичної метушні. Поки що будемо сусідами.

Він підморгнув і пішов до виходу. Джекі сповзла зі столу і впала на ліжко, глибоко вдихаючи і видихаючи.

Все, вгамуйся. Найстрашніше — позаду.

Чи ні?

Перед вечерею хлопці трохи прогулялися селищем. Побачене не вразило. Маєток височів на пагорбі, й від центральної площі біля будинку культури з облупленим тиньком виднілися лише бурі зубчасті вежі. В помаранчевому промінні призахідного сонця вони мали вельми зловісний вигляд. «Палац» нависав над усім селом, ніби з’явився тут завдяки якомусь чаклунству й відтоді жив своїм життям, але не тільки це здалося Данилові дивним. Їх усюди супроводжували сільські хлопчаки, проте варто було заговорити до них — діти порскали врозтіч. Дорослі мешканці Романівки проводжали їх недовірливими поглядами. Певно, вони просто спостерігали за чужинцями з міста. Нічого дивного, подумав Данило.

Дядькова кімната спочатку здалася Данилові занадто темною — тінь від дерев падала на половину будинку. З вікна було видно лише просмолений дах стайні й невеликий закуток саду. Кімната Феді, що розташовувалася навпроти, була світліша і мала кращий краєвид з вікна: нерівні сільські вулички збігали до річки, а далі відкривався неозорий простір протилежного берега — жовті плями неприбраних пшеничних нив, зелені смужки посадок, вершкові гори хмар. Щоправда, мальовничу картину трохи псували брудно-білі коробки корівника на пагорбі.

Увечері, коли Данило набрав у легені повітря, щоб випалити: «Це моя кімната!» — обличчя Феді посвітлішало, він відчинив стулки вікна й, наче господар, усівся за стіл. Зрозуміло. Він знайшов собі робоче місце і збирався тут писати, отже, випхати його звідси тепер було неможливо.

Поміркувавши, Данило вирішив зайняти ту кімнату, де мешкав дядько Іван. Перше, що впало в око, коли він переступив поріг,— величезний бронзовий котел у кутку: з трьома золотистими циферблатами, купою трубок і вентилем спереду. Данило протер запилене скло. Написи на циферблатах — німецькою. Він якийсь час жив з мамою в Німеччині, тому без зусиль прочитав: «Тиск», «Температура», «Час». Що воно таке? Парове опалення? Прилад для експериментів? Певно, дуже старий, зараз використовують пластик або плексиглас. Данило роззирнувся.

Крім потемнілої від часу шафи і широкого ліжка з балдахіном, тут знайшлася безліч дивовижних приладів, яких Данило побоявся торкатися. Якщо дядько повернеться (а він же цілком може повернутися!), не хотілося б пояснювати, хто тут порядкував... Проте цікавість таки узяла гору — і Данило заглибився у вивчення шкал, стрілок і тягарців на підвісках.

Певний час він роздивлявся прилади, але так і не зрозумів призначення жодного з них, крім польового компаса. Той розкривався, як молюск: усередині містилася лінза, яку можна було використовувати окремо від компаса як збільшувальне скло, і циферблат з різьбленими стрілками: «Norden», «Westen», «Süden», «Osten»[2]. Знову німецькою.

Данило відчинив дверцята шафи, і йому в руки впав згорнутий руркою аркуш паперу. То виявилася роздрукована чорно-біла мапа околиць Романівки. Річка (на мапі вона звалася Білкою), ліс, дорога, озерце... Жирним чорним кружальцем, як здогадався Данило, було позначено їхній будинок. А навколо Романівки було домальовано обриси іншого населеного пункту, набагато більшого. Хтось позначив на мапі райони, неначе замість села колись було велике місто.

Нічого такого про цю місцевість він не чув. Можливо, дядько мав на увазі якусь давню цивілізацію, на кшталт трипільської? Та Данило не пригадував, щоб його особливо цікавила археологія.

Хлопець пробігся поглядом по полицях шафи. Книжки з фізики, вищої математики, геодезії, щось про теорію відносності, про чорні діри... «Німецько-український політехнічний словник». «Коротка граматика боснійської мови». Боснійської?!

В кутку на полиці стояв ще один прилад, схожий на гранату-лимонку. Данило узяв його до рук. Збоку — засклене табло, чотири квадрати з нулями, знизу — невелике коліщатко. Данило провернув його кілька разів — з тихим клацанням останній нуль змінився на одиницю. Хлопець підійшов до столу і розстелив мапу, а потім притиснув коліщатко до кружальця, що позначало їхній будинок, і провів лінію до намальованої межі населеного пункту. На табло заклацали цифри. П’ятнадцять. Данило насупився. Схоже, прилад визначав відстань на мапі в сантиметрах, як звичайний курвіметр. Мабуть, від їхнього будинку до межі невидимого міста — близько п’ятнадцятьох кілометрів.

Данило вже хотів поставити прилад на місце, проте мимохіть натиснув на кнопку згори. З тіла «лимонки» вилізли чотири залізні «ноги» — прилад став схожий на павука. Данило поставив його на мапу і кілька секунд заворожено дивився, ніби чекав, коли залізний павук оживе й поповзе. Але прилад не рухався, хоча цифри на табло знову стали нулями. Данило смикнув за одну з «ніг», і вона витягнулася вбік, проте прилад не втратив стійкості. Зробивши те саме з іншою «ногою», Данило знову натиснув на кнопку. Циферблат показав двадцять п’ять. Це що — площа кола, на якому стояв залізний павук? Данило всміхнувся, запхав «ноги» всередину приладу, сховав усе, щоб часом не розбити, і ліг спати.

Проте сон не йшов. Змалечку хлопець привчив себе засинати швидко — лягаєш і ніби вимикаєш мозок. Хвилини дві-три — і готово. Все змінилося півтора року тому: фатальний забіг на чемпіонаті Європи, травма, невдала операція на коліні. Він за кілька тижнів утратив усе, чого прагнув. Усеньке життя Данило рухався за наміченим планом, досягав мети за метою — й ось тепер все зупинилося і стало безглуздим, і власне тіло обмежувало його. Тепер він не може бігати на швидкість, не може вистояти у фанзоні концерт улюбленого гурту, не може піти на контракт в армію. У двадцять три роки його життя перетворилося на ланцюжок суцільних «не можу», і засинати від таких думок ставало дедалі важче. Але в кімнаті дядька коїлося щось геть дивне. Данило лежав із заплющеними очима й лічив від тисячі у зворотному порядку, але сон ніяк не йшов. Минуло пів години... година... дві... Час непропорційно подовжувався і стрибав. Близько третьої ночі Данило розплющив очі та змирився з неминучим: виспатися не вийде. Гарячі простирадла зім’ялися і муляли, але Данилові не вдалося відчинити забите наглухо вікно, щоб впустити в кімнату хоч трохи нічної прохолоди. Темрява під стелею, здавалося, рухалася з одного кутка кімнати в інший, немов важка, липка чорна хмара. Лишалося тільки лежати в тиші й чекати ранку.

Сьома година — контрастний душ. Чверть по сьомій — світ навколо набуває звичних барв, Данило готовий до ранкової пробіжки. А тепер — найскладніше. Підняти Федю й витягнути його надвір.

Після кількох ударів у двері стало зрозуміло, що у його друга геть інші плани на ранок. Крізь двері було чути придушену лайку Данило зазирнув у кімнату. Федя лежав, розкинувши руки й ноги і накривши голову подушкою.

— Підйом! — бадьоро гаркнув Данило.— Ходімо до річки, я там учора турніка бачив!

Федя промимрив щось нерозбірливе.

— Ти як — нормально спав? — Данило пропустив повз вуха тяжке зітхання і провадив: — Зі мною якась чортівня коїлася — не спав ані хвилини...

Він порився в шафі та жбурнув на ліжко тренувальні шорти і майку.

— Якщо враховувати, що я ліг о третій ночі, а о сьомій мене нахабно збудили, то виспався я зашибісь,— пробурчав Федя, не знімаючи подушки з обличчя.

— О третій? Усе-таки вирішив написати статтю про стиль нашої подруги?

— Ага, з її фоткою журнал враз розметуть,— Федя сів у ліжку.— Взагалі-то я пишу різну херню тільки вдень. Уночі я займаюся мистецтвом.

Авжеж. На столі поруч з ноутбуком Данило помітив повну недопалків попільничку. Писав усю ніч черговий бестселер. Не інакше, як прорив у літературі. Або Нобелівська премія.

— Зайняв чергу по автограф!

Федя кинув на нього осудливий погляд.

— Ти там збирався кудись бігти? Ото біжи собі... А я ще подрімаю годинки зо три-чотири...

Данило попрямував до дверей і рішуче кинув:

— Чекатиму на тебе біля сходів за двадцять хвилин!

І зачинив двері, перш ніж до них долетіла подушка.

Двадцять хвилин для Феді — поняття дуже відносне. Данило стирчав у їдальні вже пів години, аж раптом згадав, що залишив у кімнаті секундомір. Звісно, на тренуванні можна обійтися й без нього — однаково бігати на швидкість Данило вже не може. Але йому не хотілося втрачати останні прикмети звичного образу життя. Тому він і далі зав’язував шнурки «щасливим» вузлом і брав із собою щопонеділка помаранчевий рушник.

Отже, для ранкової пробіжки потрібен секундомір — і квит.

Щойно він почав підніматися сходами, як почувся здавлений зойк. Данило перехилився через бильця. Джекі, сидячи навпочіпки, намагалася дістати з-під вузького мармурового виступу велетенського сірого кота.

— Мої вітання!

Дівчина аж підстрибнула з несподіванки і кинула на хлопця стривожений погляд, її жовто-зелені очі злякано зблиснули, ніби вона, як і вчора, вагалася між двома рішеннями: бити чи бігти. Джекі відпустила пухнастий клубок, і він жалісно занявкав.

— «Жорстоке поводження з тваринами». Стаття 299.

— А для невдячних котів статті немає? — набурмосилася вона.— Коли вперше побачила, воно було миршаве й худюще. А тепер ач який — у старі сховки вже не влізає,— всміхнулася Джекі й сумовито провадила: — У мене в Харкові був схожий. І зник.

— То ти з Харкова?

— Точніше — «с Харькава». Жила там колись.

— Допомога потрібна? — Данило спустився вниз. Пухнастий димчастий кіт зацьковано дивився на них крізь ґрати й ніяк не міг витягти задню лапу.

Під обурений нявкіт ціною кількох подряпин кота звільнили з ув’язнення, і Джекі понесла його в їдальню — заїдати стрес. Данило піднявся на другий поверх, роздратовано копнув Федині двері й вирушив до дядькової кімнати. Покопирсався в кишеньках сумки, намацав на денці холодну покришку секундоміра, обернувся до виходу... і завмер.

Перед очима висіла мерехтлива напівпрозора пляма — ніби хтось повісив посеред кімнати целофанову плівку, і тепер вона погойдувалася від ледь відчутного протягу. Данило роззирнувся. Що це за імла? Схожа на тремтливе повітря над розпеченою дорогою. Прорвало трубу з гарячою водою? Хлопець примружив очі, роздивляючись ледь помітну пляму. Махнув рукою — повітря приємно війнуло свіжістю.

Що це?.. Данило відчував дивну вібрацію, ніби всередині нього щось тремтіло так само, як химерна пляма посеред кімнати. Він знову обережно випростав руку — і раптом відчув поколювання у самих кінчиках пальців. Повітря стало схожим на рідкий мед, до руки потягнулися прозорі струмки. Пляма рухалася назустріч долоні, охоплювала її, танцювала й вібрувала довкола неї.

А потім Данило раптово відчув, ніби хтось схопив його спереду за майку і повів за собою.

— Що за фігня? — пробурчав він і за інерцією зробив крок вперед.

На секунду стало дуже тихо, немов заклало вуха. Шкіру кілька секунд поколювало, а в роті з’явився дивний присмак, ніби від м’ятної жуйки. Данило похитав головою і порухав плечима. Жодної плями. Мабуть, примарилося.

— Федю! — відчинив він двері.— Годі валятися! Ходімо!

Тиша. Чи він знущається?

Данило вийшов у коридор — й отетерів.

З бронзового горщика між Фединою кімнатою і кімнатою Джекі стирчало строкате листя дивної квітки.

Під ногами були не голі дошки, а червона килимова доріжка.

Маріанна Олександрівна зранку пригнала загін робітників? Та ну. Коли б вони встигли? Данило відчув, як по спині війнуло морозом. Він шукав секундомір і роздивлявся пляму в повітрі не більше двох хвилин.

Данило торкнувся стіни — навіть шпалери стали геть іншими: з темно-золотавого атласу. На стіні між його кімнатою і сусідньою — портрет незнайомого чоловіка у старомодному костюмі з червоною стрічкою через плече.

Кімната Феді була замкнена.

Може, це все ж таки сон? Буває ж таке — здається, що ти прокинувся і ходиш у себе по кімнаті, говориш з кимсь, а насправді продовжуєш спати. Отже, він досі в ліжку, не збирався на пробіжку і не витягав кота разом з Джекі? Але все тіло й інстинкти протестували: неможливо, неможливо, неможливо! Він глипнув на свою руку: на звороті долоні виднілися свіжі подряпини. Так, попередній сон, схоже, триває, просто змінилися декорації. Як прокинутися? Данило ущипнув себе, заплющив очі та труснув головою. Ні, це не сон. Тоді... галюцинація? Може, з’їв щось не те? Чи йому в кімнату пустили якийсь газ?

Данило йшов повільно, роздивляючись стіни й підлогу, ніби боявся наступити на змію. У голові не паморочилося, стеля не падала, кольори, яскравість — усе було, як завжди. Будинок як будинок. Якщо не брати до уваги те, що він геть змінився.

Може, це ідіотський розіграш?

Унизу почулися голоси.

Данило глибоко вдихнув і збіг сходами.

Вітальня, звідки було чутно розмови, мала майже такий самий вигляд, як і пів години тому. Старовинні меблі, секретер і стіл з темного дерева, коминок, бордові шпалери, крісла й диван. Окрім одного. Данило не знав жодного з присутніх там людей.

Звичайне питання «Хто ви всі такі?» від обурення застрягло в горлі. Чому жінки одягнені в довгі сукні з корсетами й шлярками, а чоловіки — в старомодні костюми-трійки?

Історична реконструкція? Зйомки фільму?

— Ви хто?

Данило не впізнав власного голосу — хрипкого і тихого. Схоже, присутні були не менш здивовані, бо їхні розгублені погляди ковзали по його одягу й обличчю, ловили кожен порух. З рук дівчини, що сиділа на стільці біля вікна, зі стукотом випала книжка.

— Ви хто такі? — повторив Данило майже пошепки і стер піт з чола.— Вас Федя привів?

— Edward, sind Sie wiedergekehrt? — притуливши руку до серця, самими губами прошепотіла статечна дама у кріслі.— Was ist los mit Ihnen? Wo sind Siegewesen?![3]

— Що значить звідки я повернувся? — перепитав Данило, перш ніж зрозумів, що його питали... німецькою!

Данило закліпав, ніби намагався прогнати набридливу галюцинацію. Все це схоже було на мару, оману зору, але водночас здавалося таким знайомим, наче... він уже не раз бачив таке уві сні. Так, він уже бачив їх... Чоловік з пишними сивими вусами швидким кроком перетнув кімнату. Данило відскочив, ледве той простягнув до нього руку.

— Едфард, малчік мой...— раптом ласкавим голосом пробелькотів прибулець ламаною російською.— Кдє ті биль? Мі не слішалі, как ти фошел. Мі так фолнофалісь!

— Матап, может, посфать Сфенссон? — також російською сказала дівчина, яка впустила книжку, але тут-таки перейшла на німецьку.— Потрібно негайно викликати лікаря Жукова. Нехай з’ясує, що це таке. Альберте, займися цим!

Данило ледве розумів, що відбувається і якою мовою говорять ті чи інші фрази. Сенс слів ніби виринав у нього в голові нізвідки, він розумів їх аж надто добре. Хлопець з кволим жовтуватим обличчям, не відриваючи погляду від Данила, потягнувся до дивного пристрою на столі. Пристрій був схожий на корабельний телеграф з намальованими секторами, ручкою і стрілкою. Хлопець швидким рухом перевів стрілку на один із секторів. Данило примружився, роздивляючись напис на секторі. «Doktor». Десь у глибині будинку дзенькнув дзвіночок. Поки Данило вражено спостерігав за діями хлопця, вусань знову простягнув руку і схопив його за плече.

— Што са лахмотьє? Кто дал тепе ета одежда? Мі іскать тепя дфа дня!

Серце Данила стиснулося в грудях і шалено закалатало. Ці люди невідомо як вломилися в його будинок, удають, що вони іноземці, називають його якимось чужим ім’ям, а тепер ще й хочуть викликати йому лікаря!

— Та не чіпайте ви мене! Хто ви такі й як сюди потрапили? — закричав Данило.— Де Федя? Це його ідея? Що за грьобаний маскарад?!

У цей момент у холі пролунали швидкі кроки, й Данило рвучко обернувся.

Це була Джекі. Але він не одразу впізнав її. Ніякого пірсингу. Замість зеленого чубчика і голеної потилиці — довге чорне волосся, завите акуратними локонами. І тільки очі — величезні, золотаво-зелені, все з тим самим виразом переляку і рішучості водночас. Вона здалася йому такою гарною, що, попри всі переживання, всередині раптом похололо від захвату. Разом з цим Данила охопила дивна ейфорія. Чудово! Ну, хоч комусь Федине шоу пішло на користь: Джекі — справжня лялечка!

— Едфард? — вигнувши брову, промовила вона.— Фи фернулісь?

— Йа-йа, фернувся,— в тон їй відповів Данило, ледве стримуючи сміх.— Джекі, ану ходімо на два слова!

Він гидливо відчепив пальці вусаня від свого плеча і стиснув вузьку долоню дівчини. Та зойкнула від болю. Вони відійшли на кілька кроків, але не встиг Данило розтулити рота, щоб висловити все, що думає про їхній з Федею маскарад, як вона швидко промовила німецькою:

— Едварде, вам краще піти до своєї кімнати. Якнайшвидше...

Данило вже збирався уїдливо запитати, відколи це вона вказує, що йому робити у власному будинку, але щось завадило. Джекі смертельно зблідла і тепер стояла так близько, що він міг розгледіти її обличчя до найдрібніших деталей. І він закляк на місці.

Жодного шраму. Жодного проколу. Навіть в акуратних маленьких вушках — жодної дірки для сережок.

— Це неможливо,— вражено пробурмотів він.— Я ж бачив тебе... п’ятнадцять хвилин тому...

— Я нє понімаль,— з подивом мовила вона.— Етот язик... Фи так странно...

— Я — странно?! — вигукнув Данило.— Та годі! Ти ж Джекі, правда?..

— Agnes![4]

Вона здригнулася від звуку цього хрипкого голосу й відсахнулася. З їдальні широким кроком вийшов ще один учасник цієї дивної вистави.

— Geh sofort aufdein Zimmer![5]

Данило вже нічому не дивувався і тільки з цікавістю роздивлявся його старомодний піджак, недбало зав’язану білу шийну хустку, штани з високим поясом, густий вихор темно-русявого волосся над високим чолом, злегка розпатланий від швидкої ходьби, короткі бакенбарди. Погляд знайомих темно-карих очей уп’явся в обличчя Данила, ковзнув по яскравій спортивній майці й шортах і зупинився на їхніх досі зчеплених руках. Дівчина миттєво висмикнула з його долоні руку, сховала за спину й опустила очі. Новий персонаж цієї фантасмагорії почервонів так, що навіть зникло ластовиння.

Федя. Оце вирядився! І саме він — «винуватець свята», без сумніву. Тільки навіщо це все? Що це в біса за перформанс?!

— Наконец-то,— Данило перейшов на російську, щоб підіграти, і підійшов до нього.— А я все думаю, когда же ти появиться?![6]

— Seit wann sprichst du Russisch zu Hause?[7] — з дивним блиском в очах процідив новоприбулий і впер руки в боки. З-під поли піджака вигулькнула кобура з револьвером.

Данило завмер і витріщився на зброю. Звідки це в нього? Втім, неважливо. Це просто вистава.

— А мне интересно, с каких пор ти говорить по-немецки? — Данило обійшов його, роздивляючись дивний одяг і зачіску.— Ти же двух слов связать не мог! Кто эти люди? Что за клоунада?[8]

— Милий братику,— недобре посміхнувся Федя, вперто продовжуючи говорити німецькою.— Не знаю, де ти вештався, але... Чи, бува, не сподіваєшся ти, що через утрату пам’яті можеш не повертати кредиторам гроші за провал розробки? На ліпшу вигадку твій курячий мозок не здатен?

— Курячий мозок? — перепитав українською Данило.— «Милий братику»? Що за херню ти верзеш? Що це ти на себе начепив?

Федя витріщився на нього, наче геть його не розумів. Данило наблизився і рвучко смикнув його за волосся, не сумніваючись, що зараз зірве з голови перуку. Наступної миті навколо ніби здійнявся вихор. Всі водночас заволали різними мовами, десь розривався дзвіночок, «винуватець свята» відбив атаку, повалив Данила на підлогу і придавив щокою до паркету. Вусань намагався розтягнути їх у різні боки, дивна Джекі кілька разів мало не потрапила під гарячу руку — через її вереск «Theo, nein! Nein![9]» у Данила дзвеніло у вухах.

Він ніколи не замислювався, що могло б статися, якби вони з Федею побилися — такого не було жодного разу від раннього дитинства, коли вони познайомилися на прогулянці в дитсадку. А варто було б подумати. Адже Федя виявився достобіса дужим. І він точно не збирався поступатися другові.

Ще кілька хвилин — і Данило точно знепритомнів би: його супротивник скажено давив на шию, зайнявши аж надто вигідну позицію. Але тут тиск послабшав. Данило скористався секундним перепочинком, рвонув убік і вивільнився. Він миттєво вибіг сходами нагору й озирнувся. Вусань і незнайомий дідок у довгому піджаку схопили його друга за лікті — обличчя того почервоніло, на лобі надулися вени, він щосили борсався і сипав добірною лайкою. В цю мить, стоячи в потоці блідого ранкового світла спиною до вікна, Данило помітив тінь, що повзла по підлозі. У небі щось рухалося. Не хмара. І не літак — занадто низько й гуркоче, наче звичайний автомобіль. Щось велике. Гігантське!

Данило обернувся саме тої миті, коли над будинком, кліпаючи сигнальними вогниками, проплив... дирижабль.

Це було останньою краплею. Він не спить, це не маскарад. Він просто збожеволів!

Жодна з повітряних куль, які Данило раніше бачив, і близько не могла зрівнятися розмірами з цим повітряним кораблем. Потужні двигуни гуркотіли, з машинного відділення по сріблястому боку струменіла цівка чорного диму, гондола здавалася непропорційно маленькою, ніби дитяча колиска. Почувся звук — наче хтось голосно свиснув у свисток. Дирижабль плавно набрав висоту і нарешті зник у низьких хмарах.

Від шоку Данило безпорадно опустив руки, і в цю мить на нього зі спини налетів нещодавній супротивник. За інерцією вони обидва звалилися в куток, але нападник підняв його з підлоги і жбурнув у бік дядькової кімнати так, що Данило мало не виламав двері спиною.

Він потрусив головою, щоб оговтатися; зі сходів знову пролунали жіночі крики, дід і вусань удруге вчепилися в його переслідувача.

Так, уперед не прорватися, галерея закінчується глухою стіною. Залишалося єдине: Данило заскочив у дядькову кімнату, зачинив по собі двері й провернув ключа. Клямку почали смикати, він позадкував у центр кімнати, і тіло раптом знову овіяв прохолодний вітерець...

Усе стихнуло. Данило підійшов до дверей і дослухався. Що це все в біса означає?

Розділ 2

Питання фізики

Джекі сиділа на дивані й наполегливо гладила кота, якому, здавалося, це не дуже подобається. Вона трохи заспокоїлася після знайомства з новим господарем і вирішила розробити план, що дозволив би їй залишитися в будинку. От якби стати Данилові у пригоді! Але поки що слід добре вивчити противника й постійно тримати його в полі зору. Як-от, наприклад, зараз.

Федя вже хвилину крутився біля старовинного дзеркала в масивній темній рамі, ретельно пригладжуючи й зачісуючи волосся, щоб не лізло в очі. Судячи зі спортивної форми, яка була на ньому, вони з Данилом збиралися на пробіжку. От тільки де ж Данило? Джекі обернулася в бік сходів.

— Даню, ну де ти застряг?! — Федя нарешті відірвався від дзеркала і впер руки в боки, дивлячись угору.

Рипнули двері кімнати Івана Дмитровича. На сходах пролунали повільні кроки.

Данилове лице було настільки блідим, що, здавалося, він от-от упаде. Він сповз сходами, не відриваючи приголомшеного погляду від обличчя свого друга. Потім підійшов ближче, примружившись і пильно вдивляючись, ніби бачив того вперше. Федя закляк на місці. А Данило підняв руку й торкнувся його волосся, смикнув футболку, поплескав по плечу.

— Ти чого? — до Феді повернулася здатність говорити.

— Чому ж не німецькою, милий братику? — з безглуздою посмішкою вимовив Данило.— Чи ти всього кілька фраз вивчив?

— Е-е-ем, що? — погляд фарбованого став стурбованим.— Маєш дуже дивний вигляд, чуваче. І блідий, наче зустрів у себе в кімнаті Майкла Джексона.

— Гірше,— прошепотів Данило й перевів погляд на Джекі.— О, ти знову зелена?

Що таке? Він п’яний? Чи схибнувся? Дівчина відчула недобре поколювання десь у районі шлунку, яке зазвичай попереджало її, що саме час забиратися геть. Кіт скористався секундною розгубленістю хазяйки, вистрибнув з рук і чкурнув у їдальню.

Данило сів у крісло й заходився ретельно обмацувати предмети навколо себе: атласну оббивку, різьблену дерев’яну спинку, журнал на маленькому столику. Джекі так захопилася спостереженням, що навіть не помітила, як Федя сів поруч. Схоже, його увагу теж поглинув Данило, і він не звернув уваги, як вона здригнулася і відсунулася.

— З тобою все гаразд?

— А в здорової людини можуть бути галюцинації? — пробурмотів Данило, звертаючись кудись у простір.— Навіть якщо нічого не вживати напередодні?

— Хочеш сказати, що тебе проглючило? — криво посміхнувся Федя.

— Ага,— Данило невпевнено кивнув.— Річ у тім, що я бачив не Джексона, а тебе... і її. Ви розмовляли німецькою. Ти був психом з темним волоссям, а вона — дуже гарна... і в старовинній сукні. А ще... ще... дирижабль.

Те, що далі розповідав Данило, звісно, вразило Джекі, проте не шокувало. Якось Іван Дмитрович повернувся додому під ранок п’яний як чіп після корпоративу в компанії, з якою він співпрацював. Джекі тоді спізнювалася на роботу до корівника, але їй довелося тягти очманілого господаря до дивана у вітальні. Зазвичай небагатослівний, того ранку Іван Дмитрович чомусь став базікати без упину й верзти нісенітниці. Про інший світ, про якихось двійників, про портали й викривлення простору. Про те, що він бачив її інакшою. Про те, що їй бажано б підтягти німецьку. Джекі страшенно дратувало це п’яне базікання, але піти вона не могла, тому сиділа і слухала, допоки старий Левченко не вирубався на півслові й не захропів на весь будинок.

А тепер те саме говорив Данило — цілком тверезий і серйозний хлопець. І він теж бачив її інакшою. Ось чому...

— Іван Дмитрович залишив мене тут жити, бо бачив мого двійника! — вихопилося у Джекі й вона затулила рота долонею.

— Якого ще двійника? У дядька теж були галюцинації? — недовірливо перепитав Данило.— Ну-ну, давай подробиці!

— Я не знаю... Він просто якось розповідав про портали до паралельного світу. І про мене. Що я — цінна знахідка. Він казав, що мріє познайомити мене з... як же її звали...— Джекі наморщила лоба.— О, Агнеса!

— Агнеса...— прошепотів Данило й побілів ще дужче.

— Так, він хотів привести до мене якусь Агнесу! Казав, що я — це вона, що ми — одне ціле. Якби ми зустрілися, я б відчувала все те, що відчуває вона. І навіть читала б її думки. А вона — мої. Але він попереджав, що до цього треба підготуватися, бо я можу збожеволіти. Я злякалася і подумала, що він тю-тю. Але Іван Дмитрович більше не чіпав цю тему.

Федя зневажливо пирхнув.

— Саме час набивати собі ціну! Який у біса паралельний світ? Яка Агнеса? Як ти це все вигадала?

— А як Данило вигадав цю божевільну історію?! ЛСД? — огризнулася Джекі.— Іван Дмитрович вірив у цей портал! Він говорив щось про прорив у науці. Він хотів написати книгу про нове фізичне явище! Але я не пам’ятаю оте слово...

Федя зціпив зуби і просвердлив її гнівним поглядом, але не став відповідати.

— Агнеса...— наче зачарований повторив Данило.— Він сказав... «Агнесо, йди до своєї кімнати».— Данило поглянув на Джекі.— Він назвав тебе Агнесою.

— Хто «він»? — примружив очі Федя.

— Ти,— видихнув Данило.— Той... інший ти... казав.

— Люди, та що з вами?! — роздратувався Данилів друг.— Подуріли зовсім?!

— Так, ходімо,— раптом стрепенувся Данило.— Якщо не тільки я, але й дядько Іван бачив цю пляму, то і ви повинні.

Джекі насилу встигала за ним. Данило рішуче вибіг нагору і рвучко відчинив двері дядькової кімнати. Дівчина з побоюванням зазирнула всередину, ховаючись за його спиною. Все, як завжди: котел, шафа, ліжко, письмовий стіл і сервант з книгами. Тільки приладів стало менше — певно, Данило прибрав їх кудись.

— Ну от, ти ж бачиш? Така, напівпрозора пляма в повітрі! — Данило озирнувся на Джекі й указав на центр кімнати.

Тут Федя нарешті подолав сходи і теж зайшов до кімнати. Він зупинився, вперши руки в боки.

— І що я маю тут побачити?

Данило раптом здригнувся, здивовано кліпнув і витягнув шию.

— Стоп! Тільки-но була тут! Ви бачили, як вона зникла?! — на його обличчі відбився гострий відчай.— Ну, така напівпрозора пляма!

Джекі знизала плечима: вона не бачила геть нічого незвичайного. Федя скептично підняв куточок рота.

— Не вірите? — зітхнув Данило.— І що ж мені робити?

— Я знаю що,— кивнув його друг і закинув рушник на плече.— Сьогодні ввечері поїдемо в бар.

Після блискучих столичних закладів цей генделик з дощатими стінами викликав у Феді непереборне бажання щонайшвидше напитися. Втім, тут було незрівнянно краще, ніж у тому смердючому хліві в центрі Романівки, куди вони заскочили спочатку в надії заощадити час на дорогу. Звідти вони вибігли одночасно і так само, не змовляючись, вирішили їхати сюди, в сусіднє містечко Радомишль.

Федя гидливо примружив очі й оглянув свій кухоль пива. Здається, скло чисте. Чи тут просто погане освітлення? Ліпше б купили кілька пляшок у крамничці й завалилися вдома на диван, сьогодні якраз футбол... Він мигцем глянув на Данила, що понуро перекочував пальцем по столу горішок. Ні. В будь-якому разі його потрібно було витягти з тієї фортеці, нехай навіть сюди, на розведене пиво і цвілі горішки.

На дверях дзенькнув дзвіночок, і в приміщення впурхнуло двійко неземних створінь. Утім, вони просто здалися Феді такими, бо він не бачив нормальних дівчат уже дні зо три. Він штовхнув сонного Данила в плече і вказав очима в бік барної стійки.

Одна з дівчат кинула на них зацікавлений погляд і посміхнулася краєм губ. Данило зітхнув, відвернувся і підпер голову кулаком.

— Нє, чуваче, так нічого не вийде,— розлютився Федя.— Вона ж з подругою! Уявляю: «Знайомтеся, це Олена, це Тетяна, а це мій друг, Овоч». Давай, прокидайся!

— Відчепися,— пробурмотів Данило.— Якщо хочеш, іди до них, чого стирчиш тут? Інакше ми знову поб’ємося.

— Знову?

А, чергові фантазії. Так точно знайомства не вийде. Федя шумно видихнув, зробив кілька ковтків з кухля і відвів погляд від усміхнених дівчат.

— Кажи, чим забита твоя макітра?!

Данило округлив очі та стиснув губи, певно, не в змозі знайти потрібні слова. Після невеликої паузи мовив:

— Тисяча питань! Що це було? Я спав, чи що?.. Мені ж... снилися сни такі. Люди в дивному одязі, якісь паротяги... Останній був за два дні до того, як ми приїхали сюди. Я був у якійсь чудернацькій тачці, й мене розірвало вибухом.

— Ну, то бачиш сам,— посміхнувся Федя.— І це також тобі наснилося. Знаєш, буває «миттєвий сон», коли людина засинає на кілька секунд від перевтоми... а ти ж не спав уночі!

— Агнеса! — майже крикнув Данило і Федя роззирнувся, чи не привернули вони зайвої уваги.— Я так і думав, поки Джекі не сказала, що дядько розповідав про її двійника — Агнесу. Вона не могла просто вгадати ім’я!

— Твою ж нехай,— Федя хитнув головою і допив своє пиво.

— Я не розумію... хто ті люди? Як це може бути? Чому ви з Джекі були у старовинному вбранні, як у моїх снах? Чому ви говорили німецькою? Я, до речі, німецьку знаю, і доволі непогано, але я розумів усіх занадто добре! Та й узагалі... це все... я вже десь бачив! А дирижабль? Дирижабль, трясця!!! Ти помічав зранку щось над будинком, га? Отож! — Він перевів подих, сьорбнув пива і провадив: — А тут, виявляється, дядько говорив про це! І ця клята пляма в повітрі... Я порився в інтернеті, але нічого не знайшов. Ще трохи — й у мене голова лусне. Розумієш?!

Зрозумієш тут, еге ж. Федя невпевнено кивнув і замовив ще два кухлі.

— Та не парся. Головне, щоб тобі не захотілося інвестувати в інопланетян. Решту можна пережити.

— А ще знаєш, що я подумав? — Данило вихилив пів кухля одним ковтком.— А що як дядько Іван не відлітав до Африки? Що як він — там?

— Де?

— Ну, там! — Данило роздратовано закотив очі.— Де в небі дирижаблі, а ти — псих!

— Та я вже почуваюся психом і тут,— пробурчав Федя.— Якась дурня. Гадаєш, він пройшов через цей... як його... портал і залишився у твоїй вигаданій країні?

— Вона не вигадана! — відрубав Данило.— Між іншим, ти непогано приклав мене об підлогу — досі щелепа болить.

Федя нахилився ближче, роздивляючись його обличчя. Ну, так. Червоно-синя пляма, хоч і невелика, справді є. Можливо, Данило якось вдарився об одвірок і вирубався? Втім, наразі головне — щоб він зовсім не схибнувся.

Повернення до «палацу» було зовсім не таким солодким, як мріялося Феді на початку вечора. По-перше, вони повернулися самі, по-друге, все з тим самим кепським настроєм, а по-третє, на вході, схрестивши руки на грудях і роздратовано насупившись, на них чекала ця жахлива дівуля.

— Я згадала слово.

— З трьох літер? — глузливо гмикнув Федя і завалився в крісло.

— Ні, літер там вистачає. Ти з першого разу не запам’ятаєш,— Джекі вжалила його злим поглядом.— Транслокальність. Переміщення в просторі. Те, що описував Іван Дмитрович.

Данило всміхнувся, вмощуючись на дивані.

— Прикольно. Це дядько вигадав?

— Не знаю. Поки ви гуляли, телефонувала Маріанна. Завтра приїде Трегубов, колишній колега Івана Дмитровича, можеш запитати у нього,— дівчина вийшла з кімнати й повернулася з чорною пластиною в руках.— І ще — ось. Може, тобі буде цікаво.

Федя витягнув шию, щоб роздивитися дивний предмет, який вона віддала Данилові. Він був схожий на просту рамку для світлин, тільки картинка мала незвичний вигляд. Зображення було розпливчасте і жовтувате, ніби знімали в позаминулому столітті. За столом, у старомодному піджаку й циліндрі, пихато задерши підборіддя, сидів чоловік середнього віку. Зліва на поверхні фотопластинки було вигравіювано герб: лев з колбою у лапах. Унизу, натертий до блиску, сяяв кириличний напис: «ЛЕОБУРГ».

— Це шо таке? — Федя прибрав з чола набридливе пасмо.

— Це мій дядько,— прошепотів Данило, замислено роздивляючись зображення.— Цікаво, чи зараз роблять такі фотографії? Залізна пластина... Федю, ти бачив сучасні фотки на залізі?!

Федя насупився, але чимала кількість випитого пива не давала змоги зосередитись.

— Іван Дмитрович показав мені її пів року тому,— сказала Джекі та присіла на краєчок дивана поруч з Данилом.— Мене теж здивувало, що вона видається старовинною. До речі, він називав це «феротипом», а не фотографією.

— Ну, це не дивина,— Федя почухав потилицю.— Він міг сфотографуватися в якійсь антикварній крамниці. Або на фестивалі субкультур.

— А що тоді «Леобург» по-твоєму? — в’їдливо посміхнулася Джекі.— Назва крамниці?

Вони втрьох втупилися в дивовижний герб. Ні, все-таки це схоже на місто. Тільки де воно? В Нижній Саксонії? Або під Віднем? Чи дійсно десь у паралельному світі? Невже і Данило, і його дядько примудрилися побувати там? У Феді вже злипалися очі, тому всі ці питання зараз не здавалися такими вже дивними.

— Леобург,— задумливо вимовив Данило.— Чому тоді напис кирилицею? До речі, вони теж говорили російською, але з жахливим акцентом.

— Ich weiss nicht[10],— раптом промовила Джекі, й Данило помітно здригнувся.— Але Іван Дмитрович казав, якщо німецьку я не подужаю, то нестрашно, бо вона мене обов’язково зрозуміє.

— Вона?

— Мабуть, Агнеса, яку ти бачив,— тихо відповіла Джекі.— Я відмовилася від експериментів, але він хотів, щоб ми зустрілися. Він ніколи більше не заводив про це мову, проте я поцупила у нього підручник з німецької. Аби було за чим гаяти час вечорами.

Федя вже не розумів, про що йдеться, тому позіхнув і насилу підвівся з м’якого крісла.

— Ну, все. На сьогодні з мене досить цього вашого фентезі. Я спати.

Він поплентався нагору, сяк-так почистив зуби і потім з насолодою розтягнувся на прохолодних простирадлах...

Щось шаруділо.

Федя вмить розплющив очі, серце шалено калатало в грудях. У кутку щось майнуло, блиснуло світло, і з темряви виринуло потворне зморшкувате обличчя. Від жаху Федя не міг поворухнутися. У темряві поступово почали проступати непевні обриси — білий туман, складки одягу... Істота знову зашаруділа, проте й не думала зникати — навпаки, раптово посунула просто на нього.

Федя мало не оглухнув від власного крику і стрімголов кинувся з кімнати.

Немає того Леобурга й паралельного світу. Данило просто бачив привидів цього клятого будинку.

— Обличчя над столом, кажеш? Літало?

Данило присунув склянку води ближче до друга. Похмурий блідий Федя тільки скривився.

— Ти мені ще валер’янки накрапай! — він клацнув запальничкою, розпалюючи цигарку.

— Валер’янки немає, але в барі бачив коньяк.

— Це вже краще. І, будь ласка, тихіше, бо ота прокинеться...

— «Ота» вже прокинулася. Не треба було так верещати,— Джекі сонно потерла очі й сіла з іншого боку столу.— Чого ж вам усім не спиться, га?

— Федя бачив привида.

Данило подивився на неї максимально серйозно. Дівчина вигнула брови від подиву, яскраво-зелений хвилястий вихор упав на чоло. Вона помовчала, а потім розреготалася.

— Ой... Вибач, Даниле!

— Та я тут до чого. Онде у нас потерпілий.

— Ой блін,— вона затулила обличчя руками, намагаючись заспокоїтися.— Ну, чому тільки я в цьому будинку нічого не бачу і не чую, Федоре?

Федя пустив дим крізь ніздрі. Його очі загрозливо потемніли й почали наливалися люттю. Майже як у того психа з... з Леобурга?

— Треба оголошення написати, що за «Федора» засуджують до...

— Це, звісно, дивно,— урвав його Данило.— Але ж сам казав, що привид у замку — це круто, туристи повалять, усе таке. Мені здавалося, ти їх не боїшся.

— Як можна боятися того, чого не існує? — роздратовано пробурчав його Друг.— Але я справді не знаю, як це пояснити. Було — і зникло. Як у кіно. Я спочатку навіть не знав, що робити.

— В будь-якій незрозумілій ситуації з вереском ховайся в шафу! — втулила Джекі та схилила голову набік, роздивляючись наїжаченого очевидця «надприродного явища».— А пояснення просте — треба менше пити.

— Де у неї вимикається звук, га? — загарчав Федя й підвівся з-за столу.— Чи ця функція в андроїдів не передбачена?

В цей час із їдальні пролунало п’ять глухих ударів. Озвався старовинний годинник з позолоченим циферблатом. Федя помітно здригнувся, дівчина знову порснула сміхом. Так, цих двох час розводити по кутках!

— Джекі, йди спати. Обіцяю, більше ніхто не кричатиме,— промовив Данило.

— Сумніваюся,— вона глузливо посміхнулася до його друга.— Я на роботу. До речі, можу прилаштувати на нічну зміну оцього, щоб не верещав на всю хату Звертайся!

Джекі випурхнула з їдальні, перш ніж хтось устиг відповісти. Федя провів її важким поглядом і зі стукотом поставив склянку на місце.

— Піду попишу, коли вже сон скасовується,— заявив він.— А, ще. Ти ж пам’ятаєш про Трегубова?

Данило наморщив лоба. Це хто?

— Ну, зелена ввечері казала, що приїде якийсь чувак. Слід буде розпитати в нього про всіх цих двійників, фотку з Леобурга і привидів.

А й справді! Якщо ця людина працювала з дядьком і знає, що конкретно той вивчав, бесіда вийде дуже цікавою! Федя пішов, а Данило ще довго сидів у їдальні в роздумах.

Данило зазвичай уявляв фізиків розпатланими і з божевільним блиском в очах — напевно, через портрет Ейнштейна у класі на стіні. Але темночубий чоловік навпроти був більше схожий на керівника міжнародної корпорації — дорогий костюм, дібрана в тон краватка, золоті шпоньки. Шпоньки! Хто нині їх носить?! Гість ідеально вписувався в аристократичний інтер’єр «палацу», ніби він спеціально вдягнувся до цього візиту. «Ігор Андрійович Трегубов» свідчила його візитівка.

— Ви працювали з моїм дядьком?

— Іван Дмитрович мав контракт з нашою лабораторією,— гість кивнув.— Ми закуповували в нього обладнання. Його зацікавив мій проект у галузі альтернативної енергетики.

— Ви що-небудь знаєте про його дослідження? — обережно запитав Данило.

— Транслокальність? Так, він багато про це розповідав. Але, щиро кажучи, все це більше схоже на байки.

Прозоро-блакитні очі Трегубова трохи лякали — вони не видавали жодної емоції. Данило кинув швидкий погляд на Федю. Той, підперши голову кулаком, роздивлявся гостя з погано прихованою недовірою. Хай там як, а брехунів і пройдисвітів Федя розрізняв уже на другій хвилині розмови, тож його раптова підозрілість насторожувала.

— Вас, напевно, дивує, навіщо я приїхав? — гість уловив погляд Феді й стрепенувся.— Буквально вчора дізнався, що Іван Дмитрович загинув...

— Зник безвісти,— машинально поправив Данило.

— Так, вибачте. Хотів висловити співчуття.

— Дякую.

— Шкода, він був цікавою людиною. Я навіть заздрив його ентузіазму. Взяти хоч цей будинок,— він обвів поглядом вітальню.— Не думав, що цей смітник може когось зацікавити, а ваш дядько відремонтував його! Але ж ви знаєте, що цей маєток вважається лихим місцем?

— Та ну? — звів брови Данило.— А я планую відкрити тут готель.

— Справа, звісно, ваша. Але ви хіба не помічали, як на всякого, хто виходить звідси, реагують місцеві?

Федя обернувся до Данила. За три дні вони прогулювалися селом тільки раз, але ставлення до них було, м’яко кажучи, не дуже доброзичливим.

— Певно, це через історію з хлопцем, що «заблукав у часі»,— Трегубов позначив пальцями лапки.— А ще до того зникла якась іноземка. Я не заглиблювався в деталі, але, здається, саме тому тут оселився ваш дядько.

Історія, яку далі розповів їхній гість, ще кілька днів тому здалася б Данилові справжньою нісенітницею і породженням хворої уяви. Проте сьогодні він слухав її з цікавістю й напругою, намагаючись намацати хоч якесь логічне пояснення тому, що бачив сам. Багато років, розповідав Трегубов, «палац» у Романівці стояв занедбаний — вікна забиті, сад захаращений, і якщо сюди хтось і вдирався, то хіба що безхатьки. Якось селом пролетіла чутка, що в будинку зникла іноземна туристка. Згодом про історію почали забувати, аж от місцевий хлопець у пошуках металобрухту вліз до будинку і теж зник. Приятелі кілька днів намагалися його розшукати, вважаючи, що той провалився до підвалу. Старі подейкували, що «палац» глитнув його, але хлопець раптово повернувся і розповідав суцільну маячню про дирижаблі, пані в гарних сукнях і незвичайне місто. І про те, що якась дівчина, янгол, як він вважав, перевела його назад у наш світ. Природно, ніхто йому не повірив, а приятелі кепкували з нього. Проте відтоді він буквально оселився в будинку, сподіваючись знову потрапити до загадкового міста. Дівчина-янгол так і не з’явилася, все скінчилося тим, що бідолаху забрали до психлікарні. Його історію в розділі курйозів надрукувала районна газета — так про цю подію дізнався Іван Левченко.

Коли Трегубов закінчив, у кімнаті запанувала незвична тиша, ніби досі його голос супроводжувало химерне відлуння, яке врешті стихло.

— І де зараз цей хлопець? — упоравшись із сухістю в роті, запитав Данило.

— З’їхав з глузду й помер, така прикрість,— байдуже зауважив візитер, оглядаючи вітальню.

— Ага,— кивнув Федя.— З ким не буває.

— Деталей не знаю, здається, після курсу лікування його відпустили додому, а там він переплутав вікно з виходом у паралельний світ.

— Отже, вже двоє...— пробурмотів Данило.— А чого дядька взагалі зацікавила ця історія? Хіба мало альтернативно-обдарованих розповідає всіляку фігню?

— Я думав приблизно так само,— розвів руками Трегубов.— Але пан Левченко казав, що вже стикався з таким явищем. Він багато подорожував, напевно, ви знаєте про це? Так от, улюбленим його місцем була південно-західна Африка. Він їздив туди невипадково. Саме там ваш дядько, за його словами, уперше зіткнувся з просторово-часовими викривленнями й порталами в іншу реальність. Він стверджував, що бачив, як люди розчинялися в повітрі. І поверталися знов за якийсь час. Цих людей він називав шаманами. Історія того хлопця тільки підказала, що таке явище спостерігається в нього під боком.

— І ви в це вірите? — здивувався Федя.— Ви ж начебто фізик. Матерія сама по собі розчиняється у повітрі?.. Якась єресь.

— Мене його розповіді не переконали, але, знаєте, Джордано Бруно теж якось ніс таку, на думку інквізиторів, «єресь». Я не хотів би бути схожим на них,— Трегубов поправив дорогий годинник на зап’ястку.

Невже все, що бачив Данило, може бути правдою, невивченим фізичним феноменом? Але чому тоді плями в повітрі не бачать інші? І куди подівся портал? Данило знемагав від цікавості й хотів дізнатися про транслокальність якнайбільше, але одразу розкривати карти перед незнайомим типом не хотілося.

— А ви самі брали участь у дослідах мого дядька?

В прозоро-блакитних очах гостя спалахнули іскри, немов він очікував цього питання.

— Звісно, ні. Це не моя сфера інтересів. Та я й не міг, на думку пана Левченка,— посміхнувся він.— Ваш дядько називав себе транслокалом і стверджував, що чутливий до відкриття порталів. Таких людей, на його думку, не так багато на світі. Тому я, як інші, жодного виходу в паралельний світ не бачив і самостійно потрапити туди не міг. Він вважав, що порталом можна керувати, але як саме — я й гадки не маю. Я розповів вам усе, що знаю. Так, я читав тези його статей. Але не можу ані підтвердити, ані спростувати його відкриття, бо не бував у світі, який він описував. Я не бачив жодного переконливого доказу існування Леобурга.

Данило здригнувся. Отже, рамка з феротипом дійсно звідти. І, здається, він власною персоною побував «по той бік». І це означає, що він має такий дар. Можливо, дядько знав про це і саме тому заповів йому будинок? Данило похитав головою. На лобі проступив піт, а в шлунку неприємно похололо. Якась маячня. Як же йому хотілося вірити, що його дядько — просто трохи дивакуватий любитель інопланетян!

Трегубов випив філіжанку кави і захотів подивитися колишню кімнату Івана Дмитровича. Втім, погляд його залишався байдужим: він мляво оглянув стоси книжок і погладив блискучу поверхню котла.

Цієї миті у дворі щось вибухнуло. В будинку задзеленчали шибки. Данило з Федею перезирнулися.

— Я подивлюся,— першим отямився Федя і вибіг з кімнати.

Трегубов підійшов до вікна.

— Напевно, хлопці кинули щось через паркан,— сказав він Данилові.— Взагалі, це небезпечно. Можуть кинути ще. Я б не радив вашому другові там стояти.

Данило визирнув у вікно. Федя, вперши руки в боки, роздивлявся розкидані по всьому двору дрова, які раніше акуратною пірамідкою лежали біля стайні.

Данило помчав униз. За кілька секунд він уже стояв поруч з другом, роздивляючись невеселу картину. Десь за парканом почувся гучний глузливий сміх.

— Пацанва розважається, хто же ще...— констатував він.

У цей момент Федя круто обернувся.

— А де Трегубов?

— Ну-у...— Данило й не відразу здогадався, чому витягнулося і зблідло обличчя його друга.

Вони не змовляючись кинулися в кімнату дядька. Гість сидів за столом і роздивлявся компас.

— Мабуть, я піду,— пробурмотів він.— Усього найкращого.

Він мляво всміхнувся і вийшов з кімнати. Данило провів візитера до воріт. Потім зони розпрощалися, Трегубов сів у автівку й поїхав.

— Хух,— Данило закинув руки за голову і дивився, як за автом здіймається курява.— І що ти про все це думаєш?

— Що ти даремно залишив його самого в дядьковій кімнаті,— Федя насупився, поміж бровами з’явилися дві зморшки.— Якого дідька ти побіг за мною, Даню?!

— Не знаю,— Данило знизав плечима.— Він так сказав... що можуть кинути ще. Вікно не відчиняється, а я хотів попередити, щоб ти не стовбичив посеред двору.

Його друг роздратовано закотив очі.

— Що далі, то менше мені тут подобається. Спочатку та тітка з червоними губами. Потім — незрозуміла зеленоголова. Твоя галюцинація. Мій привид. Тепер ще цей... Пробзділось шось у Дацькому князівстві... Знаєш, я передумав щодо готелю. Я б на твоєму місці оформив папери і продав цей будинок до біса.

Данило невпевнено кивнув. Усе справді здавалося дуже дивним. Тільки одна думка не давала йому спокою. І Федя, схоже, помітив це і спрямував на нього пильний погляд.

— Навіть не думай, Даню...

— Він досі там! Дядько не в Африці, а в Леобурзі, розумієш? Я думаю, він чомусь не може повернутися додому.

Його друг вражено роззявив рота.

— Ні! Стоп!

— Коли я вирішив показати вам портал, його вже не було! Просто зник! Уявляєш, що відчуває людина, яка замкнена в чужій реальності? А якби я не потрапив додому? Він цілком міг застрягти там, а я, може, єдина на світі людина, здатна повернути його назад!

Федя схопився за голову.

— О Боже мій. Годі. Не хочу слухати цю маячню. Ходімо краще бігати, стрибати, гойдатися, що ти там зазвичай уранці робиш.

Федя розвернувся і пішов у будинок. Ну, чому ж він не розуміє очевидного?!

— Та ти ж чув Трегубова? — Данило вирушив за ним слідом.— Більшість людей не бачить портал. А я бачу! Хто ще може йому допомогти?

— Нео, ти обраний,— пробурмотів на ходу Федя.

— Це мій дядько, мій родич,— вибухнув Данило.— І я не хочу тупо оформлювати на себе будинок людини, яку навіть не спробував урятувати!

— Це самообман,— похитав головою Федя.— Даню, це небезпечно. І безглуздо. Ти нікого не врятуєш, а просто схибнешся, як той хлопець. Або зникнеш, як дядько.

Раптом Данило відчув приплив дикої, пекучої злості. Півтора року чи не щодня йому казали, що він чогось не зможе, що він має думати про здоров’я, поводитися обережніше. Всі лікували його, але ніхто в нього не вірив. І тепер те саме робить його найкращий друг?! Федя відчинив був двері, як тут Данило з силою захряснув їх.

— Але я принаймні спробую. Я не боюся залишитися там, гірше думати про те, що я міг би допомогти, але злякався.

Федя важко зітхнув і потер шию долонею.

— Вже за годину, якщо спокійно все обміркуєш, ця ідея здаватиметься тобі дурнею. Тому я радію, що плями зараз немає і ти не зможеш стрімголов чкурнути до Леобурга.

— Плями немає. Але, як сказав Трегубов, дядько гадав, що нею можна керувати. І якщо це правда, то я знайду спосіб.

Федя тільки гмикнув.

Федя плентався по запорошених, зарослих бур’яном вуличках. Ось уже кілька днів вони з Данилом говорили про що завгодно, тільки не про його нав’язливу ідею з подорожжю до іншої реальності. Ніхто не наважувався зачепити цю тему першим, і відчуття було таке, як тоді, коли він уперше здалеку побачив «палац» — грізну сірувато-жовту брилу, що тяжіє над усім навкруги. Навряд чи в нього вийде переконати Данила. Він занадто впертий, а особливо тепер, коли повірив у власну унікальність.

Феді дуже хотілося, щоб Данило врешті-решт на щось відволікся. Після травми його друг став геть іншою людиною. Не захотів переїжджати до батьків у Німеччину, хоча жив там певний час, і залишився тут, де все нагадує про минуле. Колишнє життя закінчилося за день, а в новому він ніяк не міг улаштуватися. Його було важко кудись витягнути, чимось зацікавити. Якби хтось приносив їжу, Данило не виходив би з дому взагалі. Старі друзі кудись щезли. Здавалося, він зовсім перестав довіряти людям, і коло його знайомих звузилося до кількох людей. Свого часу Федя побоювався, що Данило викреслить зі свого життя і його. Він хотів знайти якесь заняття для друга, але аж ніяк не божевільну ідею з паралельним світом. А якщо він зникне? Якщо стане таким самим диваком, як його дядько?

Від усього цього у Феді геть зникло натхнення, і це дратувало його ще більше. Часто він сидів до ранку перед порожньою сторінкою текстового редактора, не в змозі написати ані слова. Так він ніколи не допише книгу! Клятий будинок, краще б вони не приїжджали сюди!

У крамниці на центральній площі Федя забрав пакет з харчами, похмура продавчиня тицьнула йому решту, і він поквапом забрався на вулицю. На сходинках сільради знову зібрався гурт хлопчаків. Вони явно вдавали, що не помічають його. Федя зупинився на повороті, запалюючи цигарку, і краєм ока спостерігав за ними. Всі як один втупилися в нього й завмерли. Як же це дістало! Він сягнистим кроком перетнув площу й підійшов до них.

— Ну що, хлопці? Нумо знайомитися, чи як?

Хлопчаки з гиканням чкурнули з місця, немов зграйка горобців. Федя спостерігав за тим, як вони тікали геть. Один хлопчак пригальмував біля крамниці, підняв щось із землі та жбурнув у Федю. Він устиг ухилитися, але впустив цигарку в пилюку.

— Чаклун! — вигукнув хлопчина і кинувся наздоганяти друзів.

— От бздюха мала,— процідив Федя і штовхнув носаком кросівки гниле яблуко.— Мало не влучив!

Джекі й Данило щось жваво обговорювали в їдальні, й судячи з того, що обідній стіл був завалений паперами, а не смачним обідом, розмовляли вони на ту саму тему.

— Дивися, що я знайшов! Це якийсь щоденник,— Данило простягав їй потертий синій зошит.— Не пам’ятаєш такого?

— Ну, здається, Іван Дмитрович якось діставав його при мені. Але я не цікавилася, що там написано,— потупила очі дівчина.— Хто ж знав...

Он як. Тобто, Данило все ж таки не відмовився від своєї ідеї і знайшов вільні вуха!

— Привіт,— мляво привітався Федя й сів за стіл.

Джекі окинула його швидким поглядом і стиснула губи, ніби намагалася не засміятися. Він оглянув себе, але не помітив нічого смішного.

— Привіт, Спанч Бобе,— вишкірилася зеленоволоса.

А, точно, це ж так смішно. Певно, в цьому чортовому селі не бачили футболок з кумедними принтами!

— Я знайшов дядьків щоденник,— Данило посунув йому через стіл зошит.— Прикинь, сам не розумію, чого мене потягнуло натиснути на задню стінку в шафі. А там — купа документів, креслення, якісь папірці... Може, саме це шукав Трегубов?

— І справді! — раптом пожвавішала Джекі.— Недарма це було в сховку! Схоже на нотатки для книги. Треба переглянути — може, зрозуміємо, як відкрити портал?

— Що ти верзеш?! — ошелешено видихнув Федя.

Обоє «юних фізиків» одностайно витріщилися на нього.

— Ти його підтримуєш?!

— А чом би й ні? — пирхнула Джекі.— Якщо до тебе не доходить, що значить втратити рідну людину й навіть не спробувати її врятувати!

Федя закотив очі. Який пафос! Авжеж, усе саме так! Данило вирушає «рятувати рідну людину», а вона залишається й далі безкоштовно мешкати в шикарному будинку. План простий, як двері, дуже спритно! Тільки він не дасть їй його здійснити.

Данило похитав головою, мовляв, з’ясовуйте стосунки без мене, зіп’явся на ноги й пішов нагору. На другому поверсі грюкнули двері.

Федя та Джекі водночас підвелися з-за столу, не зводячи одне з одного лютих поглядів. Долоні дівчини були стиснуті в кулаки. Яка ж вона дурна! Невже вважає всіх навколо ідіотами чи фанатиками на кшталт Івана Дмитровича?

— Хочеш позбутися Данила, так? — Федя хижо посміхнувся й підійшов до неї впритул.— Гарний план. Але ти, схоже, не замислювалася, з ким тоді залишишся наодинці в цьому будинку, кицю?

Лише на секунду вії Джекі злякано здригнулися, але вона не відступила, як бувало раніше, варто було йому наблизитися. Натомість вона раптом встала навшпиньки і обійняла його за шию.

— Це тобі варто про це замислитися, Спанч Бобе!

Дівчина клацнула зубами просто перед його носом і відпустила. Потім, люто зиркнувши, вискочила до холу. Федя навіть не міг поворухнутися. І що це було?! Звідки таке нахабство? Сказилася, чи що?! Або настільки впевнена у прихильності Данила? Адже він, схоже, так і не здогадався...

Десь нагорі почувся стукіт і легке рипіння дверей.

— Даниле! Ти тут?

Голос зеленоголової. Федя вийшов у хол. Що там відбувається?

Джекі, бліда як смерть, злетіла сходами вниз. Серце Феді шалено закалатало — шостим чуттям він здогадався, що вона збирається сказати. Дівчина нервово ковтнула, на обличчі позначився відчай.

— Федю...— вона затнулася.— Данило зник.

Розділ 3

Ласкаво просимо до Леобурга

Розплющити очі... заплющити... розплющити... стиснути кулаки... поворухнути руками... Начебто живий. Кімната дядька змінилася. Зник бронзовий котел, на столі натомість з’явилася ваза з синіми квітами, шафа — в іншому місці, на ліжку — купа перин. Шафи з книжками, комод, секретер, балдахін і письмовий стіл вигляд мали, як і раніше. А от з тумбочки біля ліжка стирчало знайоме руків’я з командами. Данило торкнувся полірованої дерев’яної ручки. На секторах виднілися короткі написи німецькою: «Виклик», «Чай», «Прибирання», «Не турбувати», «Доктор», «Екіпаж», «їжа». Здається, цей пристрій використовував минулого разу хлопець, якому доручили викликати лікаря. Певно, так віддавали накази слугам. Хто б міг подумати, що корабельний телеграф тут отримає таке нове життя!

Данило ще раз роззирнувся й видихнув. Так. Слід заспокоїтися, порахувати до трьох і перетворити власне хвилювання на стартовий поштовх, як казав тренер. Отже, всі мешканці будинку «по цей бік» вважають його іншою людиною. Як там його, Едвардом? Гаразд, нехай буде Едвард. От тільки куди подівся «оригінал»? Усередині неприємно похололо. Навряд чи його двійник зрадіє зустрічі десь на сходах чи на терасі за філіжанкою кави.

Поринувши в роздуми, Данило постояв посеред кімнати кілька хвилин, потім дістав з-за пазухи бляшану рамку з феротипом дядька. Не можна носити це з собою — краще заховати десь у кімнаті. Якщо вихід відкривається тільки тут, ще буде час забрати. Шкода, що Данило не встиг узяти щоденник зі столу в їдальні — боявся, що пляма швидко зникне. Дідько, та він так поспішав, що нічого з собою не взяв — ні зброї, ні мотузки, ні їжі на перший час, хоча зовсім не зрозуміло, що на нього тут чекає.

Данило відчинив шафу, розсунув костюми й ретельно оглянув задню стінку. Так і є — тутешній сховок нічим не відрізнявся від романівського. Все, що є цінного з собою, краще сховати тут. Данило покопирсався в кишенях і гмикнув. Смартфон. Нехай полежить теж. Він сховав свої речі й засунув кришку. Ну, а тепер... як маскарад — то маскарад.

Данило, намагаючись не дуже шуміти, витягнув з гардероба кілька речей. Він обрав сорочку з широкими рукавами, натягнув вузькі коричневі штани й жилет. Денне світло вигравало на начищених пряжках ременів. Черевики... підтяжки... краватка... Ні, замість краваток у них були шийні хустки! Данило покопирсався в шафі й знайшов цілу купу Едвардових хусток. Оце, звісно, біда. Данило морочився перед дзеркалом близько двадцяти хвилин, але неслухняний білий клапоть щоразу зав’язувався криво. Хух... Принаймні тепер він не буде схожий на інопланетянина в очах місцевих мешканців. Щоправда, чуприна стирчала їжаком і ніяк не вписувалася в образ пристойного джентльмена. Завершуючи своє перетворення, Данило нахилив вазу з квітами й вилив у жменю трохи води. Пригладив волосся, розвернувся до дзеркала й залишився цілком задоволений своїм зовнішнім виглядом. Раптом він помітив медальйончик на тумбочці. Всередині був портрет... його самого. Щоправда, франт на зображенні здавався трохи старшим, мав тонкі вусики, циліндр і монокль на правому оці. А ще — мав холодний і пихатий погляд, ніби побачив у житті стільки всього, що вже нічому не дивується й нічого більше не хоче.

Едвард. Ось ким йому доведеться стати.

Але про що розмовляти з мешканцями? Минулого разу вони розпитували про його здоров’я, говорили про якийсь вибух, після якого він начебто зник на два дні. От і добре. Якщо він постраждав при цьому, то міг втратити пам’ять. Вибух... саме як той, що він бачив уві сні за два дні до першого візиту до Романівки!

Що ж, тепер... тільки вперед.

Він узявся за клямку дверей і дослухався. З коридору не долинало ані звуку.

Все — або пан, або пропав. Данило рішуче вийшов з кімнати. І в ту саму мить мало не зіштовхнувся з однією з мешканок цієї реальності.

Світ в очах Агнеси розпливався за завісою сліз, щоки палали. Те, що вона побачила кілька хвилин тому, тепер ніколи не дасть їй спокою і снитиметься ночами. Цьому немає пояснення, немає виправдання! Пляма на всю їхню родину! Як Беата могла таке вчинити?! Агнеса закусила губу. Дурне, наївне дівча. Невже вона не розуміє...

Двері Едвардової кімнати розчахнулися, Агнеса ледве не налетіла на юнака, який вийшов у коридор. Вона відсахнулася та притулила руки до грудей. Едвард? Він знову з’явився?! Але де він був так довго?!

— Guten Tag[11],— вимовив він з підозрілою старанністю.

— Едварде...— видихнула Агнеса.— Де ви були?!

Юнак злегка зашарівся й невпевнено знизав плечима.

— Я... тобто... я виходив...

Виходив?! За наказом Оздеміра Едварда шукав увесь Леобург! Якби він залишився в місті, його б неодмінно знайшли! Племінник засновника міста не може розчинитися в повітрі, а потім знову з’явитися, наче нічого не сталося! Що за нісенітниці? Агнеса втупилася в кузена аж надто пильно, й той помітно зашарівся. Дівчина відвела погляд. Не може бути! Коли це він ніяковів? Завжди самовпевнений, безпардонний, а іноді просто нестерпний...

— Я, мабуть, мав попередити, вибачте.

Він говорив дуже повільно, в його мові не було чутно леобурзького акценту. Крім того, Едвард вигляд мав досить дивний: шийна хустка пов’язана криво, жилет не застебнутий. У будь-якому разі, нічого доброго в його поверненні не було. Агнеса кинула ще один короткий погляд на кузена. Той покірно мовчав, роздивляючись підлогу. Можливо, на нього так уплинув вибух? Менше з тим, їй до того абсолютно байдуже. Агнеса вже хотіла проскочити повз юнака, але тут помітила, що сходами хтось швидко йде.

Тео! Господи, ще бракувало, щоб він побачив у кімнаті Беати те, що й вона!

— Всі зібралися,— прошепотів Едвард і дивно посміхнувся.

— Тео, Едвард повернувся! — Агнеса на мить притулила долоні до щік, що палали вогнем. Тео підійшов до них і став посеред коридору, широко розставивши ноги та впершись кулаками в боки, ніби хотів перекрити всі шляхи до порятунку.

— Важко не помітити,— він презирливо скривив губи.— Дозволь запитати, де ж ти знову вештався цілий тиждень, милий братику?

Тео замовк, пропалюючи брата злим поглядом. О ні. Схоже, на них очікує черговий спалах гніву. Агнеса ковзнула поглядом по кобурі з револьвером на поясі Тео. Навіть повернувшись до Леобурга, він поводиться, немов у Вайомінгу. Неймовірні дикунські звички!

Едвард глибоко вдихнув і звів брови, вагаючись, що відповісти.

— Я можу все пояснити.

— Авжеж, тобі доведеться,— глузливо посміхнувся Тео.— А також, якщо твоя ласка, поясни, якого біса твої кредитори вимагають гроші в мене?

Агнеса збентежено переводила погляд з одного брата на другого. Едвард витримав паузу, а потім на одному подиху вимовив:

— На жаль, я не знаю, про яких кредиторів мова.

— Що?!

— Річ у тім, що я абсолютно нічого не пам’ятаю,— провадив Едвард.— Забув навіть своє ім’я.

Та що це з ним! Дівчина вражено зітхнула. Невже після вибуху він дійсно втратив пам’ять?!

— Ти...— Тео хотів продовжити, але поперхнувся.— Kurwa mać[12]!

Агнеса спалахнула й зніяковіло кахикнула. Втім, вона вже звикла до того, що її наречений використовує міцні вирази у присутності дам. Тео голосно зареготав.

— Ви ж пам’ятаєте, я був удома тиждень тому,— провадив Едвард.— І був не при собі. Я почувався розгубленим. Тому вирішив піти, щоб хоч якось отямитися. Але у мене нічого не вийшло, і я повернувся назад...

Агнеса згадала їхню останню зустріч. Коли вона бачила кузена минулого разу, він дійсно нікого не впізнавав. І мав більш ніж дивний вигляд — без вусів, з розпатланим волоссям, у спідній білизні, а розмовляв майже як божевільний. Це через нервове потрясіння? Тео з подивом дивився на брата, вочевидь, чекаючи, коли той зізнається, що пожартував. Усе це дійсно схоже на якийсь дурний жарт, але Едвард тільки знизав плечима.

— Мені прикро... То що там за кредитори?

Очі Тео недобре зблиснули. В повітрі знову відчувалася напруга.

— Гаразд,— кивнув він.— Я сподіваюся, найближчим часом пам’ять до тебе повернеться. І нехай у цьому місті мешкає забагато Яблонських, платити за вибух тієї пекельної машини доведеться саме тобі!

— Не хвилюйся,— раптом з легкістю погодився Едвард.— Я все владнаю, треба тільки докладніше ознайомитися з цією справою.

— Едварде,— нарешті вимовила Агнеса.— Схоже, вам терміново необхідна допомога! Я попрошу викликати...

— ...лікаря? — Едвард похитав головою.— Ні-ні, не варто турбуватися! Зараз мені важливіше самому все з’ясувати.

Очі Тео звузилися, він схрестив руки на грудях.

— Здається, я розумію, що за гру ти ведеш,— криво посміхнувся він.— Але не сподівайся, що батько виплатить твої борги — я не дозволю! Хоча мушу визнати: твоє дивовижне зникнення справило на мене враження. Особливо зважаючи на те, що твій асистент досі в шпиталі з важкими опіками.

Агнеса здригнулася. Справді, історія вкрай дивна. Постраждало десять глядачів презентації, а водій досі перебуває на межі життя та смерті. Але ж Тео розповідав, що Едвард намагався опустити розпечений важіль аварійного клапана й був усередині водомобіля, коли пролунав вибух. Навіть якщо зникнення й було підлаштоване навмисно, на його долонях мають залишитися опіки! Едвард помітив її погляд, сховав руки до кишень і нервово облизав губи. Агнеса заклякла на місці. Що з ним сталося? Чому його не було в шпиталі, куди відвезли всіх постраждалих?

— Мені дуже пощастило,— по паузі сказав Едвард.

Агнесі здалося, що він хотів щось додати, але передумав.

— Гаразд, розкажеш історію свого щасливого порятунку інспектору з небезпечних виробництв і поліції,— зверхньо промовив Тео й додав: — І лікар Жуков неодмінно огляне тебе ввечері.

Едвард силувано всміхнувся й кивнув. Агнеса вже збиралася збігти по сходах, аж тут Тео звернувся до неї:

— Люба Агнесо, чому б тобі не поїхати з кузеном на прогулянку містом? Якщо він дійсно нічого не пам’ятає, йому це буде корисно.

Агнеса здригнулася. Тео жартує? Залишитися з Едвардом сам на сам?! Менш за все їй зараз хотілося розмовляти з ним, терпіти його слизькі компліменти й посміхатися у відповідь на непристойні дотепи. Певно, ставлення до ідеї прогулянки позначилося на її обличчі, бо Едвард відчайдушно захитав головою:

— О ні, не варто турбуватися! Якщо Агнеса не хоче...

Дівчина зіщулилася. Тео повільно розвернувся до неї. Чому він відсилає саме її, а не якогось служника? Що задумав? Він здавався нетерплячим і роздратованим, наче не чекав, що в будинку буде ще хтось із родини. Певно, він не знає, що Беата також лишилася вдома... В темно-карих очах Тео промайнула злість. Агнеса зітхнула: чи їй не знати, яким небезпечним може бути черговий вибух його люті. Хай що там вона собі думала, а доведеться їхати з його братом. Так треба. І вона не посміє о слухатися.

— Ні, Едварде, я поїду охоче...— покірно відповіла вона й опустила очі.— Я покажу вам Леобург.

Інша реальність.

Данило не розумів до кінця значення цих слів до того, як переступив поріг свого будинку «по той бік». Від Романівки не залишилося й сліду, і тепер «замок» цілком гармонійно вписувався в оточення подібних йому розкішних будинків, обриси яких бовваніли за огорожею. На табличці над центральним входом виднівся родовий герб власників — щит з підковою і хрестом. Усе у дворі було витончене й доглянуте — і стрижені галявини, і зелена огорожа вздовж гравійної доріжки, що вела до воріт, і фонтан — лев, що сидить на трьох кам’яних шестернях. Нічого зайвого, нічого надмірного. Єдине, що залишалося як раніше,— це відчуття від самого будинку. В ньому так само було щось величне й зловісне водночас.

Данило чекав на Агнесу. Дівчина зупинилася біля вікна, натягуючи тонкі білі рукавички, потім вийшла й швидким кроком попрямувала до воріт. Вона кинула на Данила короткий погляд, і він слухняно рушив за нею. Все, що відбувалося тут, здавалося настільки нереальним, що він, на диво, не відчував жодної незручності від спілкування зі своїми новими знайомими. Тео й Агнеса, вочевидь, щось запідозрили, але його все одно переповнювало відчуття незрозумілої ейфорії. Він опинився в місці, куди немає доступу простим смертним, ніби прокинувся у власному сні. Тут усе здавалося можливим — він з легкістю говорив німецькою, носив дивний одяг, спілкувався з людьми, які були майже копією його друзів, і вони сприймали його за свого! Він почувався володарем унікальної сили й нічого не боявся, навіть обіцяної зустрічі з поліцією.

Вони з Агнесою вийшли з воріт і опинилися на вузькій брукованій вулиці. Схоже, нещодавно пройшов дощ, у повітрі відчувалася свіжість, а вздовж тротуару мчали веселі струмочки. Над зубчастими вежами будинку пропливали клапті хмар, нереально білих на тлі глибокого синього неба. Біля воріт, крізь які близько тижня тому вони з Федею вперше увійшли на подвір’я, стояв білий екіпаж з відкритим верхом, запряжений парою сірих у яблуко коней. Дивно. Після всіх цих розмов про водомобілі він очікував чогось значно технологічнішого.

Позаду почулися кроки. На протилежному тротуарі, помітивши Агнесу, зупинився й торкнувся пальцями циліндра темношкірий чоловік.

— Добрий день, господин Нгуайе[13]! — промовила дівчина з кумедним акцентом і всміхнулася куточком рота.

Стоп. Російською? Але як же...

Задивившись на знайомого Агнеси, який пішов, погойдуючи тростинкою, Данило навіть не помітив, як молодий засмаглий візник із закрученим пишним чубом відчинив дверцята екіпажа й допоміг його супутниці сісти. Данило вмостився на сидінні. Фурман скочив на передок, клацнув батогом, і коляса рушила з місця.

Будинки з крученими кам’яними балкончиками, гостроверхими дахами й химерами на карнизах пролітали повз, переплітаючись у вигадливий візерунок. Ляскання крил голубів, далекий бій дзвонів, пихкання парою чорних автомобілів — звуки зливалися в особливу музику, різкувату, проте дивовижну симфонію, так ніби місто навколо співало. Високо в небі над ними пролетів дивний апарат, схожий на великий велосипед з широкими механічними крилами. Причеплений ззаду мотор випускав іскри й дим, і машина, здавалося, мала ось-ось упасти — водій судомно вчепився в кермо. Данило, витріщивши очі, стежив за ним.

— Літоциклетка.

Від нових вражень Данило й забув, що навпроти хтось сидить. Агнесин голос, такий схожий на голос Джекі, змусив його підскочити на місці. Дівчина пильно спостерігала за ним увесь цей час. Не варто випускати її з поля зору!

— Цікавий пристрій,— сказав він німецькою і напружено всміхнувся.— І багато так літають?

— Конечно, нет[14],— Агнеса, на його подив, відповіла російською і провадила: — Це Оз Гуровіц. Він працює над створенням швидкісного повітряного транспорту.

Данило невпевнено кивнув, згадуючи, як пропливав над будинком дирижабль з миготливими вогниками на борту. На такому справді швидкісні перегони не влаштуєш. Літоциклетка знову виринула з-за даху, сонячне проміння зблиснуло на круглих окулярах пілота. Данило ледве не скрутив в’язи, спостерігаючи за ним.

Агнеса перевела погляд на його руки.

— Едварде, ви ж начебто схопилися за розпечений важіль перед вибухом. Але я не бачу опіків.

От халепа! Чомусь про опіки й інші травми, які мали залишитися у його двійника після вибуху, він і не подумав! Данило звів брови й уже збирався видати чергову вигадку, але Агнеса випередила його:

— Тео був на площі на вашій демонстрації. Він бачив усе, що відбувалося до вибуху. А потім почалася паніка, й він не зміг вас знайти ані серед постраждалих у лікарні, ані серед тих, кого опитувала поліція. І раптом ви з’являєтесь у будинку, ніби нічого й не сталося! Як це можливо?

Данило зітхнув.

— Я отямився вже в ліжку. Мене підібрали якісь люди,— невпевнено почав він.— Я не знаю, що бачив Тео, бо нічого не пам’ятаю. Можливо, відкинуло вибуховою хвилею. Зараз зі мною все гаразд.

Почувся віддалений гуркіт, він наближався, й Данило знову задер голову. З арки між двома будівлями раптово вилетів потяг. Точніше, потягом це можна було назвати лише умовно, та й пересувався він не по рейках, а під ними. Радше це було схоже на різновид метро — невелика кабіна машиніста, овіяна парою, позаду якої тряслися кілька маленьких вагончиків з пасажирами. Здається, Данило десь читав про такий транспорт — за старих часів він називався монорельсом. «Потяг» стрімко промайнув між будинків і зник з очей.

Данило помітив, що Агнеса крадькома роздивляється його, вочевидь, чекаючи продовження розмови, але тільки-но він обернувся, до неї, дівчина відвернулася. Вітерець грав неслухняним чорним кучериком, який вибився з її зачіски. Білі квіти на ширококрисому капелюшку ледь помітно тремтіли в такт руху. Екіпаж викотився на широку прямокутну площу, де височів величний готичний собор. Гострий різьблений шпиль, здавалося, проколював холодну синь і губився вгорі, й тільки птахи бачили його верхівку. Темні стрілчасті вікна будівлі заповнювали вітражі.

— Михайлівська площа,— тихо сказала дівчина, роздивляючись скульптуру янгола над входом до собору.— Ми в самому центрі, і звідси, як бачите, зовсім близько до нашого будинку.

Данило мигцем оглянув пейзаж. Крамниця валіз, цукерня, магазинчик незрозумілих приладів, ресторан «Жорж» і кілька столиків під парасольками на літній веранді. За чашкою чаю сидів хлопець, задумливо втупившись в екран якогось чотирикутного пристрою. Данило придивився. Хлопець опустив важіль, і на екран з дзижчанням виповз інший аркуш. Механічна... книга? Екіпаж летів далі, й розгледіти уважніше не вийшло.

Біля закладів стояли запряжені кіньми екіпажі, а де-не-де вздовж тротуарів рухалися маленькі чорні автомобілі з опуклими фарами на тонких колесах зі спицями, як у велосипедів, і трубами, що пахкали парою. Тут усе їздить на паровій тязі, чи що? Один з паромобілів обігнав їх, заскочивши колесами на тротуар, і водій обурено просигналив. Колясу обдало густою сумішшю пари й вугільного диму. Все це скидалося на звичайну площу якого-небудь старого міста в Європі, якби не циліндри й ширококрисі капелюшки на головах перехожих і фраки, тростини, корсети й довгі брижаті спідниці. Також помітна була любов леобуржців до всякого роду хронометрів, барометрів й інших вимірювальних приладів, збільшувальних лінз і моноклів на тонких ланцюжках. Але за всієї химерності міста, яке оточувало Данила, впадало в око інше. Всі вивіски тут були... російською мовою. Назви вулиць і номери будинків були написані, схоже, зовсім нещодавно, згори німецького готичного шрифту, ніби хтось за один день «переклав» усе місто іншою мовою. Над рестораном висів широкий транспарант: «Жить в Леобурге — гордость и честь!»[15]

А ще на цій площі Данило вперше побачив леобурзьких поліціянтів. Вони були в чорній формі з білосніжними еполетами, на голові мали капелюхи з білою стрічкою, а пересувалися на двоколісних мотокатах, височіючи над натовпом, як в’язничні наглядачі. Люди минали їх, не піднімаючи поглядів, і щоразу прискорювали крок. Навіть Агнеса відводила очі, коли їхня коляса пролітала повз двоколісного поліціянта.

Данило вже збирався запитати в Агнеси з приводу вивісок, але його увагу відвернув високий аристократ, за яким по тротуару перевальцем дибав механічний пес. Точніше, він був би схожий на пса, якби мав голову. До спини дивного пристрою кріпився портфель.

— А який зараз рік? — раптом запитав Данило, впіймавши пильний погляд Агнеси.

— Сім тисяч п’ятсот двадцять шостий,— здивовано відповіла вона.— Ви навіть цього не пам’ятаєте?!

Ого! Отже, вони живуть за іншим календарем. Здається, за візантійським. Але чому?! І взагалі, чому цивілізація тут розвивається так повільно й дивно? Де електрика, інтернет, Ілон Маск із його ракетами? Чому Агнеса й Тео такі схожі на Джекі й Федю? Та не просто схожі — вони ніби розлучені в дитинстві близнюки! Данило почухав потилицю. Оскільки він не марить і не спить, то має бути якесь логічне пояснення...

Повз них з ревом пронеслося щось схоже на сосиску, яка пихкала парою. Їхній візник привітно махнув рукою водієві.

Так. Згадаємо про логічне пояснення.

— На жаль, я нічого не пам’ятаю,— знизав плечима Данило.— Забув, наприклад, що таке водомобіль.

— А ви так вірили в цей винахід, витратили стільки коштів,— зітхнула Агнеса і, помітивши його спантеличений вигляд, швидко пояснила: — Це новий різновид автоматичного екіпажа. Схожий на паромобіль, але вода використовується як паливо.

Данило кивнув, хоча насправді не зрозумів. Здається, він чув щось таке по телевізору... Автомобілі на воді, точніше, на водні... Невже тут теж вигадали щось таке?

— На першому випробуванні все минулося добре. А під час показового пробігу екіпаж вибухнув.

Коляса звернула в темний вузький провулок, колеса загуркотіли по бруківці.

— І цей... водомобіль... винайшов я?

Агнеса глузливо посміхнулася.

— Ні, ви заплатили тому, хто його винайшов.

Данило гмикнув. Хоч десь можна побути багатим і знаменитим.

— Це тому диваку на літоциклетці? Чи тут є й інші винахідники?

— Леобург — місто вчених,— золотаво-зелені очі Агнеси здивовано розширилися.— Ми постачаємо винаходи до багатьох країн, це головна стаття нашого бюджету. Весь світ ступає по наших слідах.

Данило кивнув. Мова Агнеси, коли вона заговорила про власне місто, стала схожою на лозунги з плакатів. Хоча тепер Данило зрозумів, чому місцеві говорили німецькою — колись уся європейська наука використовувала цю мову. Але чому Леобург так стрімко русифікувався — оце питання.

Екіпаж вилетів з темного провулку на світло, й Данило вражено похитав головою: занедбана річка Білка дивовижно змінилася — з’явилися красиві кам’яні балюстради, мармурові леви, що зажурено дивляться в воду, зникли непролазні хащі очерету. Агнеса обернулася й щось сказала візникові, той пригальмував і зупинився.

— Це Яблунева набережна,— Агнеса вказала віялом уперед.— Тут не пускають екіпажі, тому пройдемося пішки.

Данило кивнув, гарячково намагаючись пригадати, чи потрібно пропонувати дамі руку. Обличчя дівчини залишалося сумним і відчуженим, вона попрямувала тротуаром, не чекаючи на супутника.

Яблунева набережна вабила алеєю розлогих яблунь, з рядом крамничок біля води. Над аркою входу на набережну висів транспарант, що не гармоніював з навколишнім пейзажем: «Великому городу — великое будущее![16]» Річкою повільно пливли довгасті човни, схожі на гондоли. З ледь чутним плескотом човни ковзали вздовж набережної, як велетенські качки, тільки злітали срібні бризки, коли автоматичні весла здіймалися та знову занурювалися у воду.

В небі знову щось задиркотіло, але хмари приховали чергове летюче видиво з очей. Данило підійшов до парового автомобіля, що запаркувався неподалік, торкнувся його теплої гладенького боку, зазирнув на подення. Купа труб, дивний запах хімії. Схоже, паровий двигун розташовувався позаду, як у 911-му «порші». Агнеса зупинилася поруч з Данилом і невдоволено стиснула вуста. З крамнички харчів на розі вискочив огрядний пан і побіг до них, мало не загубивши циліндра. Схоже, Данило злякав господаря увагою. Хлопець кивнув йому на знак вітання й відійшов від машини.

Вони з Агнесою повільно йшли вздовж річки.

— Знаєте, в мене таке відчуття, ніби я народився вчора,— зізнався Данило.— Мене все дивує. Навіть розмаїття імен і назв.

— О, це цілком зрозуміло! — слабко всміхнулася Агнеса.— Приїжджі зазвичай дивуються. Адже хто тут тільки не живе! За кордоном наше місто називають «Останньою обителлю бунтарства».

Данило обернув голову.

— Винахідники, бунтівники... Цікава публіка.

— Леобург створений ними,— пояснила Агнеса.— Наше місто дуже молоде, йому трохи більше тридцяти років. Сюди, на вільну територію, з’їжджаються ті, кому тісно у своїх країнах.

— А в якій країні було тісно нашій родині?

Данило зауважив тінь, що пролетіла обличчям дівчини; Агнеса трохи відхилилася від нього.

— Наша родина походить з Малопольського Князівства. Проте це не має значення. Яблонські — леобурзька сім’я. Я народилася тут, це моя батьківщина, це місто будував мій батько. Ми — корінні леобуржці.

Данило раптом відчув, як стіна між ними стала ще відчутнішою. Агнеса чомусь уперто не хотіла визнавати його членом своєї родини.

— А я? Адже я ваш родич. Я теж леобуржець? — усміхнувся Данило.

— Безсумнівно, вам би дуже хотілося ним стати,— з презирством посміхнулася Агнеса й нервово смикнула срібну брошку у формі лева.— Ще б пак.

Вираз її обличчя Данилові геть не сподобався. Агнеса дивилася на нього, як на дощового черв’яка, що виповз на дорогу.

— Така людина, як ви, ніколи не стане леобуржцем,— провадила вона.

Данило звів брови. Он як? Схоже, Едвард — ще той тип... Чи Агнеса чомусь навмисно хоче його принизити? Данило відчув, як усередині закипає злість.

— Я б не радив вам розмовляти зі мною таким тоном. Цілком можливо, я робив якісь прикрі вчинки й чимось вас образив, проте не забувайте, що я нічого про це не пам’ятаю! Отже, чому ви заслуговуєте на це почесне звання, а я — ні?

Золотисті іскри в зелених очах Агнеси гнівно спалахнули, на блідих щоках розлився рум’янець.

— Шкода, що ви нічого не розумієте. Але ані ви, ані ваш брат, ані ваш батько нічого не зробили для нашого міста. Ви повернулися зовсім нещодавно й вже маєте те, про що більш гідні люди тільки мріяти можуть! — гірко сказала вона.— Проте ваші гроші та зв’язки навряд чи вам допоможуть. І навіть після нашого з Тео весілля ви ні на йоту не наблизитеся до звання леобуржця, хоча й народилися тут!

Данило здивовано насупився: його охопило почуття гидливого подиву, спричинене навіть не її різкими словами, а тим фактом, що Агнеса заручена з власним братом. Нехай і двоюрідним. Що за середньовічні порядки панують у цьому місті?!

— Ви — наречена Тео? Так, стривайте,— Данило видихнув, намагаючись упорядкувати те, про що дізнався.— Ми з Тео — брати. Ви — наша кузина. Як ви можете стати його дружиною?

— А що вас дивує? — з презирством скривилася Агнеса.— Такі шлюби не рідкість. Зрештою, це було бажання вашого батька, яке ви підтримали!

— Чому?

— Тому що... тому що жити в Леобурзі — велика честь!

Агнеса розвернулася й цим дала зрозуміти, що розмову закінчено. Вона попростувала далі Яблуневою набережною. Данило шумно видихнув і рушив слідом. Очам відкрилася затишна квадратна площа, в центрі якої височіла біла будівля з зубчастою вежею посередині. На тонкому шпилі майорів синьо-білий прапор зі знайомим Данилові срібним левом з колбою в лапах.

— Це — центральна площа й міська ратуша,— безбарвним голосом повідомила Агнеса.— Раніше називалася площею Єдності, тепер носить ім’я одного з отців-фундаторів міста, Олекси Чорного. Він був головним архітектором міста й спроектував більшість будівель середмістя,— дівчина знизила тон, кинувши погляд на двох поліціянтів, які проїжджали периметром площі, й пошепки додала: — Загинув два роки тому.

Данило здивовано вигнув брову. Отже, це місто будував українець. Дуже цікаво. А ще цікавіше, чому Агнеса остерігається говорити про його смерть за присутності поліціянтів.

Вони підійшли до ратуші й завернули за ріг. Данило підвів голову й завмер. На фасадах чотирьох будівель, які півколом оперізували площу, були намальовані величезні портрети. Четверо чоловіків, усі у фраках з червоною стрічкою через плече. Здається, десь він уже бачив таке... А, точно. На другому поверсі у будинку Яблонських. Данило примружився. Так і є. Це він.

— А це...

— Отці-фундатори Леобурга,— мляво відповіла Агнеса й почала вказувати віялом на кожен портрет.— Йоганн Райнгард, Олекса Чорний, Юміт Оздемір і мій батько, Август Яблонський.

Данило роздивлявся портрети. Вони справді вражали — «отці», ніби непідвладні часу, зверхньо спостерігали за дрібними людцями, що тинялися майданом. Їхні обличчя були суворі та грізні, червона фарба на стрічках яріла в світлі призахідного сонця. Цікаво виходить, подумав Данило: він прийшов сюди розшукувати свого дядька й раптово виявив, що в цьому світі у нього був ще один. Август Яблонський був зображений у центрі поруч з Оздеміром. Будинки спеціально були розташовані так, щоб вони ніби стояли пліч-о-пліч.

— Ходімо, Едварде,— втомлено промовила Агнеса. Дівчина здавалася пригніченою, і Данило зніяковів. Схоже, стосунки в їхній родині не безхмарні, й він перебрав міру, нагримавши на неї.

— Агнесо...— наважився Данило.— Може, продовжимо екскурсію іншим разом? Хочете додому?

— Ні! — вона занадто рвучко обернулася, з голови мало не злетів капелюшок.— Ми ще не закінчили. До речі, ви говорили, що після вибуху опинилися...

Тільки не це! Данило знову відчув тривогу.

— Вибачте, якщо я торкнувся тем, які бентежать вас,— тихо сказав він, дивлячись їй у вічі.— Мені просто хотілося бодай щось дізнатися про свою родину. Бо я дійсно нічого не пам’ятаю.

Дівчина щось відповіла, але повз них з пихтінням промайнув паровий екіпаж, і її слова потонули в гуркоті.

— Ось бачите, чому вам так подобалася ідея водомобіля? — вона вперше за день усміхнулася.— У них водій може їздити без навушників!

Вони розсміялися, і напруга трохи спала.

— Знаєте, два тижні тому я нізащо б не повірила, що Едвард Яблонський може подумати про чиїсь почуття, окрім своїх.

Погляд Агнеси прояснів, проте в глибині її очей досі ховався смуток. У цей момент годинник на вежі відбив шість разів, а з віконця під дахом, смішно перевалюючись із ноги на ногу, висунувся механічний чоловічок і зіграв на трубі кілька протяжних нот. Відразу ж після цього з мегафона над входом в Ратушу пролунав чоловічий голос, що говорив російською:

— Високоповажні гості й підданці вільного міста Леобурга! Нагадуємо вам, що всі акції пам’яті, збори й інші публічні заходи мають відбуватися згідно з законом і погоджуватися з Верховною Радою Леобурга. В той час, коли місто веде боротьбу з порушниками спокою та іншими зловмисниками, необхідно суворо дотримуватися урядових приписів. Організаторів сьогоднішніх незаконних зборів у Робітничому районі буде притягнуто до відповідальності. Верховна Рада закликає підданців усіляко сприяти затриманню ненадійних елементів і виявляти пильність.

Мегафон замовк, але відгомін, ніби серпанок, кілька секунд ще плив над площею. Раптом Данило зрозумів, що такі самі мегафони транслювали послання по всьому місту.

— А що було в Робітничому районі? — сторожко запитав Данило.

— Я не стежу за новинами,— безбарвним голосом відповіла Агнеса.— Це псує сон.

Надвечір холоднішало, і коли вони дісталися екіпажа, Агнеса помітно тремтіла.

— Нам краще повернутися,— Данило допоміг їй сісти в колясу.— Ви застудитеся.

— Пусте,— дівчина смикнула невеликий важіль на бічній стінці екіпажа. Сидіння та спинки крісел завібрували й поступово потеплішали, і згодом Данилові навіть стало спекотно. Він розгублено озирнувся, намагаючись збагнути, як у звичайній на вигляд кареті з відкритим верхом з’явилося опалення.

— Паровий генератор у поденні,— пояснила Агнеса.— Ви так дивно на все реагуєте! Хочете побачити дещо справді приголомшливе?

Данило кивнув, а його «кузина» обернулася до фурмана й щось скомандувала. Екіпаж покотився в північному напрямку, й місто поступово змінювалося: зникла горда монументальність, аристократична пихатість. Будинки світлішали, ставали простішими й вищими, архітектура здавалася менш суворою, а на стінах будівель почали з’являтися цілі картини. Це не було схоже на міські графіті або панно, якими рясніють вулиці у звичному світі. Ось «будинок-море» — сонце над затокою і самотній корабель на обрії. А онде вогненний будинок, і навіть фіранки на вікнах доповнюють загальну картину бурхливого полум’я. «Будинок-натюрморт» з виноградом і хлібом, «будинок-ліс» із завмерлим посеред пейзажу оленем. Картини мали куди більш природний і милий вигляд, ніж портрети отців-фундаторів.

— Це справді вражає...— видихнув Данило, але Агнеса тільки недовірливо звела тонкі чорні брови.

— Та ні, ми ще не доїхали! Це район Творців. Тут живуть художники, музики, актори, циркачі. Хтось подав ідею, що мистецтво має бути загальнодоступне, тому в Леобурзі немає платних музеїв, а картини можна побачити навіть на вулиці. Альберт, коли закінчить навчання в Академії мистецтв, хоче намалювати щось на задній стіні нашого будинку — попри те, що в Аристократичному районі це заборонено,— дівчина на мить замовкла й провадила з несхвальною інтонацією: — Мені ця мода не подобається. Я вважаю, що споглядання творів мистецтва — це приватний, можна сказати, інтимний процес.

Данило так захопився спогляданням нового району, що майже не слухав Агнесу. Місцевих мешканців на вулицях було небагато, але їхнє вбрання значно змінилося. На невеликій площі навколо фонтана зібралася молодь. Спідниці дівчат були незвично короткі й пишні, стрункі ноги обтягували фіолетові панчохи в білу смужку. В русявому кучерявому волоссі однієї з них заховався кокетливий фіолетовий циліндрик. На плечі іншої дівчини сидів червоний папуга, і вона час до часу подавала йому гарбузову насінину. На сходинках біля фонтана всівся хлопець з якимось музичним інструментом, схожим на домру,— його звуки, наче намистини, падали на бруківку разом зі сміхом й уривками розмов. На веселу компанію з протилежного кута площі невдоволено дивився самотній поліціянт.

Екіпаж звернув на криву вузьку вулицю. Увагу Данила привернув ще один будинок. Одну з його стін зафарбовувала в білий колір бригада малярів. За їхньою роботою спостерігав черговий поліціянт. Хай як вони старалися знищити картину, під фарбою проступало зображення — величезна, стилізована під народний орнамент латинська літера «V».

— Агнесо, а що це...

Дівчина простежила за його поглядом і здригнулася.

— Гадки не маю,— мляво відповіла «кузина».

Коні зупинилися біля круглого будинку з колонами. Над входом виднівся напис «Farbelauf»[17].

— Фарбелауф? — прочитав уголос Данило.— Щось про фарби?

Агнеса чи то не розчула, чи не звернула уваги, й вони увійшли всередину будинку.

Данило завмер, ледь у темному залі засвітився екран. Образки вражали своєю чіткістю, а головне — розмаїттям барв. Звісно, до якості 4К-зображення їм було далеко, але перед його поглядом то розквітав сад, де зустрічалося двійко закоханих, то відходив від платформи оповитий клубами пари потяг і заплакана дівчина махала йому вслід хусткою... Десь лунала музика — так глибоко, ніби народжувалася з самої картинки. Іноді екран темнішав, і на ньому спалахували рядки віршів. А потім — війна, вибухи, будинок у вогні. І хлопець, що сходить на пагорб, зайнятий ворогом. Далекий звук пострілу. Екраном розпливається кривава пляма, яка поступово темнішає і перетворюється на зоряне небо. Данило, не зводячи очей, стежив за зміною картинок, але іноді боковим зором помічав, що Агнеса пильно поглядає на нього. Остання картинка — знову квітучий сад, та сама музика, дівчина, що плаче під деревом. І тінь у військовому мундирі за її спиною.

Фільм тривав не більше десятьох хвилин, але у Данила залишилося враження, що він подивився багатогодинну епопею. Можливо, в сучасному кіно справді показують забагато зайвого і не лишають простору для уяви?

— А як утворюється зображення? — Данило задумливо дивився перед собою, досі вражений.— Я й гадки не мав, що таке можливо...

«...у вашому світі», мало не бовкнув він, але вчасно прикусив язика.

— Власне, технологію вам краще пояснив би мій батько...— обличчя Агнеси спохмурніло.— До призначення на останній проект він займався цією машиною і назвав її фарбелауфом. Наскільки я знаю, вона просто переміщує дрібні частинки фарби у потрібному порядку,— дівчина замовкла й потім з гордістю додала: — Такий апарат є тільки в Леобурзі. Щоправда, кажуть, в Австро-Боснійській Імперії з’явилося щось подібне... Але, гадаю, це лише чутки.

— Австро-Боснійська Імперія? — луною повторив Данило.

Агнеса знову поглянула на нього з сумнівом.

— Невже ви не пам’ятаєте навіть цього?

Данило похитав головою.

— Леобург — єдине поселення в Нейтральній зоні. Там, за Дніпром,— вона вказала віялом на північний схід,— Російська Імперія. На захід звідси — Українське Королівство. Австро-Боснія починається одразу за Карпатами. Так ясніше?

Більше вона не промовила ні слова й мовчки пішла до екіпажа.

Нейтральна зона? Українське Королівство? Австро-Боснія? Данило закотив очі. Хіба можна уявити мапу Європи «по цей бік»?! Треба терміново знайти глобус.

Джекі колупала виделкою картопляне пюре. Навряд чи комусь захочеться їсти, коли на тебе так дивляться! Білявий раз по раз кидав на неї злі погляди, поглинав бутерброди й сьорбав каву з величезного помаранчевого кухля. Від зникнення Данила минуло вже шість годин. Вони обшукали кожен сантиметр будинку. Немає сумнівів, що він вирушив до іншого світу, а не виліз прогулятися по даху.

Клятий портал! Усе полетіло шкереберть! Коли Джекі вперше почула про те, що Данило хоче розшукати Івана Дмитровича, то дуже зраділа. Якби той повернувся, все знову стало б на свої місця: Левченко подорожував би своєю Африкою, мотався на зустрічі, вивчав транслокальність, а вона куховарила б для нього й тихо собі жила в сусідній кімнаті. Та й спадкоємець виїхав би з будинку й забрав назад до Києва свого гидкого приятеля. Вона зовсім не замислювалася, що буде, якщо Данило гулькне в паралельний світ і кине її наодинці з цим темнооким монстром. У Джекі вкотре перевернулося все всередині, тільки-но вона згадала, як зважилася повиснути в нього на шиї.

— Не дивися на мене так, ніби це я відкрила той довбаний портал! — нарешті не витримала вона.— Я тут ні до чого!

— Ага-а-а, ні до чого! — протягнув Федя й з дзенькотом відсунув від себе тарілку.— З нас трьох лише ти знала про цю транс... транс... про цю фігню більше за всіх! Ну от, можеш радіти!

В холі заскреготав замок, і за кілька секунд у їдальні з’явилася Маріанна Олександрівна. Джекі мимоволі втягнула голову в плечі. Асистентка Левченка мигцем глянула на неї і звернулася до Феді:

— Доброго вечора, Федоре. А де Данило? Ми домовлялися, що він сьогодні забере папери.

— А-а-а... Данило...— промимрив Федя, гарячково намагаючись вигадати, куди подівся його друг.— Його зараз немає...

— І найближчим часом, схоже, не буде,— перехопила ініціативу Джекі.— Йому довелося нагально поїхати до батьків у Німеччину.

Фарбований повільно обернувся й окинув її здивованим поглядом.

Маріанна Олександрівна склала руки на грудях і затарабанила по плечах довгими червоними нігтями.

— Що ж, сподіваюся, нічого серйозного,— невдоволено промовила вона.— Хоча в таких випадках зазвичай попереджають.

Асистентка підійшла до Феді, а Джекі, скориставшись моментом, вислизнула на кухню.

Вона машинально возила мочалкою по тарілці й спостерігала, як піна сповзає по раковині й, закручуючись, зникає у водостоку.

Данила слід негайно повертати. Найпевніше, він уже шкодує, що так раптово поліз у той портал — адже вони так і не з’ясували, як ним керувати. У Джекі до горла підступив клубок, тільки-но вона уявила, що може відчувати людина, коли зачиняється вихід у рідний вимір.

Вона має допомогти йому! Вона повинна відкрити портал. Дівчина домила посуд і побігла нагору, до своєї кімнати, де під подушкою зберігався щоденник Івана Дмитровича.

Розібрати ці завитки й каракулі — завдання не з легких. Шкода, звісно, що старий Левченко не любив друкувати, проте... Маємо, що маємо. Джекі засіла під лампою і заходилася терпляче розшифровувати абзац по абзацу.

Одним з головних питань, що зацікавили мене після першого переходу в реальність L (назвемо її «Леобургом» за назвою міста, куди вивів портал), було питання про двійника людини, чутливої до відкриття порталу в іншу реальність (надалі будемо називати її «транслокалом»). Після здійснених мною десятьох переходів я так і не знайшов жодного свідчення того, що мій двійник у Леобурзі й далі існує. Беззаперечно лише те, що він жив там. Судячи з усього, він був таким собі підприємцем. Купував у Леобурзі технологи і продавав їх іншим країнам. Мене називали Елвіром Дем’яничем. За походженням мій двійник, схоже, був боснійцем (я виходжу з того, що знайшов у його речах мусульманську вервечку, Коран і килимок для намазу), але мешкав у Леобурзі. Після певних зусиль з мого боку вдалося дізнатися, що він знімав кімнату в готелі й востаннє його бачили в день відкриття порталу. Він не прийшов на заплановану зустріч (на його ім’я в готель надійшло кілька телеграм, а потім капсула пневмопошти з гнівним посланням) і не з’являвся в жодному місці пізніше. Того дня в Леобурзі сталася паромобільна троща, яку спричинив раптовий вибух одного з паромобілів під час руху, тож, можливо, Дем’янич міг бути серед жертв катастрофи. Втім, того разу я пробув у Леобурзі двадцять один день, до наступного відкриття порталу, і справжнього Елвіра Дем’янича — ні живого, ні мертвого — ніхто й ніде більше не бачив.

Куди ж зникають двійники транслокалів? Це питання занепокоїло мене після першого ж переходу. Під час експедицій в африканські країни я неодноразово розмовляв з місцевими шаманами. Деякі рішуче відмовлялися говорити про інші світи, але кілька гіпотез мені все-таки вдалося записати. Однак, жодна з них поки що не знайшла свого підтвердження. Ба більше, ці гіпотези стосуються більше езотерики, ніж традиційної фізичної науки, тому поки що розглядаються як легенди.

В селі одного з племен чокве в Анголі я чув версію, що двійники та їхні «оригінали» в нашому світі живуть приблизно в тих самих місцях — людей ніби тягне в певну місцевість. Мабуть, те саме відбувається й з транслокалами перед виявленням у них здібностей до сприйняття просторово-часового викривлення. Про те, що двійники відчувають один одного навіть крізь кордони своєї реальності, говорив і шаман Мбутуна з народу бура, в якого я зупинявся в горах Мандара у 2010 році (диктофонний запис D3405, ч. 2). Саме там я вперше зафіксував сильні магнітні коливання в місці, де шаман указував на портал. Крім того, Мбутуна — перший, хто на моїх очах зник і повернувся за дві години чотири хвилини.

Що ж до двійників, то він щиро вірить у певний зв’язок... між душами двійників. Поки транслокал і його двійник живуть «по різні боки», вони можуть співіснувати без шкоди один для одного. Проте в ту мить, коли в одного з них відкриваються транслокальні здібності, другий приречений. Він, за словами Мбутуни, зливається з транслокалом воєдино, і в підсумку залишається тільки та сутність, риси якої на той момент були сильнішими. Могутніша особистість «пожирає» слабшого близнюка, як буває в утробі матері у деяких тварин.

Джекі приголомшено вигнула брови та ще раз ковзнула поглядом по жовтому аркушу зошита й густо підкреслених словах про близнюка. Виходить, Данило... «зжер» свого двійника?! Дівчина важко зітхнула. Дуже хотілося, щоб той шаман пожартував... чи помилився. Чи вигадав це все під люльку з якоюсь веселою травичкою!

Джекі похитала головою і знову заглибилася в читання, вже побоюючись сюрпризів, які чекали серед гачкуватих завитків і розмазаного чорнила.

В цьому сенсі цікаво розглянути співіснування в одній реальності двійника та його оригіналу, який не володіє транслокальними здібностями. Шамани стверджували, що транслокал здатен переводити разом із собою в інший вимір звичайних людей так само, як переносить предмети. Шаман чокве говорив, що одного разу «приводив» двійника своєї дочки. У випадку звичайних двійників, на відміну від транслокалів, співіснування «оригіналу» з його «віддзеркаленням» в одному світі цілком можливе. Цікаво, що нещодавно в моєму будинку з’явилася дівчина, двійника якої я бачив у Леобурзі. Там її звали Агнесою Яблонською...

Отакої! Джекі напружено підняла плечі. І він вважає, що теорію шамана не можна довести! Спочатку Іван Дмитрович потрапив до Леобурга й став тамтешнім «Елвіром Дем’яничем», потім сюди занесло її, згодом приїхав Данило з Федею — і всі вони з’їхалися саме до Романівки, де існував портал! Хіба не доказ гіпотези про те, що двійників тягне один до одного?!

Вона знову повернулася до читання.

Жодна з дівчат не виявляє транслокальних здібностей, і було б вельми цікаво влаштувати експеримент за їхньої участі. Я планував привести Агнесу в «нашу» реальність, але не зміг встановити з нею достатньо дружніх стосунків. Хоча людина з транслокальними здібностями здатна перевести двійника через межу реальності, самі двійники порталу не бачать і самостійно перейти з однієї реальності в іншу не можуть. Втім, експеримент досить ризикований. За легендами бура, двійник і його оригінал є частинами єдиного цілого. Можливо, щоб зрозуміти їхню взаємодію, потрібно уявити співіснування в одному світі двох абсолютно ідентичних організмів. Шамани описували мені їхній зв’язок: він набагато глибший, ніж у звичайних близнюків, а це означає, що коли один з них відчуває біль, другий відчуває те саме такою ж мірою, аж ніяк не метафорично. Думає один — його думки з’являються в голові другого. За такого рівня взаємодії смерть одного двійника, ймовірно, спричинить смерть і другого, якщо він перебуватиме в тому самому вимірі.

Якщо вдасться влаштувати такий експеримент, опис взаємодії Агнеси й Джекі в межах однієї реальності становитиме великий науковий інтерес, але я маю серйозні сумніви, що обидва організми зможуть довго перебувати поруч. Це загрожує психічним розладом.

На кілька хвилин Джекі заціпеніла. Отже, в Данила відкрилися ці самі транслокальні здібності, й коли він уперше потрапив до Леобурга, його тамтешній двійник зник назавжди? Судячи з того, що ані Федя, ані вона сама ніякого порталу не бачили, хоча Данило й привів їх до нього, у них цих здібностей немає. І вони не можуть потрапити у Леобург без допомоги Данила або іншого транслокала. Але Данило може привести до цієї реальності ту Агнесу. Джекі спохмурніла: тільки б йому не спало на думку тягти її сюди! Добре, що Іван Дмитрович так і не зважився на цей експеримент — не хотілося б слухати її думки й у результаті схибнутися...

Або ще гірше! Раптом в Агнеси теж виявляться оті транслокальні здібності?! Боже! Адже тоді вона, Джекі, пропаде назавжди! Ця дамочка зайде сюди й «зжере» її, так би мовити, «аж ніяк не метафорично»! Джекі важко дихала. Лишається сподіватися, що абихто не може зненацька стати транслокалом. І її надалі буде надійно охороняти від кровожерливої Агнеси невидима стіна реальності.

Яка маячня... Джекі похитала головою. Ну, все. На сьогодні досить.

За читанням минуло кілька годин, і Джекі відчула, що зголодніла. Вона сховала щоденник і спустилася на кухню. І тільки присівши на ослінчик біля столу, зрозуміла, що чогось бракує.

Якщо вона з’являлася ввечері на кухні, її моментально атакував завжди голодний Бальтазар. А зараз його не було.

Вона відчинила чорний хід і визирнула надвір. Кота немає. Дуже дивно. З часу їхнього знайомства він жодного разу не проґавив вечерю. Де ж він подівся?

Джекі обійшла сад зі шматочком ковбаси в руці, киць-кицькаючи і виглядаючи в сутінках димчасту спину серед високого бур’яну, аж тут почула несамовитий котячий лемент з боку підвалу. Джекі кинулася в будинок, шарпнула важкі дубові двері й... мало не впала у воду.

— Бальтику! — зойкнула вона й спустилася на пару сходинок.— Ти там?

Звідки тут стільки води?!

Кіт відчайдушно нявкнув. Серце Джекі защеміло. Що робити? Коти вміють плавати? У будь-якому разі, вона сама плаває поганенько, і це значить, поки прийде майстер, кіт може загинути. Джекі вже сіпнулася в бік їдальні, але тут уявила, з яким виразом Федя слухатиме історію про потопаючого «нахлібника» і як знущатиметься з неї і з її пухнастого компаньйона. А от дзуськи! В підвалі не може бути глибоко, метрів зо два. Та ще й багато речей! Найпевніше, Бальтазар сидить на старій шафі, й до нього лише кілька кроків. Вона впорається!

Джекі на секунду заплющила очі й стала спускатися сходами. Вода виявилася крижаною, і що нижче дівчина опускалася, то гірше слухалося її тіло.

— Ой мамо! — схлипнула вона й занурилася по шию. Вода дійшла практично до стелі підвалу, на поверхні плавали якісь кошики й старий матрац. Крізь маленьке заґратоване віконечко ледве просочувалося згасаюче вечірнє світло. Згори на шафі, як вона й думала, нестямно волав Бальтазар.

Усього кілька гребків... Вона зможе. Круглі перелякані очі кота світилися в темряві. Джекі набрала повні груди повітря й попливла вперед.

Звуки згасли, у вухах мелодійно забулькало. Непроглядна темрява й крижаний холод, що сковував рухи. Ось і підлога...

Щось із силою потягло її нагору, звуки набули чіткості, нявкання кота знову стало гучним, а вона мало не задихнулася від того, що хтось міцно стиснув комір її футболки.

— Ну, ти зовсім дурна, чи що?! — закричав Федя й трусонув її ще раз.— Куди тебе понесло?!

Джекі тяжко закашлялася. Він штовхнув її до шафи. Дівчина судомно вхопилася за різьблені дверцята й спробувала відсапатися.

— Чому ти не покликала мене?!

Її охопила злість. Можна подумати, він добровільно поліз би в крижану воду через кота, ага! Аби тільки згадати про «мужчину в хаті», якого потрібно терміново кликати, тільки-но що-небудь трапиться. Федя хитнув головою, зі скуйовдженої чуприни цівками збігала вода, на довгих віях висіли крапельки. Вигляд у нього був страшенно розлючений.

— Типу ти допоможеш,— просичала Джекі.— На біса мені послуги стиліста?!

На секунду їй здалося, що він зараз цілком може її втопити, хоча щойно врятував, але Федя лише зціпив зуби й щосили жбурнув геть від себе якогось кошика. Після того вхопив кота, що волав і відчайдушно пручався, дістався виходу й закинув Бальтазара на сходинки. А потім виліз сам.

— Чекай, а я?! — крикнула Джекі.— Я ж не вмію плавати!

Федя обернувся й пропік її гнівним поглядом.

— Та невже?! Нічим не можу допомогти. Навіщо тобі послуги стиліста?!

І він виліз нагору, кілька разів послизнувшись на вологих сходах. Джекі заніміла від потрясіння. Ну що такого вона в біса сказала?! От же ж сволота! Як він міг її кинути після того, як вона мало не потонула!

Злість додала їй сили, Джекі рвонула вперед і за кілька секунд виповзла сходами нагору. Вона схопила вішак, що мирно плавав біля виходу, і підійшла до Феді. Той сидів посеред кухні й порпався у смартфоні. З його одягу на підлогу крапала вода.

— Я тебе ненавиджу, зрозумів?! Ти — свинота!

Він навіть не глянув на неї.

— Я ж могла потонути!

Хлопець, мов нічого й не було, і далі гортав сторінки на екрані.

— Подивися на мене, інакше я вріжу тобі тремпелем! — крикнула Джекі.

— На моїй могилі так і напишуть: «Прийняв смерть від тремпеля розлюченої харків’янки»,— незворушно відповів він і приклав смартфон до вуха.— А тепер сядь і не верещи. Я дзвоню сантехніку.

Джекі здивовано звела брови, поклала вішак на стіл і сіла навпроти Феді. Нещасний кіт ретельно вилизувався у кутку.

— Сантехнік? З місцевих? Звідки в тебе його телефон?

— Фея вночі надиктувала,— огризнувся хлопець, набираючи номер.— Просто я розумний і передбачливий, тому дізнався номери місцевих майстрів у Маріанни, щоб зовсім не пропасти в цій дірі, поки Данило вештається іншими світами!

Джекі пішла у вітальню, зняла мокрий одяг і витягла з шафки рушника. Тільки перевдягнувшись у суху футболку, вона припинила цокотіти зубами.

Дівчина повернулася на кухню і простягнула Феді рушника, але він не звернув на це уваги. Джекі роздратовано зітхнула й усілася навпроти. Кілька хвилин вони сиділи мовчки, тільки в підвалі била вода.

— A-а, блін, усе так невчасно! — зітхнув Федя й поклав смартфон на стіл.— Гаразд, вище вікна вода не підніметься — почне виливатися до саду. Я піду в село, спробую знайти цього майстра. А ти стеж за підвалом: литиметься на кухню — відчиняй двері надвір. Витирати тут марно.

Джекі кивнула й раптом відчула полегшення: паніка й гнів самі собою вляглися — вона дістала точну інструкцію, що потрібно робити, і тепер їй не доведеться самій якось угамовувати цю стихію.

Федя скоро повернувся, тягнучи за собою вельми пом’ятого на вигляд дядька. Джекі навіть не ризикнула нічого питати. Вони довго й затято сперечалися про ціну послуги, в результаті Федя заштовхав дядька до підвалу й поліз слідом сам. За кілька хвилин звідти почулася лайка й скрегіт заліза.

— Та перевірив же! Все нормально, кажу! — дядько почав вилазити слизькими сходинками.

— Якщо налажав — я тебе посеред ночі підніму й притягну сюди! — кричав Федя.— Перевір ще раз, спеціаліст!

— Де тече — знайшов, муфту поставив, що тобі ще треба? Корабля з матросами?! — сантехнік учепився за двері.— Труба тут іде тільки згори, муфта не тече, все решта — ціле! Відчепися!

«Спеціаліст» виборсався з води, кинув Феді ліхтарик, пхнув у кишеню м’яту купюру й пішов. Федя знову вилаявся й пірнув у крижану воду. Джекі зазирнула в підвал.

— От дідько! Не довіряю я цьому мужику...— бубонів Федя, уважно вивчаючи товсту чавунну трубу.— Здається, ще десь підтікає.

Він посвітив на пластину, що трохи виступала зі стіни. Джекі придивилася — надворі згустилися сутінки, і промінь вихоплював з темряви лише окремі закутки. Те, що зараз роздивлявся Федя, було схоже на вмурований у стіну сховок. Він постукав по ньому ручкою ліхтарика. Залізне.

— Що це?

Він продовжував оглядати пластину й трубу під нею. Потім здивовано свиснув.

— Тут, вочевидь, хтось копирсався. Причому нещодавно,— він провів пальцями.— Пластина подряпана. Схоже, наш гість пошкодив трубу. Гадки не маю, що воно має означати. Як думаєш?

Федя обернувся до неї. Його губи посиніли від холоду, і Джекі раптово відчула до нього щось типу співчуття. Звісно, не такого сильного, як до кота-потопельника.

— Ти б вилазив уже, застудишся,— тихо сказала Джекі, опустивши очі.— Вода крижана...

Федя завмер на секунду, а потім підплив до неї. В його темних очах засвітився щирий подив, що поступово перетворився на знайому в’їдливу посмішку.

— Ти — сама турбота,— він так пильно роздивлявся знизу її обличчя, що Джекі зашарілася.— Може, ще підеш і набереш мені гарячу ванну?

Джекі мовчки підвелася. Вже на виході з кухні вона зупинилася та пробурмотіла, не обертаючись:

— Тільки не співай, добре?

— Навіть не мрій,— скривився Федя й виліз із підвалу.— Я співатиму голосно й верескливо. Я це заслужив.

Розділ 4

Спадкоємець

На зворотному шляху з фарбелауфу Агнеса думала про майбутню вечерю. Схоже, це буде найгірший вечір у її житті. Розмовляти не хотілося, і вона була вдячна Едвардові, який задумливо роздивлявся будівлі, поодиноких перехожих і скульптури левів — грізних і веселих, грайливих і кумедних; вони стояли, спали, сиділи на чатах, оберігаючи спокій господарів. Коли під’їхали до будинку, вже остаточно стемніло, вулицю осявало тільки мерехтливе світло газових ліхтарів. Чорні силуети веж, що підпирали низький небосхил, немов атланти, в сутінку здавалися зловісними. Дивно, адже Агнесу раніше не лякала рідна домівка. Ніколи! Кожен камінь пашів теплом і спокоєм, допоки сюди не повернулися «любі родичі» — Фелікс і його сини. Тепер маєток, побудований дбайливими руками батька, перетворився на холодну сиру в’язницю.

Агнеса за звичкою глянула на Едварда з презирством — той раз по раз нервово поправляв поли піджака — і раптом збагнула, що почуття вперше зрадили її. Чи то справді він нічого не пам’ятав після травми, чи просто вдавав, проте цей хлопець подобався їй значно більше, ніж раніше. Він перестав бути... небезпечним. Навіть якщо він просто прикидається, щоб відстрочити розплату з кредиторами, і скоро знову стане собою, принаймні сьогодні в неї не було до нього претензій.

Сімейство вже розсілося за сервірованим до вечері столом. Тільки-но Агнеса переступила поріг їдальні, дзиґар вибив сьому, і з боку кухні, штовхаючи перед собою візок з тацею, з’явилася молода покоївка. Агнеса все ніяк не могла пригадати її ім’я. Берта, здається... За нею, виструнчившись перед дверима, уважно наглядав Свенсон — старий дворецький будинку Яблонських.

Беати за столом не було.

— Прошу вибачити за запізнення,— всміхнулася Агнеса присутнім.— Я приєднаюся до вас за п’ять хвилин.

На її слова ніхто не звернув уваги, бо до кімнати зайшов Едвард. Фелікс кинувся до сина, Агнесин брат Альберт і їхня мати Юліана водночас схвильовано охнули.

— «...побачив його батько, і зглянувся; і побіг він, і кинувсь на шию, і цілував його...» — з помітним роздратуванням процідив крізь зуби Тео, ретельно заправляючи серветку за комір.

Проте ніхто не звертав на нього уваги. Всі схвильовано гомоніли, Едвард щось збентежено бурмотів у відповідь, Фелікс плескав його по плечу й розпитував, де він був.

Агнеса вислизнула з їдальні. На другому поверсі було тихо й темно. Відтоді як у будинку запанував Фелікс, вони почали на всьому економити — на гардеробі, домашньому меню, розвагах, навіть на освітленні. Все це здавалося дивним, бо після повернення з-за океану її дядько став чи не найбагатшою людиною в місті. Агнеса вже збиралася піти до себе, як раптом побачила тонку смужку світла з прочинених Беатиних дверей.

Ні. Поговорити з сестрою краще просто зараз.

Беата сиділа на пуфі перед дзеркалом, її волосся, поклацуючи щипцями, завивав у локони автоматичний гаармахер. Рухатися під час цієї процедури було неможливо, бо розпечені щипці машини могли залишити опік на шиї або на скроні. Беата помітила сестру й уїдливо посміхнулася:

— О, Агнесо! Ваша прогулянка з Едвардом так затягнулася, невже тобі сподобалося проводити з ним час?

— У моїх стосунках з Едвардом немає нічого таємного чи... ганебного,— Агнеса відчула, як щоки заливає рум’янець, перед очима знову постала картина, яку вона побачила вранці.— Чого не можна сказати про твої зустрічі з Феліксом.

Беата кліпнула очима й ледве стрималася, щоб не обернутися до сестри.

— Що ти маєш на увазі?!

— Я бачила...— Агнеса до болю стиснула віяло.— Я все знаю, Беа, і мені гидко навіть говорити про це.

Шестерні знову заклацали, гаармахер методично накрутив останній локон і завмер. Ледь щипці розкрилися, локон акуратно впав на плече Беати, а «руки» машини слухняно опустилися. Дівчина смикнула важіль і підвелася з пуфа. Вона ретельно розправила спідницю й повільно рушила до Агнеси. Її погляд був, як і раніше, холодним, тільки тепер — з легким відтінком безтурботного нахабства.

— То й що? — вона іронічно вигнула брову.— Тобі ніхто не повірить.

У світло-сірих Беатиних очах заіскрилася злостива посмішка. У пам’яті Агнеси спливла картина з далекого дитинства: її молодша сестричка голосно заплакала серед ночі, злякавшись уві сні павуків. Якою невинною та зворушливою вона тоді була, як терла ручками оченята! Агнеса була всього на два роки старша, але вже не боялася ані поганих снів, ані привидів, що ховаються в темряві. Вона запалила свічку, міцно обійняла сестричку і тримала на руках, поки прибіг батько. Тоді він розповідав їм казки й наспівував красиву мелодію, поки Беата не заснула. А Агнеса все дивилася, як ворушаться під час розмови батькові вуса, як затишно звучать низькі нотки його голосу... Що з ними всіма сталося? Чому все стало так?

— Як ти не розумієш...— почала Агнеса й затнулася, помітивши, що Беата сміється.

— А ти гадала, я дивитимуся, як ти прибираєш до рук усе, що в нас є?

— Що?!..

— Добре, я поясню краще, якщо ти наполягаєш,— Беата прискіпливо оглянула своє вбрання.— Ти станеш дружиною Тео. А він успадкує те, що є у Фелікса. І тобі належатиме все — і наш будинок, і майно, нажите Феліксом в Америці. Тобі належатимемо навіть ми самі!

Її сірі очі гнівно зблиснули.

— Досить вдавати з себе жертву, Агнесо,— вона гидливо скривилася.— Всі чудово розуміють, що ти тільки на це й чекаєш. І в мене немає ніякої гарантії, що ти не витуриш нас геть з дому, як безпородних цуценят, тільки-но Фелікс...

Беата обірвала фразу вбивчо-презирливим поглядом. Агнесі стало зле, в грудях защеміло, серце билося, немов канарка у клітці.

— Я теж маю право поборотися за своє щастя, люба сестро,— Беата підійшла й поправила брошку на її сукні.— І ти не зможеш мені перешкодити.

На очах Агнеси проступили сльози, але вона вперто трималася, щоб не розридатися.

— Беа, невже ти такої низької думки про мене? Це ж... Чому?

Сестра знизала плечима.

— Я втомилася бути «другою після Агнеси». Фелікс кохає мене, він зробить усе, чого я забажаю. І вам з Тео не вдасться перемогти. Тепер моя черга! — просичала Беата їй в обличчя й вискочила з кімнати, доки сестра не встигла відповісти.

Агнеса безсило впала на стілець. Беата не розуміє, що за людина їхній дядько. Єдиний, хто викликає у нього бодай якісь почуття, це Едвард, холодний, розважливий і злий, такий самий підлий пройдисвіт. Беата вже програла, бо зв’язалася з ними, і тепер ніхто не зможе її врятувати. Вона втратила не тільки честь, але, можливо, заклала власне життя, хоча поки що не розуміє цього. Такі люди не зупиняться ні перед чим.

Відсутності Агнеси за столом ніхто не помітив — уся увага родини була прикута до Едварда. По вечері, незважаючи на те, що надворі було не по-літньому вітряно, Фелікс наказав подати чай на веранду. Агнеса зітхнула. Знову вечірній чай! Цю традицію запровадив її батько, але зухвалий родич вирішив продовжити її після його смерті. Це дратувало ще більше — весь будинок був і так просякнутий Феліксовим духом.

Служниця занесла чайний автомат, який тихенько посвистував, випускаючи цівку пари, й почала розставляти сервіз на столику. Тео супроводжував кожен її рух хижим поглядом. Утім, це давно не дивувало Агнесу — ця дівчина була не перша і буде не остання.

Агнеса сіла в старе крісло-гойдалку оддалік і розгорнула книгу. Раптові спогади не давали зосередитися, рядки стрибали перед очима в блідому світлі газової лампи. Шпаркі пориви вітру навіювали знайомі з дитинства пахощі, суто леобурзький аромат — річкову вільгість із нотками чогось хімічного та... яблук. Від цього рідного запаху краялося серце.

Тео з Альбертом принесли з мисливського кабінету на веранду кілька револьверів і тепер жваво обговорювали переваги розривних куль над звичайними. За роки мандрівок Америкою Фелікс зібрав досить велику колекцію зброї. В кабінеті зберігалися найрізноманітніші зразки — від скромних велодогів і мініатюрних французьких апашів до чималого за розмірами й потужністю багатоствольного кулемета Ворта-Честера. Агнесі не подобалася зброя. Але вона, як, до речі, й кожен відвідувач їхнього будинку, вже з десяток разів чула історії про кожен з цих «зразків зброярського мистецтва». Дивлячись, як Альберт з усмішкою захопленого школяра розмахує револьвером, Агнеса втягнула голову в плечі. Цікаво, чи заряджав Тео зброю? Принаймні свій револьвер він завжди тримає в повній бойовій готовності й не розлучається з ним навіть уві сні. Цю звичку він зберіг з часів життя в Конфедерації Вайомінг-Юта — штатів, де владу захопили двійко військових і відмовилися добровільно вступати до новостворених Федеративних Штатів Америки, та ще й прибрали до рук частину Колорадо. Агнеса мало цікавилася подіями за океаном, але Тео полюбляв просторікувати під склянку віскі про життя-буття серед прерій, сутички з шаєнами й свої геройські походеньки. Дівчина гидливо примружила очі.

Взагалі, в цієї родинної гілки Яблонських повно дивакуватих схильностей: після повернення Фелікс зробив своїм леобурзьким родичам вельми неординарні подарунки. Беата отримала дерев’яний талісман у вигляді голови змії, вирізаний індіанцем-шаєном. Братові Агнеси, Альберту, він привіз величезні чоботи з важкими острогами, й той не міг ступити в них і кроку. Їхній матері, Юліані, дістався фривольний солом’яний капелюшок, що жодним чином не личив до її нарядів, але найдивніший подарунок отримала сама Агнеса. Це був малесенький дамський револьвер з шістьма цівками, вишуканим різьбленим руків’ям і патронами з чудернацьким гравіюванням — у комплекті їх було шість штук: як сказав Фелікс, «для шістьох чоловічих сердець». Подарунок так шокував Агнесу, що вона сховала його вглиб комоду, щоб більше ніколи не бачити.

На прохання матері слуги винесли надвір скрипку для Беати. Агнеса зітхнула. Либонь, єдиною беззаперечною перевагою сестри була вправна гра на цьому інструменті. Тепер Фелікс і Юліана з виглядом досвідчених цінителів слухали капричіо.

Несподівано поруч, неначе з повітря, виник вовняний плед. Агнеса здригнулася.

— Не думаю, що крісла тут оснащені підігрівом,— усміхнувся Едвард.— А надворі вже прохолодно.

Агнеса розгублено кивнула і вкрила плечі. Кузен сів поруч. Тільки цього бракувало!

— Я тут знайшов дещо в кімнаті,— він дістав з-за поли піджака бляшану рамку.— Цікаво, хто це?

Агнеса глипнула на феротип. Так, вона бачила цю людину декілька разів, цей чоловік навіть колись залишався на вечерю... Дивно, як це зображення потрапило до кімнати Едварда?

— Він бував у нашому будинку,— сказала дівчина, роздивляючись знайоме обличчя.— Його звати Елвір Дем’янич. Але більше я нічого не знаю. Востаннє я бачила його зо пів року тому, в нього були якісь справи з вашим батьком.

— Он як,— Едвард забрав рамку.— Гаразд.

Агнеса завмерла. Щось у його вимові здивувало її.

Він почав розтягувати голосні, як леобуржці!

Це відкриття вразило її. Лише годину тому, коли вони під’їхали до будинку, Едвард розмовляв дуже дивно, ніби механічний синтезатор звуків професора Ердема! Його німецька була чиста, проте геть не схожа на місцеву.

І в нього не було опіків.

Гаразд, це ще можна якось пояснити. Можливо, пара наповнила водомобіль, і Тео не вгледів, хто схопився за важіль — це міг бути водій. Але Едвард буквально розчинився в повітрі відразу після вибуху! А тепер нічого не пам’ятає. Списати це на шок і травму? Мабуть, так. Але чому він так дивно розмовляв увесь цей час, чому поводився інакше? Як це розуміти?

Єдине пояснення, що... це не Едвард.

Ця думка наче обпекла її. Та ні, неможливо! Агнеса вдивлялася в риси його обличчя й не бачила жодних відмінностей, крім, звісно, дивної, трохи незграбної зачіски, легкої засмаги й відсутності чепурних вусиків. «Цей» Едвард мав дещо молодший, чи-то пак... наївніший вигляд. У цю мить їхні погляди перетнулися. Агнеса завмерла, кузен звів брови, недовірливо роздивляючись її. У сірих очах спалахнув сторожкий вогник.

Хто ж ти такий?

Однозначної відповіді немає. Ось тепер Агнесі стало по-справжньому моторошно.

Музика обірвалася. Пролунали оплески, Фелікс підвівся. Беата кокетливо опустила очі й уклонилася слухачам. І в цей момент щось сталося.

...Агнесі здається, що вона бачить один з коротких фільмів фарбелауфу чи, радше, сама перебуває всередині зображення, поміж частинками фарби, що карколомно рухаються. Картинки змінюються швидко, але чіткість гіршає. Ось із дбайливо підстрижених кущів вискакує справжнє чудовисько. Чорна тінь з гарчанням за два стрибки перетинає галявину. Агнеса помічає очі, що палають жовтим, і жмути піни в пащі монстра. Ані часу, ані можливості щось вдіяти чи бодай закричати. Агнеса тільки дивиться, як істота мчить на Бeamy.

Гримить постріл...

Нарешті в картину увірвалися звуки. Всі водночас закричали, вітер люто шарпнув сторінки книжки.

Тео стояв з револьвером у руці, але цівка не диміла. Він повільно обернувся до Альберта.

— Ти випередив мене,— приголомшено вимовив Тео.— Ти його застрелив.

Погляди всіх присутніх звернулися до блідого Альберта. Його руки тремтіли, револьвер зі стукотом випав на стіл.

— Що це було? — важко ковтаючи повітря, спитав Едвард.

Тео підійшов до розкинутого на галявині тіла тварини.

— Пес наших сусідів. Здається, бідолаха сказився,— Тео гидливо штовхнув носаком черевика труп.— Не торкайтеся його, він заразний! Батьку, гадаю, нам потрібно сходити до них. Якби не вдалий постріл Альберта, він міг покусати Беату. Можливо, навіть загризти.

Юліана зойкнула й кинулася до доньки, вразливий молодий Альберт затулив обличчя руками — його плечі здригалися від безмовного плачу. З маєтку вже бігли на веранду слуги й переляканий пострілом дворецький, було чутно зітхання, зойки, обурення Тео й Фелікса... Агнеса відчула, що до неї повернулася здатність рухатися. Дівчина повільно підвелася з крісла і, ніким не помічена, пішла в будинок.

Близько одинадцятої Данило зачинив двері Едвардової кімнати й притулився до них спиною, ніби боявся, що настирливі родичі вдеруться вслід і почнуть новий допит: де був, чому все забув, що болить, куди поділися вуса... Данило провів рукою по спітнілому чолу. Господи, як можна стільки брехати протягом одного дня! Особливо якщо до цього не звик.

Зараз точно не завадило б заспокоїтися й усе обміркувати. Він пройшовся кімнатою туди-сюди, зірвав обридлу шийну хустку. Ох і халепа! Взяти хоча б цей клятий леобурзький акцент — вони ж не говорять, а пережовують слова, так з ходу й не скопіюєш! Проте поки що, здається, йому вірять. І це головне. Потрібно виграти трохи часу, щоб краще вивчити цю родину, а тоді вже можна впритул братися до пошуків зниклого дядька. От тільки ця дівчина... Він спохмурнів, згадавши погляд, яким Агнеса проводжала його на веранді. Схоже, вона щось підозрює. Але навряд чи зможе припустити, що він — прибулець з іншого світу. З нею потрібно бути обережнішим.

Роздягнувшись, Данило за звичкою з розмаху плюхнувся на ліжко й одразу провалився в задушливі, занадто м’які перини. Все в цій кімнаті чомусь здавалося огидним і слизьким. Можливо, тому, що сам Едвард видавався йому не таким уже й гарним хлопчиною. Але тепер доведеться носити його личину, щоб усі повірили. Данило дивився в чорну, тягучу, наче нафта, темряву широко розплющеними очима і, незважаючи на втому, абсолютно не хотів спати. Тут усе здавалося дивовижним, тож важко було навіть визначити, що вразило найдужче. Як на місці Романівки з’явилося велике місто? Місто вчених у цій глушині! А Австро-Боснія? Це що за качкодзьоб?! Данило уявив мапу Європи. До Києва якась сотня кілометрів, і навколо Леобурга мала бути Україна. Але вона тут чомусь на заході, якщо вірити Агнесі. А Київ бодай на місці? А де Угорщина, Польща? І що за «нейтральна зона» оточує Леобург? Нейтральна для кого? Як узагалі вийшло, що реальності розкололися? Чи вони спочатку співіснували? Навряд. Може, на землю прилетів якийсь метеорит і жахнув так, що зміг уплинути навіть на час і простір? Данило посміхнувся.

Завтра необхідно почитати місцеві газети й розшукати мапу. В кабінеті Фелікса має бути — він, схоже, велике цабе в місті. Данило гмикнув. Очільника родини Яблонських йому тепер доведеться називати батьком, щоб не виходити з образу. Скільки ще триватиме цей маскарад? Якщо Данило — «двійник» Едварда в цьому світі, десь поруч ходить і «оригінал»? Чи він справді зник під час вибуху? Від цієї думки Данилові стало незатишно, він підвівся й роздратовано скинув на підлогу кілька подушок. Куди той міг подітися? Адже Федя, Джекі, Тео й Агнеса на місці. Данило замислився. Якщо відповідь є, то, найімовірніше, в щоденнику дядька, що лишився вдома. В будь-якому разі, йому треба якнайшвидше з’ясувати, куди зник дядько Іван, поки не припхався справжній Едвард Яблонський.

Данило підійшов до вікна, не в змозі заснути. Дивно, але тут воно легко відчинялося. Він визирнув і вдихнув повні легені свіжого повітря. В цей момент помітив у дворі щось дивне. Чи то від утоми, чи від тьмяного мерехтливого світла ліхтарів йому здалося, що з даху будинку на дах стайні перелетіла велика тінь. Данило завмер і на кілька секунд прикипів до підвіконня. Ні, мабуть, здалося: чого тільки не примариться після важкого дня в чужому світі!

Данило зачинив стулки й ліг. Він спробував уявити Джекі з Агнесою і Федю з Тео в одній кімнаті. Що з ними було б? Федя вмить розлютив би Тео своїми жартиками, і той почав би ганятися за ним по будинку з револьвером. А Агнеса, панночка в корсеті й мереживі, була б шокована тим, що зробила зі своїм волоссям й обличчям Джекі. Данило всміхнувся крізь дрімоту. Цікаво, чи зміг би він перевести через портал Федю і Джекі? Де вони зараз? Либонь, зовсім поруч з ним, обмінюються в’їдливими дотепами... проте він не бачить їх крізь товщу повітря. І хтозна, чи взагалі зможе колись побачити.

Вранці Данило прокинувся від різкого нав’язливого скреготу. Спросоння він не міг збагнути, хто змінив рингтон на його смартфоні, але вже за кілька секунд вигляд кімнати Едварда Яблонського повернув його до реальності. Данило підскочив на ліжку й роззирнувся: виявилося, музика линула з невеликої скриньки на столі, схожої на старе радіо на різьблених ніжках. Музична скринька? Як він не помітив її вчора? Данило протер очі й обережно наблизився до чудасії. З різьбленої покришки стирчало чотири віконця з великими цифрами, наче табло на стадіоні. «08:30». Схоже на старовинний лічильник! За кілька секунд нуль з легким клацанням з’їхав донизу й змінився одиницею. Очі Данила розширилися: це такий чудернацький годинник! За віконцями містилися три маленькі перемикачі: «die Uhr», «die Minute», «die Wecker» — «Час», «Хвилина», «Дзвінок». Збоку поволі крутилося витончено загнуте руків’я, наче вивільняючи рух пружини всередині. Данило спочатку завагався, а потім натиснув на «die Wecker». Мелодія змовкла, руків’я завмерло, але скринька продовжила тихенько цокати.

Раптом пролунав делікатний стукіт у двері. Данило здригнувся, але запросив ранкового гостя увійти.

На порозі стояв дворецький і тримав вішак з ідеально випрасуваним костюмом-трійкою. Як там його звати? Здається, Свенсон. Данило спантеличено втупився у старого.

— Скоро сніданок, пане Едварде,— скрипнув дворецький. Він досі тримав одяг у руках і не рухався з місця.

— Я... той... дякую, я вдягнуся сам,— нарешті промимрив Данило.

— Як бажаєте,— кивнув Свенсон.— Ваш батько просив поквапити вас.

— Так-так,— Данило протер очі.— Вже йду. До речі, ви не могли б принести мені ранкову газету?

Гм... Мабуть, Едвард нечасто читав пресу. Дворецький затримав на ньому погляд, але вираз його обличчя не змінився. Він кивнув і вийшов.

Едвардова кімната мала окремий вихід у маленьке приміщення з круглою чавунною ванною і схожим на квітку умивальником. Над ванною здіймалося сплетіння мідних труб, вони сходилися під самою стелею і закінчувалися круглим віночком душу. Дивно, в будинку «по той бік» у цьому місці була лише невелика комірчина. Данило уважно придивився до вентилів на трубах. Нічого незвичного — холодна й гаряча вода. Тільки третя труба підозріло вигиналася й дивилася на нього порожнім жерлом. Данило смикнув за ланцюжок, що звисав поруч. Труба загула, з неї линув потік холодного повітря, який поступово потеплішав. Он воно що — Едвард мав власний фен!

Данило помився, почистив зуби гидким зубним порошком і глянув на себе в маленьке запітніле люстро. Так, час поголитися. Він спантеличено роззирнувся. На поличці над умивальником лежала груба металева коробка з ручкою збоку. Він повернув ручку, і з протилежного боку висунулися блискучі леза. Бритва з механічним заводом! Трохи помарудитися — й однією проблемою буде менше.

Данило щільно зачесав вологе волосся, щоб не стирчало, і вдягнувся. Свенсон залишив на тумбочці газету. «Леобуржский вестник»[18] ще пахнув друкарською фарбою.

Передовиця присвячувалася перемозі леобурзьких інженерів у конкурсі на постачання газових моторів британським субтеринам. Субтерини... Підземні човни?! Данило закотив очі. Щось таке він чув, але уявити, як ця штуковина реально рухається й свердлить землю, було доволі складно. Нижче замітка розповідала про закінчення випробувань літоциклетки, про виставку відомого іспанського художника в районі Творців і його можливий переїзд до Леобурга. На зображенні високому панові у фраку й циліндрі потискав руку чоловік в ошатному костюмі з широкою стрічкою через плече. «Юміт Оздемір: „Леобург з гордістю вітає видатних митців на своїй території“». Ну звісно. Тут і Оздемір, один з «отців-фундаторів». На другій сторінці збоку колонкою розмістилося коротке зведення міжнародних подій: посла Австро-Боснійської Імперії в Росії, графа Людвіга фон Штаремберга, викликали до його імператорської величності государя-імператора Бориса Олександровича, щоб дав роз’яснення з приводу затримання підданця Австро-Боснійської Імперії, який вів шпигунську діяльність у Петербурзі; канцлер Австро-Боснїї князь Конрад фон Цинцендорф обурений позицією Росії і незаконним затриманням австрійського підданця; Королівство Етрурія розглядає можливість нових перемовин з Французькою Імперією з приводу обміну колоніальними територіями в Західній Африці; в Колорадо спалахнуло повстання проти незаконної експансії Конфедерації Вайомінг-Юта... Данило спантеличено почухав брову. Етрурія... Він навіть слова такого не чув! І чого б це Вайомінг з Ютою перетворилися на окрему Конфедерацію? У них тут зовсім немає всесильних США? Третя й четверта сторінки містили розгромну статтю про швейцарського виробника тканини для балонів трансатлантичних дирижаблів і картинки нещодавньої катастрофи «Геркулеса» при швартуванні на півночі Португалії; кілька некрологів, оголошень про знайомства з метою отримання леобурзького підданства й стаття про модну довжину жіночих спідниць.

На вулиці знову почувся свист, і з міських мегафонів залунав бадьорий голос російською. Диктор розповів про заходи, які заплановані сьогодні в місті, й наприкінці додав: «Тільки спільні зусилля приведуть до процвітання нашого міста! Разом з Верховною Радою ми побудуємо наше майбутнє. Великий Леобург був і буде прикладом згуртованості, завзяття й перемоги науки! І бути причетним до цієї перемоги — велика честь!» Пролунав бадьорий марш, голос замовк. Данило скривився. Велика Рада, велике місто, велика честь. Цікаво, чи всім леобуржцям живеться тут справді добре?

Данило поклав газету на тумбочку, поправив недбало зав’язану шийну хустку та спустився в їдальню. Стіл був сервірований до сніданку, але крім Агнесиної матері Юліани, в кімнаті нікого не було.

— Доброго ранку,— привітався Данило.

Жінка злякано здригнулася. Схоже, вона не помічала його, поки він не заговорив.

— Вибачте, тітонько,— зніяковів Данило.— Свенсон зайшов до мене так рано, і я подумав...

Тільки тепер він помітив у руці Юліани маленьку пляшечку з білим порошком. Невже вона щось підсипала у сік Феліксу? Його «тітка» силувано всміхнулася. Оксамитовий погляд жінки випромінював лише безтурботну привітність. Данило здивовано звів брови.

— О Едварде, ви, ймовірно, спантеличені,— Юліана кокетливо закліпала.— Ваш батько дещо неуважний і часто забуває випити ліки від розладу шлунку. Я стежу за цим на прохання лікаря Жукова.

— Дуже люб’язно з вашого боку,— насторожено мовив Данило.— Ви — сама турбота.

— Сьогодні щось усі затримуються,— його «тітка» квапливо змінила тему.— Але ви вчасно й маєте бадьоріший вигляд, ніж учора. Як почуваєтесь, Едварде?

— Вже набагато краще, дякую.

Данило сів навпроти неї, міркуючи, що робити зі склянкою Фелікса. За кілька хвилин на сходах почувся шурхіт сукні, й до їдальні увійшла Беата. Поки вона теревенила з матір’ю, Данило вислизнув з-за столу й рушив у бік кухні, але вже в холі зіткнувся зі Свенсоном, який прямував до їдальні. Пощастило!

— Гм-м... Вибачте, ви ж Свенсон, так?

Старий перевів на нього здивований погляд і напнувся, як струна.

— Так, пане Едварде.

Данило занепокоєно глянув у бік їдальні.

— Свенсоне, у склянку батька впала муха. Поміняйте йому сік, будь ласка. Тільки якомога швидше — не хотілося б, щоб він розгнівався з самого ранку.

Бідолашний дворецький помітно зблід, брови поповзли догори. Данило чемно кивнув і повернувся до їдальні.

Сніданок минув спокійно — ніхто більше не ставив Данилові ідіотських запитань про зниклі вуса й опіки. Лише Агнеса крадькома роздивлялася його з підозрою. Ця дівчина лякала його. Вона здавалася найрозумнішою та найдопитливішою з усієї цієї розвеселої родини, отож становила серйозну загрозу. І водночас, як не дивно, тільки вона викликала в Данила симпатію. І справа була навіть не в її привабливості й не в тому, що вона йому нагадувала кумедну зеленокосу дівчину з дому «по той бік». В Агнесі відчувалося щось дуже близьке йому. В ситуації, в яку вона потрапила через смерть батька й вимушені заручини з Тео, в тому, як вона розповідала про своє місто й свою сім’ю, як гордо тримала голову й сміливо дивилася на Данила було щось до болю знайоме. Це водночас захоплювало й викликало до неї щире співчуття.

По сніданку Альберт, який уже трохи відійшов від учорашнього шоку, запропонував Тео зіграти в шахи, але той відмовився й пішов до своєї кімнати. Данило провів його поглядом — схоже, Федин «двійник» був сьогодні не в гуморі. Близько десятої до Фелікса завітав невисокий чоловік поважного віку в сірому костюмі, з краваткою-метеликом і патерицею з навершям у вигляді лев’ячої голови. Данило гмикнув — здається, левова тематика тут надзвичайно модна! Фелікс усамітнився з гостем у кабінеті на другому поверсі.

Дослухавшись до вмовлянь молодшого брата, Беата нарешті погодилася зіграти з ним у шахи — вони влаштувалися у вітальні. Агнеса сиділа біля коминка й читала книгу. Юліана звеліла принести до вітальні фонограф, і за кілька хвилин поруч з нею на кавовий столик поставили пристрій з величезним дифузором і вертикально встановленим диском для платівок. У нижній частині була шкала з маленьким перемикачем. Юліана переставила важіль на один пункт, і платівка швидко сховалася всередину приладу, а замість неї з’явилася інша. Потім Юліана стала крутити ручку фонографа, платівка почала рухатися, і з дифузора, порипуючи, полилася симфонічна музика. Данилова «тітонька» сіла в крісло й блаженно заплющила очі. Він спробував був розпитати її про людину на феротипі, але жінка тільки підняла долоню, вимагаючи тиші.

Отже, зі слів Агнеси, дядька Івана найкраще знав Фелікс, і поговорити треба саме з ним. Очікуючи, коли він звільниться, Данило вирішив обстежити кімнату свого леобурзького двійника.

В Едварда виявилося повно різних брязкалець — шкода, тут не було Феді, він би точно оцінив! Одна частина лежала в шухлядах столу, інша — в коробочках на горішній полиці шафи. Данило виявив шпоньки з аметистом, кілька золотих годинників на ланцюжку з родовим гербом Яблонських — підковою і хрестом, як над входом до маєтку, діамантову шпильку. В коробках також знайшовся кишеньковий хронометр з опуклим склом і механічний календарик. З кишень Данило виловив кілька зім’ятих купюр і купу мідяків з гербом Леобурга. «1 левчик. 7522 рік» — було вибито на монеті. На купюрах зображувалися ті самі «отці-фундатори». П’ятдесят, сто й двісті лео — Райнгард, Яблонський і Оздемір. Цікаво, це велика сума? Що ж, треба залишити на дрібні витрати.

Досліджуючи надра величезного гардеробу, Данило штовхнув задню стінку і відчинив уже знайомий сховок. Коли після прибуття він сховав туди рамку з феротипом, то навіть не подивився, чи зберігалося там ще щось. Усередині він знайшов потертий документ: «Reise-Pass. Freie Stadt Leoburg. Edward Rafl Jabloński»[19]. Схоже, це був тутешній закордонний паспорт. Цікаво, чи мають леобуржці «безвіз» з європейськими країнами? Чи бодай з Україною? Хлопець усміхнувся. В Едвардовому документі містився лише штамп у вигляді зубра на тлі гори: «Конфедерація Вайомінг-Юта». Окрім документу, Данило знайшов стос пожовклих листів. Більшість конвертів були підписані жіночими почерками з завитками й кокетливими малюнками на берегах, з одного випало біляве пасмо — його двійник, схоже, користувався неабияким успіхом у місцевих панянок. Данило гмикнув. Он як. А в його житті через постійні збори та змагання на дівчат часу майже не залишалося.

Мабуть, найважливішою знахідкою в кімнаті Едварда виявилася стара пожовкла мапа Європи. Данило розстелив її на столі, й серце закалатало частіше. Адже все, що він досі бачив у цьому світі,— лише кілька районів дивовижного міста.

Мапа була вельми оригінальна. Обриси країн тут передавалися фігурками тварин і людей. Данило відразу знайшов Леобург — маленький лев, що тримав у лапах колбу, сидів неподалік Києва на правому березі Дніпра. Його оточувала й тяглася від Полісся аж до Чорного моря довга сіра смужка, окреслена рядами списів. Очевидячки, це й була та сама Нейтральна зона, про яку казала Агнеса. Вона повторювала обриси Дніпра й ділила навпіл Українське Королівство, яке на мапі було зображене як легко впізнаваний і в цьому світі козак з мушкетом. Одну руку козака з півночі стискав лапою лютий ведмідь з роззявленою пащею, другу схопив пазурами чорний орел на заході. Данило почухав потилицю. З ведмедем усе зрозуміло — це Росія. І тінь від нього падала на всю Лівобережну Україну. А от орел, крила якого простиралися на половину континенту — від Угорщини й Балкан до Швейцарії і німецьких земель, вочевидь, символізував загадкову Австро-Боснію. І списи Нейтральної зони, напевно, мали розмежувати дві імперії...

Внизу, за Чорним морем, лежала на спині людина у турецькій фесці й червоному кожушку — мабуть, Османська Імперія почувалася не дуже добре, і саме тому Австро-Боснія трималася за плече турка другою пазуристою лапою. Над австрійським орлом розташувався менший орел — Прусія. Поруч, на березі Балтійського моря, спостерігаючи за сутичкою Росії й Австро-Боснії, причаїлися три важко впізнавані звірятка. «Троїстий Балтійський Союз». Ага, зрозуміло: Латвія, Литва й Естонія. Знизу, ніби шукаючи порятунку, тягнув до них крила ще один орел — Малопольське Князівство. Як мило. Поруч із західними кордонами Австро-Боснії красувався півень без хвоста, пір’я якого плавало в Ла-Манші — Франція і, вочевидь, незалежне герцогство Бретань. Англійський леопард у себе на острові робив стійку, щоб стрибнути в центр Європи, а грізний іспанський бик мирно пасся на Піренейському півострові й, схоже, не збирався втручатися у чвари здичавілих звірів. Італійський «чобіт», на якому лежала сумна капітолійська вовчиця, що спостерігала за Австро-Боснією, на цій мапі позначався Етрурією. Ось де вона!

Данило кілька хвилин роздивлявся мапу, аж тут у двері постукали. В кімнату зазирнув Агнесин брат Альберт. Він запросив Данила подивитися на виступ вуличного театру в районі Творців, про який повідомляли розклеєні по всьому місту листівки. Данило хитнув головою — важливо якнайшвидше поговорити з Феліксом про дядька. Довге жовтувате обличчя Альберта розчаровано витягнулося, він вибачився й зачинив двері. Данило склав мапу й продовжив копирсатися в Едвардових скарбах. Незабаром він витягнув стосик старих родинних феротипів Яблонських. У холі почулися голоси й гучний Беатин сміх, вхідні двері грюкнули, і в будинку запанувала тиша. Данило зітхнув з полегшенням і вийшов у коридор. Тепер — до Фелікса. Данило підійшов до дверей його кабінету й раптом почув дивний гамір.

— Тео, твій учинок просто обурливий!

— Я не розумію, про що ви!

— Не смій мене дурити, ти, щеня! — Схоже, Фелікс підскочив з-за столу — заторохтів відсунутий стілець.— Де він?!

Після секундної паузи почувся низький хрипливий голос Тео. Хлопець несподівано перейшов з німецької на польську, вочевидь, щоб їх перестали розуміти. Данило отетерів. Можливо, хтось і перестав розуміти, але не він! Його охопило химерне відчуття, ніби хтось усунув його на деякий час від управління власним розумом, і запрацював певний механізм, про існування якого він не здогадувався. Тепер усе, що казав Тео польською, було йому так само зрозуміло, як і досі німецькою.

— Як ви могли так учинити зі мною, батьку?! Я ж... Я навіть уявити такого не міг!

— Я вчинив так, як вважав за потрібне, зрозуміло тобі? І не маю наміру нікому звітувати, а тим паче власному... синові!

Тео зареготав гучним лютим сміхом.

— О, нарешті ви про це згадали!

Кімнатою хтось протупотів: чи то Тео намотував нервові кола, чи Фелікс збирався вийти. Данило відскочив від дверей.

— Моє рішення залишиться незмінним! Даю тобі останню можливість виправити становище — й тоді я, можливо, дещо зміню умови...— пробасив старший Яблонський і провадив трохи м’якше.— Тео, поглянь на себе. Як я можу довірити все, що маю, такій дратівливій і непередбачуваній людині? Як ти зможеш забезпечити майбутнє всій родині — Юліані, Едварду, Альберту й нещасним дівчаткам?..— його голос затремтів.

— О, ці нещасні дівчатка! — уїдливо просичав Тео.— Який же ви, батьку, дбайливий до них! Та прикрість у тому, що навіть коні в нашій стайні здогадуються про причини цієї раптової турботи!

Запала мовчанка, відчувалося, що Фелікс розгубився.

— Моє рішення залишається незмінним.

— Але це неможливо! Це несправедливо! Едек ніяк, ніяк того не гідний!!!

У кімнаті щось торохнуло, Данило відчув, що Тео от-от вискочить у коридор, і відійшов подалі.

— Вистачить і того, що він набагато розумніший,— спокійно сказав Фелікс.

Отакої. Навіть Федю ця розмова довела б до сказу, що вже казати про цього психа, подумав Данило й тільки дивом встиг заскочити до своєї кімнати, коли двері кабінету розчахнулися та з тріском вдарилися об стіну. Тео вихором промчав по коридору в бік сходів. Данило кинувся до вікна. За мить він побачив свого «милого братика» у дворі, біля стайні. З Тео коїлося щось недобре. Спочатку він схопився за голову, його плечі напружено піднялися й кілька разів здригнулися, Данилові навіть здалося, що він плаче. З бічних дверей вискочила служниця. Якусь секунду вона стояла, переминаючись із ноги на ногу, а потім все ж таки зважилася торкнутися плеча Тео. Той рвучко розвернувся й відштовхнув її — так, що бідолашна відлетіла від нього на метр.

А потім у його руці з’явився револьвер.

Данило прилипнув до холодної шибки. Трясця! Тільки стрілянини бракувало! Тео зник за воротами стайні. Пролунав перший постріл — коні злякано заіржали. Потім — ще й ще. Що він там робить?! Стріляє в слуг?! Данила пробила остуда. Він злетів сходами вниз і гайнув просто до стайні, навіть не уявляючи, що зможе зробити з розлюченим і сильним, як тур, старшим «братом».

Тео гатив по мішках із сіном. Один, два, три постріли — в повітрі стояла густа курява, змішана з димом, кулі шматували мішковину. Двоє молодих конюхів отетеріло тулилися до стіни, коні шаленіли в стійлах.

— Тео!

Той рвучко обернувся, його очі почервоніли й зволожилися.

— Що трапилося?

Тео насилу перевів подих, пальці, що стискали руків’я зброї, побіліли від напруги.

— Іди... Геть з моїх очей, Едеку, дідько б тебе забрав!

Данило не зрушив з місця.

— Сховай револьвер. І поговорімо.

Він і сам не розумів, навіщо це робить, але відчував гострий, щемливий жаль до цієї божевільної від розпачу людини. Тео, хотів він того чи ні, мав щось від Феді, і справа не тільки в зовнішності. Данило не міг ставитися до нього так само, як до інших мешканців будинку. В цей момент він зрозумів, чому в леобурзькій реальності Тео виявився його братом. Варто лише згадати, як вони з Федею ділилися обідами в школі, як він роз’юшив носа одному здоровезному гопникові, коли той причепився до Феді, і як Федя прогуляв іспит з тележурналістики, бо у Данила в цей час був важливий забіг. Споріднені душі. Схоже, вони були братами в усіх реальностях цього Всесвіту.

— Віддай мені револьвер,— Данило простягнув руку.

Руки Тео трохи тремтіли, з револьвера цівкою вислизав дим.

— Забирайся, Едеку. Не хочу тебе бачити.

— Ні. Я не можу залишити тебе в такому стані зі зброєю.

Кілька секунд вони незмигно дивилися один одному в очі. Тео трохи заспокоївся. Залишився лише шалений подив у очах.

— Kurwa...— видихнув він.— Певно, ти задумав щось дійсно грандіозне, якщо не злякався прийти сюди, хоч я цілком міг прострелити тобі макітру! Що ж, вважай, я повірив у твою щирість. Але ви з батьком жорстоко помиляєтеся! Я не тупий нездара, як ви вважаєте. Я ще поквитаюся з вами всіма.

Тео сунув револьвер у кобуру й промчав повз Данила до виходу зі стайні, міцно штурхонувши його плечем.

Розділ 5

Постріл

Недільний ранок видався туманним і тягучим, наче молочний кисіль. Родина Яблонських, як і більшість благочестивих містян, зібралася до церкви. Біля дверей Михайлівського собору, пильно оглядаючи юрму вірян, виструнчилося кілька поліціянтів. Здавалося, вони от-от накажуть дамам вивертати на землю вміст ридикюлів, а чоловікам — знімати циліндри й показувати підкладку сюртуків. Данило, проходячи повз наглядачів, низько схилив голову, щоб не привертати зайвої уваги — дуже не хотілося мати справу ані з поліцією, ані з якимось інспектором з приводу вибуху, про який він і гадки не мав.

Після вчорашніх подій Данило не наважувався підійти до Фелікса з феротипом: навіть коли всі члени родини повернулися, варто було Тео з’явитися поблизу батька, повітря між ними миттєво електризувалося. Данилові лишалося тільки стежити за тим, щоб розлючений Тео не накоїв дурниць... або щоб Юліана знову не підмішала Феліксу чогось до ранкової кави!

Ось і тепер, сидячи на вузькій незручній лаві в соборі святого Михайла, Данило раз по раз поглядав у бік своєї «тітоньки». Юліана знову перебувала в якомусь безглуздо-екзальтованому стані: вона склала руки й благоговійно закотила очі. Зрідка її губи тремтіли — схоже, шепотіла молитву. Оце так, подумав Данило, спочатку підсипала якусь гидоту в келих родичеві, а потім ревно молиться. В тому, що порошок — не ліки, Данило не мав жодного сумніву.

Данило випадково зустрівся поглядом з Агнесою. Поміж зведених чорних брів — маленька серйозна складочка, вуста стиснуті, в очах — недовіра. Стежить! Та що ж таке?! Що він їй зробив?! Чи вона теж дещо задумала проти Фелікса й дізналася, що це Данило перешкодив здійсненню їхнього з матусею плану? Хлопець відвів погляд і втупився в кам’яну мозаїку на підлозі.

Найнеприємніше почалося після меси. До нього підходили незнайомі люди, плескали по плечу, тиснули руку, питали про здоров’я, вітали з поверненням. Один хлопець з вусиками, як у Едварда на феротипі, навіть міцно обійняв його, як старого приятеля. А якась симпатична білявка, вочевидь, одна з тих, хто писав Едвардові любовні листи, вліпила йому ляпаса й гордовито пішла.

Данило наблизився до екіпажів і вже збирався підсісти до Фелікса, щоб нарешті показати йому феротип, але тут його «батько» зупинився біля дверцят кабріолету й поважно заявив, що їхню родину бажають бачити у пана Сяо Ши.

— В якого ще пана?..— роздратовано пробурмотів Данило, зіпершись на товсту загнуту трубу, що стирчала з тротуару. Труба здригнулася й почала декламувати вірш. Данило з несподіванки відсахнувся вбік. «Автоматичний читець. Дар Жиля Легардо вільному місту Леобургу»,— пояснювала мідна табличка. Виявилося, він натиснув долонею на невелику кнопку під нею.

— Невже ви забули про пана Сяо Ши? Раніше ви просиджували в нього в салоні цілі дні.

Позаду стояла й іронічно посміхалася Агнеса. Данило озирнувся на екіпаж Фелікса, але місця поруч з ним уже зайняли Юліана, Альберт і Беата. Данилові нічого не залишалося, як сісти з Агнесою. Він подав їй руку й допоміг сісти в екіпаж, слідом за ними заскочив Тео й плюхнувся на сидіння навпроти. Його почервонілі очі й невпевнені рухи свідчили, що він устиг добряче хильнути.

— Господи,— видихнула дівчина, сплеснувши руками.— Де ж ви примудрилися...

— Не твій клопіт! — гримнув він.— Усі прагнуть оточити мене турботою!

— Ану легше, ковбою!

Данило помітив, як Агнеса ковзнула дивним поглядом по його обличчю. От дурний. Тут узагалі знають таке слово?

— Не вказуй мені, що робити! — Тео з люттю хряснув дверцятами екіпажа.— Я цього не терпітиму.

— Добре-добре, але прошу: на пів тону тихіше,— безбарвним голосом промовила Агнеса.— Вам не завадило б згадати про Закон 4526. Поліціянти почують.

— Der Rat kann seine Verbote sich in den Arsch schieben[20],— пирхнув Тео.— Jeźeli zechcę, będę mówić tylko po polsku.[21]

— Teo!

— Що таке Закон 4526? — Данило звернувся до Агнеси.

— Цим «законом» нас зобов’язали вести справи, а також розмовляти у громадських місцях винятково російською мовою,— відповів Тео.— Прогресивне місто не може користуватися німецькою через те, що вона нібито давно перестала бути мовою науки й тепер використовується лише на догоду Австро-Боснії. Крім того, ми зобов’язані поважати права російськомовної громади. І, певна річ, це данина довгим і вкрай вигідним для Ради взаєминам з Російською Імперією.

— «Зобов’язані поважати російськомовних», звучить знайомо,— кивнув Данило.— І як, дотримуються?

— Так, дотримуються,— Тео розвалився на сидінні й склав руки на животі.— Переважно різноманітні посіпаки Ради, міські дурники й моя люба наречена. Тебе ж так навчали у «Доглядачах свободи», правда?

— Я закінчила гімназію до того, як з’явилися кундшафтерські[22] загони. Проте не бачу нічого поганого в повазі до численної громади,— зітхнула Агнеса.— Увесь північний схід Леобурга заселений росіянами, вони роблять значний внесок у розвиток міста.

— Агнесо,— засміявся Тео.— Тобі знадобився цілий закон, щоб поважати співрозмовника? Коли я мав домовитися з недобитками шаєнів на Чорних пагорбах, а вони вперто вдавали, що не розуміють англійської, мені довелося вивчити кілька фраз їхньою мовою. Бо я був на їхній землі, а не вони — на моїй.

— Логічно,— погодився Данило.

— Найцікавіше, Оздемір сам насилу розмовляє мовою, яку так ревно захищає,— посміхнувся Тео.— Шаєни змусили мене грати за їхніми правилами, а я примушу Раду. Маю дві рідні мови, і жодна з них не є російською. Я леобуржець, я в Леобурзі й розмовлятиму так, як мені зручно. Най випишуть мені за це батога!

Всередині екіпажа запала мовчанка. Тео схилив голову набік і задрімав. Міський пейзаж швидко змінювався — після переїзду через міст розкішні будинки аристократів змінили простіші на вигляд будівлі: схоже, це були комерційні організації — біржа, кілька банків, великі крамниці. Перехожих, не враховуючи поліціянтів на мотокатах, на вулицях майже не було, незважаючи на вихідний день. Промайнули невеличку площу з торговими рядами, і колеса екіпажа покотилися бруківкою менш респектабельного району. Вулиці стали темні та брудні, на обшарпаних балконах з’явилися малопристойні вивіски. Подекуди виднілися плакати з пропозицією швидкого заробітку, безпрограшної лотереї та «моментального кредитування». Над тьмяно освітленими вікнами однієї з крамниць красувалося зображення півголої дівулі в корсеті, пишній короткій спідниці й панчохах у чорно-білу смужку. Вона час до часу підморгувала перехожим механічним оком. «Поспішай кохати!» — закликав напис на дивані, на якому вона лежала. Знизу, під плакатом, хтось нашкрябав: «Ти не підданець, ти громадянин. V.»

Задивившись на раптові зміни міста, Данило не одразу почув, що до нього звертаються.

— Чи подобається вам Робітничий район?

— Гм-м...— Данило поглянув на Агнесу.— Якщо бути відвертим — то не дуже. А куди ми, власне, їдемо?

— Туди, куди зазвичай не возять порядних дівчат. Однак, ваш батько забажав, щоб там була присутня вся родина,— Агнеса гидливо підібгала губи.— Ми їдемо у гральню.

Данило похитав головою. З церкви — за картярський стіл, отакої!

А тим часом перший екіпаж Яблонських зупинився біля будинку з колонами. Данило штовхнув Тео, той хропнув і прокинувся. З будинку вискочив маленький лисуватий азіат.

Щойно він заговорив, Данило ледве стримав посмішку. Розібрати цей захоплений клекіт було вкрай важко, але господар сумлінно намагався говорити російською.

— О, как я рад, как я рад! — він потрусив руку Фелікса й вклонився його супутникам.— Я оцинь давно ждал вас![23]

Раптом погляд Сяо Ши стрибнув на Данила.

— О, господин Эдвард, как ви?! Я пириживаль, оцинь пириживаль, когда услихаль о той катастрофе...[24]

Данило силувано всміхнувся й сховав руки до кишень.

— Так, дякую. Дуже ґречно з вашого боку.

— Нас сьогодні пустять у дім? Чи так і стовбичитимемо на порозі? — позіхнувши, кинув Тео. Китаєць заклекотів вибаченнями й жестом запросив їх усередину.

Гостей провели на другий поверх. Усередині салон був більше схожий на вітальню аристократів, ніж на заклад із сумнівною репутацією. Оксамитові бордові портьєри на вікнах були щільно запнуті, посередині розташувався величезний круглий стіл, укритий зеленим сукном. Стіни прикрашали мініатюрні копії портретів отців-фундаторів, які Данило вже бачив на майдані Чорного. В кутку, на низькому столику, Данило побачив знайомий фонограф, тільки більшого розміру. З мідної квітки дифузора, схрипуючи, лилася весела пісенька німецькою. Біля м’якого дивана стояв відкритий глобус, з чаші якого стирчали горлечка пляшок.

Яблонські увійшли до зали, і троє чоловіків, що сиділи за зеленим столом, підвелися на знак вітання.

«Батько» Данила роздякувався навсібіч — за запрошення на гру, за увагу до його родини, за нещодавно укладений договір. Вочевидь, Фелікс відчайдушно прагнув справити гарне враження — інакше навіщо потягнув на ці посиденьки всіх родичів? Поки гості обмінювалися компліментами, Данило роздивлявся трійцю. Звісно, він миттєво упізнав їх.

Юміт Оздемір, що сидів найближче до дверей, вигляд мав майже такий, як на зображеннях: моложавий, підтягнутий чоловік з військовою виправкою і гордовитим виразом обличчя. Його синяво-чорна блискуча чуприна була ретельно зачесана назад, гострий швидкий погляд дрібних карих очей ніби пронизував співрозмовника наскрізь. Турок пильно подивився на Данила й кивнув з ледь помітною усмішкою, від якої чомусь сипнуло морозцем.

— Тішуся, що ви знову з нами, Едварде,— промовив він російською з сильним акцентом, подаючи руку.— Адже вас шукало все місто.

Данило потиснув вузьку білу долоню. На мить рукав Оздемірового піджака оголив зап’ясток, що оперізував дивний червоний рубець. Помітивши погляд Данила, турок швидко осмикнув рукав і жестом запросив усіх до гри.

Данило видихнув з полегшенням: грали в покер, фішки й карти — такі самі, що й у «нормальному» світі. Якщо правила тут схожі, то він не почуватиметься білою вороною хоч у чомусь. Усе-таки Федя не дарма діставав його своїми фулхаузами й флеш-роялями: тепер головне — вдати запеклого знавця й протриматися бодай кілька ставок. Чекаючи роздачі, він і далі спостерігав.

Другий «отець» Леобурга, високий і моторошно-худий, різко контрастував зі своїм сусідою по столу — білясті брови, майже невидимі вії, світло-сірі очі й ретельно пригладжене світле волосся. Це був Йоганн Райнгард. Німець або австрієць, Данило не уточнив у Агнеси. Третій відвідувач салону був пухким рожевощоким балакуном і трусив Феліксову руку з такою ретельністю, ніби хотів відірвати. Він повсякчас витирав з чола піт, хоча спеки в кімнаті зовсім не відчувалося. Його Данило теж упізнав — то був угорець Ласло Варга, третій член Верховної Ради. Усі троє, дотримуючись власних правил, говорили російською, але докладали неабияких зусиль. На їхньому тлі навіть сильний акцент Фелікса видавався не таким уже й помітним.

— О, можна я сяду поруч з вами, дядечку? — всміхнулася Беата.— Зі мною вам обов’язково пощастить!

— Головне — не переборщи, люба кузино,— пробурмотів Тео німецькою, підпалюючи сигару мініатюрним пристроєм з прозорою капсулою газу.— Інакше ми всі залишимося без штанів.

Чоловіки за столом засміялися, Агнеса, що сиділа між ним і Данилом, роздратовано закотила очі. Фелікс обдарував поважну трійцю чемною усмішкою та знехотя звелів приставити стілець для племінниці.

Минуло близько чверті години. Карти Данила не обіцяли нічого доброго — схоже, перспектива залишитися без штанів загрожувала лише йому. Чоловіки пили шнапс, окрім Тео, який потроху допивав третю склянку віскі. Юліана про щось весело щебетала з Оздеміром. Дивовижно, як швидко «фундатор» забув про власний закон і почав відповідати німецькою — Данило відзначив, що мовою Ґете турок володів дуже добре. Беата всякчас зазирала в карти Феліксові й цим доводила його до сказу. Агнеса, схоже, насилу витримувала те, що відбувалося, й раз по раз зітхала. Данило підкинув пару фішок на кін, обернувся до неї і з іронією запитав:

— І часто ми ось так граємо в покер із засновниками Леобурга?

Золотаво-зелені Агнесині очі заіскрилися злою усмішкою.

— О, для вас це правдиве досягнення! Але дозвольте нагадати, що мій батько входив до Верховної Ради Леобурга, тому його колеги були вельми частими гостями в нашому домі. А тепер... тепер...

— ...його місце посів мій батько, так? — Данило озирнувся на неї через плече.

Агнеса втягнула повітря, ніби їй стало важко дихати, й відвела погляд убік.

— Ненадовго. Він — лише опікун. І тільки-но мені виповниться двадцять два роки, я успадкую батьківське місце в Раді.

Вона гонорово задерла підборіддя й торкнулася своєї брошки у формі лева. Данило кивнув і всміхнувся. Цікаво, як це юна Агнеса керуватиме містом разом з трьома досвідченими політиками? Навряд чи хтось дослухатиметься до її думки.

Коли служник відкоркував другу пляшку шнапсу, в кімнаті остаточно запанувала німецька мова. За столом виникла дискусія, на яку Данило спочатку не звернув уваги.

— Панове, користуючись моментом, хотів би торкнутися серйозного питання,— схвильовано пискнув Альберт, зминаючи мереживного носовичка.— Як ви гадаєте, чи вибухне найближчим часом світова війна?

Данило здригнувся від слова «війна». Перед очима замиготіло те, що він бачив на сході за кілька своїх волонтерських поїздок. Зруйновані будинки, небо крізь пробитий дах, спалені дерева, покорчована земля, хвостовики мін. Він уявив чорні пасма кіптяви на ніжно-блакитних, жовтих, рожевих стінах Леобурга, зруйнований дощенту Михайлівський собор, завалену спаленим залізяччям бруківку... Ні, не треба їм війни, не треба.

— Про яку війну мова, Альберте? — здивовано звела брови Юліана.— Не бачу жодних передумов!

— О матінко, ви просто не знаєте того, що знаю я...— Альберт невідривно дивився на Оздеміра й навіть не зважив на матір.— Зо пів року тому мені сказали, що між Австро-Боснійською Імперією і Росією от-от спалахне конфлікт. Щоправда, тоді я не надав цьому значення, проте сьогодні, коли стало відомо, що австрійці зміцнюють східні й південні кордони... А ці чутки про надзброю? Що станеться, якщо австрійці справді створили небачено потужну зброю, здатну одним ударом стерти з лиця землі ціле місто? Театр військових дій може розвернутися на Нейтральній території, від чого неодмінно постраждає Леобург.

— Надзброю? — посміхнувся Оздемір.— Господь з вами, Альберте! В австрійців вистачає звичайнісінької зброї для перемоги в будь-якій війні. До того ж, зараз вони мають чимало клопоту — після завоювання Константинополя, гадаю, вони почнуть зміцнювати свій вплив у Африці. Нема причин для хвилювання. Я певен, що нашому місту нічого не загрожує. Леобург захищають три світові угоди, маємо особливий статус, який беззастережно визнається всіма державами світу.

Данило хитнув головою. «Нема причин для хвилювання». Міжнародні угоди як гарантія. Один меморандум, підписаний у Будапешті, вже якось «допоміг» Україні в його світі. Невже вони дійсно такі наївні, маючи під боком агресивні імперії?

— Але послухайте, пане Оздемір, я вважаю...

— Альберте! — Агнеса зніяковіло всміхнулася похмурому туркові.— Зміни тему, будь ласка.

— Але чому ж! — набурмосився хлопець.— Я багато про це чув! Природно, що я хвилююся! Українське Королівство не раз висловлювало невдоволення, що його лівобережна частина фактично залишається під окупацією царських військ, хоча, згідно з Палермським договором, їх мали негайно вивести за встановлені межі. Гадаю, ви чули, що австрійський імператор підтримав короля Болеслава й український Сейм? Тільки уявіть: якщо ці божевільні гіганти розпалять війну, що буде з Нейтральною зоною? Гармати не зупинити жодними угодами!

Обличчя Альберта почервоніло, у своєму модному картатому костюмі з краваткою-метеликом він мав водночас кумедний і відчайдушний вигляд. «Отці» роздратовано насупилися, Варга знову нервово потер лисину. А Данило згадав статтю в «Леобурзькому віснику» про затримання австрійського шпигуна в Петербурзі.

— Повірте, якщо така інформація потрапила до мене, до неї варто дослухатися. Джерело цілком надійне,— Агнесин брат закивав, запопадливо зазираючи в обличчя можновладців.

Турок кинув кілька фішок на стіл і нічого не відповів.

— Пам’ятаєте, Едварде, ви питали про ту людину на феротипі? — прошепотіла Агнеса, нахилившись до Данила.— Гадаю, Альберт має на увазі під загадковим «джерелом» саме Дем’янича. Тому я й не хочу продовжувати цю розмову — брат занадто захопився його ідеями.

Данило здригнувся й обернувся до неї. Дівчина зніяковіло відвела погляд.

— Чому ви так вважаєте?

— Я згадала, хто це. Він є підданцем Австро-Боснійської Імперії, але жив у Леобурзі й торгував винаходами. Батько якось говорив, що на батьківщині ця людина має знайомства у дуже високих колах. Щоправда, тато відмовився мати з ним справу, але дядько Фелікс із задоволенням співпрацював.

— Ваше припущення цілком логічне: якщо підприємець дізнається, що його справі загрожує війна, він зробить усе можливе, щоб якомога раніше попередити про це своїх партнерів у Леобурзі,— погодився Данило. Агнеса кивнула.

— Тобто ви вважаєте, що місту загрожує небезпека? — угорець згорнув носовичка вчетверо.— Даруйте, імператор Вільгельм — розумна, орієнтована на розвиток науки людина, він — один з гарантів миру в Європі! Це просто смішно!

— Я підтримую вас, пане Варга,— вставила Юліана, що весь цей час мовчки шарілася через свого надмірно балакучого сина.— Від росіян ще можна чекати чого завгодно, але щоб Австро-Боснія... Нової війни Європа не витримає, її ніхто не бажає, це неможливо.

— «Неможливо», авжеж,— посміхнувся Тео.— «Гарант миру», певно, щовечора вигадує, на кого тепер нацькувати своїх скажених боснійців, сп’янілих від турецької крові. Австро-Боснія на піку могутності, це монстр завбільшки з пів контитенту, ви гадаєте, її зупинять угоди?! А Росія тридцять років тільки те й робила, що принизливо втрачала території. Можемо тільки здогадуватися, наскільки росіяни роздратовані. Вони досі не оговталися після втрати українських земель, і ніколи не оговтаються — закладаюся на що завгодно. До того ж, в Австро-Боснійській імперії почастішали бунти різнонаціональної голоти. Чим відвертати її увагу? Та тільки війною! Що більше пороху та крові, то менше потрібно хліба. Війна буде, і буде жахлива, і найкраще, що може зробити Леобург,— це шукати союзників, а не сподіватися на «тверді гарантії».

Тео відсалютував склянкою віскі замисленому Оздемірові.

— Я й гадки не мав, що ви так тямите у світовій політиці, Теодоре,— мляво всміхнувся Варга.

— Це всього лише мої припущення, панове,— пробурмотів Тео й випустив струмінь диму.— Не варто брати їх близько до серця.

— От і я думаю: місту слід виявити обережність! Може, варто було б скористатися послугами інформаторів за кордоном...

— Альберте, коли ти закінчиш навчання в Академії мистецтв, ми відішлемо тебе на курси шпигунства в Лондон,— роздратовано буркнув Фелікс. Усі розсміялися.

На цьому дискусія вщухла сама собою, й Альберт розчаровано зітхнув. Фелікс не промовив більше ані слова, час до часу кидаючи розлючені погляди на племінника. Схоже, його дратувало все: Альберт, який хотів втягнути членів Ради в безглузду суперечку, Беата, яка недоречно хихотіла поруч, постійно намагаючись привернути його увагу. Зрештою він програв свою останню фішку й, вибачившись, вийшов з кімнати.

Партія добігала кінця. Тео голосно зареготав, жбурнув карти на стіл і згріб купу фішок до себе. Вражало, як добре він грав, навіть п’яний мов чіп! Надворі запанували сутінки — Данило зловив себе на думці, що час сьогодні промайнув катастрофічно швидко. А свій намір — поговорити з Феліксом — він так і не здійснив. Данило зітхнув і підвівся з-за столу. Від сигарного диму розболілася голова, йому закортіло ковтнути свіжого повітря. В суміжній із салоном кімнаті нікого не було, крізь прочинені двері веранди дмухав холодний мокрий вітер, від якого тріпотіли тонкі фіранки.

Данило вийшов на веранду й одразу помітив Фелікса, який стояв на балконі навскіс. На обличчі Яблонського застигла гнівна гримаса, він люто стискав поруччя та вдивлявся кудись у простір нічного міста, сповненого тьмяним жовтуватим світлом газових ліхтарів. Спершу Данило хотів махнути «батькові», але за мить поруч з Феліксом на балконі опинилася Беата. Вона стрибнула на нього ззаду й затулила очі долонями, ніби він не міг здогадатися, хто це, лише з її дратівливого сміху. Данило відступив у кімнату.

— Беато! — просичав Фелікс і розтиснув її руки.— Ти сьогодні нестерпна!

— Чому ти до мене такий суворий? — дівчина капризно надула губи.— Я просто втомилася від ваших нескінченних розмов про політику! Як добре, що ти вирішив втекти сюди!

Вона всміхнулася й зовсім не по-родинному потягнулася до його вуст. Данило мало не вимовив уголос: «Що-о-о?!»

Фелікс відсторонив її і гидливо скривився.

— Що ти собі дозволяєш, дівчисько?! — він перейшов на польську й говорив так тихо, що Данило ледве його чув.— Якщо я приділяю тобі трохи уваги, ти не маєш демонструвати це всім присутнім, особливо членам Ради. Ти навіть уявити не можеш, що станеться, якщо, не дай Боже, вони дізнаються про наші... зустрічі!

Беата відступила на крок і затулила обличчя руками. Здавалося, вона от-от заридає.

— Я гадала, ти кохаєш мене...

— Авжеж,— роздратовано кивнув Фелікс.— Але я прийняв рішення. Наші стосунки не мають майбутнього, тому нам треба це припинити.

Дівчина здригнулася, вражено роздивляючись його лице.

— Ти не можеш так вчинити зі мною!

— Я не довіряю тобі. Крім того, дехто вже здогадується про наш зв’язок. Мене це не влаштовує.

Беата застигла з напіврозтуленим ротом, її губи ворухнулися, і Данилові здалося, що вона вимовила слово «Агнеса». Втім, він не був у цьому впевнений.

— Я дуже сподіваюся, що ти мене зрозуміла. Обіцяю, в тебе буде все необхідне, і тільки-но Тео й Агнеса поберуться, я знайду тобі гідного нареченого.

— «Гідного нареченого»? — схлипнула Беата.— Більшої жорстокості годі й вигадати...

Вона вискочила з балкона, ніби вжалена, і зникла у задимленій гральній залі. Данило почухав потилицю. Оце сімейка! Він почувався смертельно втомленим. Нестерпно хотілося додому. Але портал закритий, Данило досі не з’ясував, де дядько Іван, і сьогодні ввечері, мабуть, не найкращий час, щоб говорити з Феліксом. Доведеться відкласти все до завтра.

Вони провели у Сяо Ши ще пів години, після чого Фелікс попрощався зі своїми поважними колегами. Додому вони їхали у важкій тиші, тільки чутно було, як ледь порипує екіпаж і гримить під колесами бруківка. Тео, вже злегка протверезілий, задоволено лічив виграні гроші. Беата попросилася до їхнього екіпажа й тепер сиділа поруч з ним, зрідка кидаючи гнівні погляди на Агнесу. Та лише мовчки дивилася у вікно й іноді ледь чутно зітхала. Було темно й тихо, туман стелився безлюдними вулицями й зависав на шпилях Михайлівського собору.

Після повернення Данило відразу ж пішов у свою кімнату. Знову мучило безсоння, він вирішив почитати газету. Можлива війна, отці-засновники, гральний дім китайця, сцена на балконі — хаотичний вир подій ніс його все далі. Ні, на сьогодні досить. Данило, погасивши лампу, зібрався лягти в ліжко. Його погляд ковзнув до вікна — й раптом його увагу привернула постать у чорному плащі, що швидко перетнула внутрішній дворик і опинилася біля стайні. Людина зупинилася й роззирнулася. Данило припав до вікна і... не повірив власним очам.

Це була Агнеса. Упевнившись у тому, що її ніхто не бачить, вона насилу переставила драбину від стайні до високого кам’яного паркана й швидко видерлася нагору. Ще раз боязко озирнулась і зістрибнула в темряву, немов великий чорний птах — тільки плащ зметнувся за нею.

Так. Це вже занадто. Куди може податися вихована й пристойна на вигляд дівчина о другій ночі, та ще потай?! Данило насупився. Агнеса не кохає Тео. Вона одружується з ним не з доброї волі. То куди вона може бігати ночами, якщо не на побачення до якогось палкого залицяльника? Дивно, але ця думка чомусь обпекла Данила, немов жарина, що відскочила від багаття. Та ну, тільки не Агнеса. Чи... чому він такої високої думки про дівчину, яку знає лише кілька днів?!

У цей момент у двері постукали. Данило сіпнувся й швидко розвернувся спиною до вікна. Кого ще чорти принесли в такий час?

— Так!

— Пане Едварде, прошу вибачення,— проскрипів Свенсон, зазирнувши в кімнату.— Не встиг вас попередити: завтра опівдні на вас чекають на засіданні комітету з розробки водомобіля.

— Свенсоне, який у біса водомобіль, я ж мало не загинув через нього! — роздратовано видихнув Данило.

— Вам краще піти туди, там буде інспектор з небезпечних виробництв.

— Оце вже зась, я зараз абсолютно не в гуморі для цього! — рішуче відрубав Данило.— Та й потім...

І цієї миті пролунав постріл.

Несподіваний телефонний дзвінок — не найкращий початок дня.

— Доброго ранку, Федоре. Отже, наскільки я розумію, Данила досі немає? Спросоння Федя насилу второпав почуте. По-перше, знову «Федір». По-друге, Маріанна Олександрівна чомусь страшенно сердита. Справді, дивно, що Данило досі не зателефонував їй зі своєї «Німеччини».

— Гм... ну... так, немає. Йому щось переказати? Я можу написати йому на «Фейсбуці».

— Так, перекажіть. Я переслала йому перелік документів і адресу юриста, до якого слід звернутися. На цьому все — в мене більше не буде можливості їздити до села.

Федя різко сів на ліжку.

— Тобто?

— Я закінчила працювати з Іваном Дмитровичем пів року тому, а далі виконувала його особисте прохання.

Федя почухав брову, міркуючи, що робити. Данила нема й найближчим часом не буде. Якщо й узагалі коли-небудь...

— Ну, послухайте, ви ж не можете все просто кинути! Ми ще не оформили документи...

Асистентка роздратовано кахикнула.

— Вибачте, перекажіть Данилові, що далі вам доведеться розбиратися без мене.

Наостанок вона гаркнула: «Дякую!» — і відключилася. У телефоні заскиглили тужливі гудки.

— Зашибісь,— просичав Федя й став одягатися.

Купа брудного посуду в умивальнику свідчила, що про його сніданок знову ніхто не подбав — певна річ, зеленоголова тільки й може, що залишати вранці безлад. Знадвору почувся нявкіт — прийшов з нічних походеньок кіт. Федя відчинив двері, й Бальтазар кинувся до мисочки з їжею. Ну звісно, про кота вона не забула! Хлопець важко зітхнув, але за кілька хвилин йому все-таки всміхнулася фортуна — у шафі знайшлася чиста пательня. Він посмажив яєчню, запустив кавоварку й всівся за ноутбук. За вчорашній вечір редактор надіслала йому одразу кілька листів, і всі — гнівно-істеричні.

— Так, спочатку ти вирізаєш пів шпальти, а тоді скаржишся, що мало,— де логіка? — роздратовано пробурмотів Федя в монітор і одразу ж примружив очі. Дивно, але тут йому постійно ввижалося, ніби його хтось слухає. Чи то самі стіни, чи то привиди, як той, що він бачив уночі у своїй кімнаті. Федя стривожено роззирнувся.

Він добив потрібну кількість знаків і скинув черговий варіант статті в редакцію, а потім знову поліз у «Гугл». «Транслокальність», «транслокал», «як потрапити в паралельний світ», «як повернути людину з паралельного світу». Схоже, він знов увійде в топ найбільш ідіотських запитів у пошуковику! Нічого навіть близько схожого. Тільки нісенітниці про геопатогенні зони й жахачки про ліс, де втрачаєш відчуття часу.

Про це явище знав тільки Іван Дмитрович, африканські шамани і... Трегубов. Два варіанти з трьох відпадали, тому дізнатися нові подробиці можна тільки з вуст їхнього недавнього гостя.

Федя піднявся до кімнати Данила й ще раз перебрав купу паперів. Куди ж могла зникнути візитівка Трегубова? Невже Данило забрав її з собою?

Пошуки не дали результату. Близько другої години Федя зібрався йти в центр по цигарки й тільки тоді помітив, що чогось бракує.

Джекі не повернулася з роботи, хоча зазвичай її зміна тривала з п’ятої ранку й максимум — до пів на одинадцяту. Не те щоб він сильно переймався, але через останні події відсутність дівчини здавалася підозрілою.

«Та, певно, загуляла десь».

Федя безтурботно рушив до виходу й уже хотів пхнути у вуха навушники, як масивні вхідні двері рвучко відчинилися, і всередину влетіла Джекі. Вона за інерцією налетіла на нього й мало не впала.

— Ти чого? — Федя схопив її за плечі й струсонув.— Здуріла?

Дівчина була така бліда, що побіліли навіть губи.

— Мене мало не вбили! — вона з обуренням відчепила його руки.— Довелося видертися на дерево!

Федя здивовано витріщився.

— Так, з цього місця докладніше.

Джекі коротко видихнула, як спортсмен перед запливом.

— Ну, йду собі з роботи, а тут місцеві. Ти ж бачив їх, напевно,— ображено зітхнула вона.— Зранку вже п’яні, іржуть і пальцями тицяють. Я пройшла, не звертаючи уваги, а позаду хтось видає: «Чуєш, убога, а ти ходити сама не боїшся?»

— Може, це все через твій зовнішній вигляд? А ти давно зелена, до речі? — всміхнувся Федя.

Джекі кинула на нього сердитий погляд.

— Мене один чувак пофарбував, сюди приїжджав до бабці, на перукаря вчиться в Києві. Сміялися, звісно, але ніхто не чіплявся. Це не через зачіску!

Федя задумливо закусив губу, роздивляючись крізь вікно розкидане в долині село.

— Ну от, а там дядько Толік стояв у дворі,— Джекі шморгнула носом.— І як почув, кричить: «Поки що не боїться, але хай знає — це їм так не минеться! Не дамо нашу річку труїти!» Я йому кажу: «Чи ви здуріли? Кому ваша річка треба!» — а він мені: «Все село бачило, як ви щось із підвалу тягали й виливали! От воно через підземні води до річки потрапляє!» І потім: «Ти б краще моєю вулицею не ходила! Ще раз побачу — шию скручу!» Ну, я його знаю: хоч він і пияк тупий, але клішні там такі, що запросто вбити може!

— Ясненько,— гмикнув Федя.— Сільські пристрасті. Ну й чого ти на дерево видерлася?

— Як чого?! — обурилася дівчина.— Бо вони за мною погналися! Спочатку загнали на дерево, кричали, кидалися камінням... По спині влучили, мабуть, синець буде. Потім постояли хвилин п’ять і пішли, а як злізла — звідкілясь знову вискочили. Гнали аж до будинку...

Федя почухав за вухом.

— Це недобре. Мені теж щось таке кричали, тільки діти, не дорослі. Таке відчуття, що хтось навмисне пускає ці чутки. А, поки не забув... Маріанна сказала, що більше не буде сюди їздити.

Брови Джекі полізли на лоб.

— Отакої. І не пояснила чому?

— А ти як вважаєш? — зневажливо пирхнув Федя.— Нормальним людям не подобається село з таким контингентом. Тільки ми з тобою такі ідіоти.

— Не треба узагальнювати,— в золотисто-зелених очах Джекі затанцювали бісики.— Я — то я, а от чого тут стирчиш ти? Їхав би собі додому, будинок як стояв без тебе, так і стоятиме!

— Бачу, ти тільки про це й мрієш...— скривився Федя.— Я тут заради Данила, зрозуміла? І з місця не зрушу, поки він не повернеться.

Витримавши її зневажливий погляд, він застромив у вуха навушники й неквапно, з почуттям самоповаги пішов до крамниці.

Вивчення щоденника кожної вільної хвилини вже увійшло в звичку. Джекі в роздумах гризла олівець, намагаючись розшифрувати закрутистий напіврозмазаний текст. За вікном сутеніло, а вона так і не видобула жодної суттєвої інформації. Данилів дядько лише докладно міркував про технології, розвиток леобурзького світу й інші особливості тієї реальності.

Економіка Леобурга, як я зазначав вище, здебільшого ґрунтується на торгівлі технологіями. Цікаво, що зовсім нещодавно якийсь пан з кола клієнтів Елвіра Дем’янича натякнув мені, що місто не гребує розробкою зброї різного ґатунку. Щоправда, ці відомості ретельно приховуються, і докладніше про це мені дізнатися не вдалося.

Джекі потягнулася й позіхнула. Вона спромоглася розібрати ще кілька абзаців і врешті дісталася більш-менш цікавого уривка:

Здається, я з’ясував чинник, що впливає на з’яву порталу. Це місцевість. Раніше я вже досліджував місця, де відкриваються портали: у горах Мандара на північному сході Нігерії, в поселеннях близько Саурімо в Анголі, в Камеруні, Намібії та на Мадагаскарі (,координати див. нижче). Характеристики магнітного, електростатичного, геомагнітного поля, ультрафіолетового випромінювання, температура повітря (в різні пори року), радіаційний фон тощо в цих місцях практично ідентичні й значно відрізняються від території поруч. Ці дані незмінні, незалежно від того, активний портал чи ні.

За легендами племен антадруї та бура, певна точка землі — будівля, хатина, печера біля водоспаду, прохід між скелями — має властивість розпізнавати «своїх». Коли транслокал з’являється поруч, його енергетика резонує з енергетикою місця, і транслокальна точка відкриває перехід. Шаман Мбутуна стверджував, що транслокальне місце має певну «свідомість». У будь-якому разі, мені поки що не вдалося знайти спосіб керування порталом, і я досі не впевнений, чи взагалі це можливо.

Цікаво, під час мандрів Африкою я неодноразово чув від шаманів, що місця з’яви порталу треба ретельно оберігати від стороннього втручання, тому вони їх приховували. «Каміння повинно лежати так, як лежало, птахи — співати, як і співали, вітер — віяти, як і віяв». Утім, жодного підтвердження цьому я не знаходив, особливо з огляду на те, що мій будинок і маєток у Леобурзі багато в чому відрізняються, особливо щодо системи енергопостачання, яку мені довелося істотно змінити.

Крім того, цікаві також інші особливості з’яви порталу. Зазвичай портал зачиняється одразу ж після переходу транслокала — про це свідчить більшість моїх переходів. Але в деяких випадках він залишається на невизначений термін. Так, одного разу, побачивши портал, я зробив перехід, але забув забрати зі столу в Леобурзі важливий документ. Згадавши про нього тільки за дві години, я виявив портал на місці, повернувся й забрав документ, після чого перехід одразу зник.

Джекі закусила нижню губу. Адже в цьому будинку справді відбувалися різні дива. Іноді чулися зітхання, скрипи, з’являлося відчуття, що за тобою уважно спостерігають протягом цілого дня. А потім ще цей привид, якого бачив Федя... Вона, звісно, тоді посміялася, але насправді його розповідь — не така вже й нісенітниця. Судячи з записів Івана Дмитровича, будинок живе власним життям. І, мабуть, щоб відкрити портал, йому потрібно сподобатися, стати «своїм».

Сподобатися будинку? Тобто, їй доведеться надягти сукню, нафарбуватися й призначити йому побачення в їдальні? Джекі посміхнулася. Що за маячня!

Втім, щось, крім «розумності» будинку, хвилину тому привернуло її увагу. Вона переглянула текст ще раз.

...багато в чому відрізняються, особливо щодо системи енергопостачання, яку мені довелося істотно змінити.

Енергопостачання... Джекі сама сплачувала рахунки за будинок, бо в Маріанни Олександрівни завжди бракувало на це часу. І за електроенергію вона жодного разу не платила, хоча на кухні висів лічильник. То яким же чином у будинку вмикалися лампи, працював телевізор і розетки? Дівчина спантеличено насупилася. Вона не могла зрозуміти, чому її зацікавила саме ця деталь.

— Здається, час уже спати,— промовила вголос Джекі й завмерла.

В будинку було тихо, й ніхто не співав — отже, фарбований принаймні не зайняв знову на півтори години ванну, тому можна спокійно почистити зуби й скупатися. І хто тільки вигадав єдину ванну на весь будинок?!

Швидко упоравшись із вечірнім туалетом, Джекі загасила світло в коридорі й визирнула у вікно — в бузкових літніх сутінках їй знову ввижалися зловісні тіні п’яних переслідувачів. Але у дворі, певна річ, нікого не було. Нікого, крім Феді.

Спочатку вона й не зрозуміла, що той робить. Здавалося, хлопець збирав конструктор: на ґанку валялися гайки, залізяччя, якась іржава конструкція — два колеса, й обидва від різних велосипедів, високе кермо, невеликий кошик-багажник. Зацікавившись, Джекі закинула у кімнату рушник і зубну щітку й підстрибом побігла вниз по сходах.

— Оце дивина,— вражено видихнула вона, побачивши, як Федя підняв із землі зібраний з купи мотлоху дивовижний велосипед.— Бракує лише ведмедя. Як у цирку.

— Ага, клоунеса в нас уже є.

Джекі закотила очі й глузливо провадила:

— Ще скажи, що воно їздить...

— Звісно, їздить! — пирхнув Федя й відставив підніжку.— Маєш сумніви?

— Ти не схожий на того, хто вміє крутити гайки.

— Зовнішність оманлива,— хлопець задер підборіддя й усміхнувся.— Чи ти вважаєш, що ми з Данилом могли б потоваришувати, якби я тільки вмів полірувати нігті й ходити в солярій?

— А ти ходиш?

Федя зміряв її саркастичним поглядом, сів на поріг і продовжив колупатися в старому залізяччі. Джекі раптом зрозуміла, що абсолютно не хоче спати. Абсолютно! Вона присіла поруч, спостерігаючи за його роботою, і нарешті наважилася спитати:

— А що у Данила... ну... з ногою?

— Довга історія,— буркнув Федя, не відриваючи погляду від ланцюга.

— Та ми начебто нікуди й не поспішаємо,— задумливо пробурмотіла Джекі.— Я його як побачила, чомусь подумала, що він спортсмен.

— Був,— кивнув Федя.— Бігав. Не Усейн Болт, звісно, але він цим... жив. От просто дихав цим.

— Травма? — Джекі сумно зітхнула.

— Та ні. Підстава.

Федя замовк, хоча Джекі аж розпирало від цікавості. Але вона відчувала, що варто їй пробурмотіти ще бодай слово, він одразу вижене її з затишного ґанку й більше ніколи не розмовлятиме на цю тему.

— Десь півтора року тому в Дані була невелика травма зв’язок. А тут чемпіонат Європи. Він узагалі не збирався нікуди їхати, але тренер попросив, мовляв, будеш запасним, «просто посидіти», бо заявка команди неповна. Звісно, він поїхав, бо це ж Сан Санич попросив! — Федя занадто сильно крутнув гайку, ключ з дзенькотом зіскочив.— А в день забігу виявилося, що хтось там травмувався, хтось попався з сумнівним тестом на допінг і бігти, власне, нікому. Якби на його місці був я, то просто послав би всіх: «Фіг вам, я не можу зараз, у мене травма!» Але ж це Данько. Звісно, він погодився. Він біг за Україну.

Хлопець замовк і спохмурнів, обмацуючи колесо. Джекі напружено подалася вперед і зазирнула йому в обличчя.

— І що той забіг... погано скінчився? — хрипким від хвилювання голосом спитала вона.

Федя обернувся через плече, коса смужка світла з дверей впала йому на обличчя — дивно, він навіть не розізлився на неї за дурне запитання, просто дивився — сумно й серйозно.

— Як бачиш. Потім ще була невдала операція. Ну, і все. Це вирок. Але то навіть не головне. Просто йому дещо розповіли. Які в них усередині команди розклади були й чого забажали спонсори, і як Сан Санич не хотів свого найкращого спортсмена підставляти, як той відмовився програвати на фініші... Отак і виходить. Той відмовився. А Данька навіть не спитали.

Джекі важко зітхнула, намагаючись позбутися гарячого клубка, що ніби застряг у горлі.

— А потім почалося. Данило ж просто схиблений на чесності. Ще змалечку. Завжди йому треба, щоб усе правильно було. Тобі яблуко — і мені яблуко. Ти завинив — ти й стій коліньми на гречці. Але в житті так не буває. А тут... уявляєш? — Федя різко глянув на неї, і Джекі здригнулася.— Дивишся йому в очі, а там — порожнеча. Була людина — і немає. І головне — ти нічим не можеш допомогти.

— І чим він займається тепер?

— Та таке. Сайти якісь клепає. Хотів навіть піти на контракт до армії, але не взяли, то він трохи волонтерив, але йому... йому важко то все, і фізично, і психологічно. Думав, його попустить, як щось корисне робитиме. Та щось не дуже. Поїхав у Мюнхен, до батьків, але повернувся — каже, що тут йому краще. А тут його Леобургом по голові стукнуло.

Федя підвівся з поріжка, і Джекі, як за командою, встала за ним услід. У цю мить вона чомусь думала не про Данила. От як воно — бачити, як руйнується життя твого найкращого друга, як він згасає, і навіть не знати, що робити? Що робила б вона? Джекі відчула тяжкість у грудях — просто неймовірну, нестерпну. Вона не знала. Бо насправді в неї ніколи не було жодної близької людини. Тільки батько, якого вона майже не пам’ятала.

— Так, ну добре,— тихо сказав Федя.— Досить розпускати шмарклі.

Джекі раптом збагнула, що вже кілька хвилин незмигно дивиться йому в обличчя. Збагнути — збагнула, проте погляду не відвела.

Федя дістав з кишені запальничку, в його долонях спалахнув маленький метушливий вогник. Червоні відблиски заграли на западинах щік. Він запалив цигарку й видихнув тонкий білий струмінь диму. Ланцюжок браслета ніби у сповільненій зйомці ковзнув униз по жилавій руці.

— Ти вмієш кататися на велосипеді?

В сутінках темно-карі очі здавалися пекуче-чорними. Це був дивний стан — почуттів, питань, думок і спогадів було стільки, що Джекі навіть не встигала повністю усвідомлювати їх. Тільки знала, що саме зараз хоче стояти тут, посеред порожнього темного двору, де дзвінко скрекоче цикада, і дивитися на Федю. На те, як падає жовтувате світло з вікна на його блискуче світле волосся. І як він стискає однією рукою кермо свого безглуздого саморобного велосипеда.

А ще в нього гарні вуста. В чоловіків нечасто бувають красиві губи, а коли він ще так злегка підібгає їх, замислюючись про щось, і...

— Джекі!

— М-м?

— Ти вмієш кататися на велосипеді, питаю?

Джекі здригнулася й наче прокинулася від сну Від переляку по шкірі сипнуло морозцем. Кого це вона роздивлялася? Геть здуріла?! Від збентеження й злості на саму себе закололо в животі. Тим часом Федя посміхнувся й примружився, ніби не був упевнений у тому, що побачив. Потім задер підборіддя й злегка втягнув щоки, ледь стримуючи сміх.

Ну от і все. Він повернувся. І Джекі відчула, що готова четвертувати себе за ті кілька секунд слабкості, коли вона підпала під настрій сумної розповіді й роздивлялася його, як романтична восьмикласниця.

— Я?

— Ні, я! — засміявся він.— Ходи сюди, навчу.

Втекти? О так, звісно, втекти! Швидше, ну ж бо! Не стій, як засватана!

А раптом він подумає, що вона дійсно зніяковіла?

От дурепа! Авжеж, він помітив. Добре, хоч надворі темно, побачив би її зараз червоною, мов херсонський помідор!

— Ану залазь! — він підкотив до неї рипучий велосипед.

Господи. Що вона робить? Джекі незграбно видерлася на сидіння, кермо виявилося десь на рівні її плечей. Коли вона востаннє каталася? Років у сім? Федя нахилився й прилаштував ланцюг. А потім... обійняв її ззаду, накрив її руки долонями й міцно притиснув їх до керма.

Вона мало не задихнулася від обурення, але тепер не могла навіть поворухнутися.

— Ти шо це робиш?! — зойкнула вона.

— Допомагаю тобі тримати рівновагу,— промуркотів він просто у неї над вухом.— А ти що подумала?

— Пусти.

— Впадеш.

— Прибери руки, негайно!

Федя ворухнувся, і велосипед почав хилитися вбік.

— Ну що ти робиш, я ж не дістаю ногами до землі! — закричала Джекі.— Я зараз завалюся!

— То що мені робити — прибрати руки чи тримати? — в його голосі вже відчувалася неприхована насмішка, така безжальна й знайома, що всі сентиментальні почуття одразу вивітрилися з голови, ніби їх і не було.

І Джекі зробила єдине, що могла. Натиснула на педалі.

Велосипед рушив з місця, і Федя від несподіванки одразу ж відпустив її. Джекі незграбно прокотилася декілька метрів і спробувала загальмувати, але з цього нічого не вийшло, і вона з розгону врізалася в кам’яну огорожу. Позаду почувся сміх.

Джекі жбурнула іржавого монстра на землю і попрямувала до будинку, ледве стримуючи гнів.

— Брехати — погана звичка! — вигукнув Федя й пішов за нею.— Ти куди? Ми ще не закінчили!

— Вже! — гримнула Джекі й почала підніматися сходами.— І ще... будеш дівок своїх по клубах мацати, а не мене, зрозумів?!

Він знову засміявся, цього разу голосніше, ще й присвиснув.

— Хіба це не ти роздивлялася мене, як дитина — ляльку Барбі?

— Ти і є лялька Барбі,— пробурмотіла Джекі, не обертаючись.— Тупа фарбована лялька Барбі! І сьогодні я замкну свої двері!

— І стільцем підіпри! Я ще той маніяк! — він підкинув у повітря подушечку жуйки й зловив її ротом.— Особливо коли дівчина так... заводить!

Розділ 6

Листування з пеклом

Тиша в кімнаті здавалася густою та липкою, мов патока. Хотілося грюкнути чимось важким, щоб переконатися, що зі слухом усе гаразд. Яблонські в повному складі сиділи у вітальні та зрідка перезиралися. Іноді тишу порушували глухі схлипи Беати — її плечі здригалися від ридання. Переляканий Альберт з темними колами під очима дбайливо притискав сестрину голову до своїх грудей і гладив заплетене в тугу косу волосся. Тео стояв біля вікна спиною до присутніх, нервово смикав золотисту китичку штори й час до часу зі свистом втягував повітря, ніби задихався. Юліана, похнюпившись, роздивлялася своє бузкове віяло. Агнеса була неприродно бліда, і біле мереживо на її чорній сукні нагадувало морозний візерунок. Вона здавалася манекеном з бездоганною поставою — тільки тривожний вогонь у золотисто-зелених очах видавав у ній живу істоту. Дівчина сиділа на краєчку стільця, ніби от-от збиралася підхопитися та втекти з кімнати, що пахла корицею і поминальними свічками.

В неділю вночі вбили Фелікса. Данило знову й знову прокручував у голові ті злощасні пів години, що незворотно змінили життя в будинку Яблонських.

...Ось він бачить, як тікає Агнеса. Заходить Свенсон. Цієї миті лунає постріл. Вони з дворецьким біжать коридором, навмання смикаючи дверні ручки. Всюди замкнено, але з-під дверей кабінету Фелікса ллється тонка смужка тьмяного світла. Поруч з темряви виринає Тео  — досі хитається, але більш-менш протверезів. Ліворуч риплять двері — то Юліана, вона підіймає лампу вище, мружиться й силується розгледіти, що відбувається. За кілька секунд зі своєї кімнати визирає заспана Беата. «Що це було?» — губи Тео ворушаться, але Данило швидше вгадує те, що він говорить, ніж дійсно чує звуки.

«Хто стріляв? Де?»

Данило обертається й бачить переляканого Альберта в нічному ковпаку й халаті. Його зіниці в напівтемряві розширені, очі здаються величезними й темними.

«Гадаю, це в кабінеті Фе... батька»,— вимовляє Данило.

Вони відчиняють двері.

Фелікс лежить на підлозі долілиць. Навколо голови — величезне чорне коло. М’яка ворса дорогого килима вбирає кров і темнішає.

Далі все крутиться вихором. Тео падає навколішки поруч з тілом. Позаду глухий стукіт — то непритомніє Беата. Альберт обертається до неї, а поруч повільно осідає на підлогу Юліана. Вона хапає його за картату холошу, безмовна, бліда, дивиться безтямно...

Ця картина закарбувалась у пам’яті Данила так, що він згадав би її і за сто років. Він обвів очима кімнату. Зброї біля тіла не було, тож самогубство виключене. Тоді хто вбив Фелікса? І чи не сидить ця людина зараз тут? В очах присутніх застигло те саме питання. Крім того, вбивство значно ускладнило й пошук дядька Івана — Данило так і не встиг поговорити з Феліксом на цю тему.

В коридорі почулися кроки. Свенсон квапливо заскочив до вітальні й оголосив:

— Пан Джозеф Бридж-Паркер, поліцмейстер Леобурга.

Всі присутні здригнулися. До кімнати зайшов головний поліціянт міста: високий плечистий чоловік у чепурному сірому костюмі, з ретельно зачесаним назад сталево-сірим волоссям і запалими світлими очима. Незважаючи на високу посаду, він був ще досить молодий, років зо тридцять п’ять. Бридж-Паркер якось одразу не сподобався Данилові: зневажливим поглядом і саркастичною посмішкою він був схожий на Едварда з портрета в медальйоні.

— Добридень,— недбало кивнув він.— Прийміть мої співчуття.

Юліана кивнула й жестом запросила його сісти.

— Є якісь новини, пане Бридж-Паркер?

— Наразі не можу нічого коментувати. Вбивство члена Ради — справа надто серйозна, містяни схвильовані. Поговоримо пізніше.

Тео пропалив поліцмейстера роздратованим поглядом, але той не звернув уваги й зручно вмостився в кріслі. В кімнаті знову запанувала тиша.

— Дивно, зазвичай пан Іжачек не запізнюється,— невпевнено сказав Альберт.— Уже пів години.

Краєм ока Данило помітив, як Тео завів руки за спину й міцно зчепив пальці. Схоже, необхідність чекати юриста дійсно змушувала його нервувати!

— На те має бути поважна причина,— стиха зауважила Агнеса.

— Годі! — Беата затремтіла від гніву.— Бездушні, корисливі люди! Єдине, що вас хвилює, це оголошення заповіту!

— Беато, благаю...— Юліана притиснула руки до грудей.— Ми всі приголомшені...

— Я вам не вірю! Адже його вбили! — Беата захлиналася від плачу.— Це хтось... хтось із вас! Ви... ви...

Альберт пригорнув сестру до себе й вибачливо покосував на поліціянта.

— Може, ви маєте на увазі щось конкретне? — вкрадливо запитав Бридж-Паркер і начепив монокль на око.

— Беато, тобі краще піти до себе,— прошепотіла Агнеса.— Ти в такому стані...

— Замовкни! — з дикою люттю вигукнула сестра.— Ти бридка... огидна... Це ти у всьому винна, гадала, я не дізнаюсь?!

— Альберте, відведи сестру нагору! — владно, з металом у голосі сказав Тео.— Вона не при тямі.

— В чому ж провина вашої сестри, панно Яблонська? — помітно пожвавився Бридж-Паркер.

— Альберте! — гримнув Тео.— Пане поліцмейстере, зараз не час ставити подібні питання.

Альберт схопився й допоміг Беаті, яка кидала гнівні погляди на сестру, підвестися з дивана. Щойно вони вийшли, у вітальні з’явився стривожений дворецький із залізною капсулою пневмопошти в руках і простягнув її Тео.

Тео різким рухом розкрив її і витрусив на долоню згорнутий папірець.

— «Виникли несподівані обставини надзвичайної важливості»,— прочитав він.— Іжачек просить зачекати чверть години.

— Що ж, Теодоре, вам зовсім недовго чекати на звання найбагатшої людини Леобурга,— раптом з урочистим виглядом заявила Юліана. Данило здригнувся від подиву й обернувся до неї, Бридж-Паркер посміхнувся, Агнеса широко розплющила очі.

Юліана не вирізнялася особливим тактом, але її зауваження зараз здалося цілковитим блюзнірством. Тео мовчки зміряв її презирливим поглядом, підійшов до серванта й опустив важіль на стінці. Почувся глухий скрегіт. Незабаром передні дверцята відчинилися, Тео просунув руку й дістав з надр шафи пляшку. Судячи з її матового запітнілого скла, пляшка зберігалася в холоді десь у глибині підвалу й піднімалася нагору за допомогою спеціального пристрою. Всередині шафи рядком стояли пляшки з віскі й бурбоном, за ними — пляшки з вином, шампанським та іншими напоями. Тео налив віскі в склянку, поставив пляшку на місце, після чого зачинив дверцята серванта. Механізм знову заскреготів, а важіль повільно повернувся в попередню позицію.

Маленький худорлявий юрист — той, якого Данило бачив раніше в кабінеті Фелікса,— з’явився за пів години. Він розклав на столі папери, надів пенсне. Тео вчепився в бильця крісла, нервово покусуючи губу. На Агнесиному обличчі застиг дивний апатичний вираз. Юліана з цікавістю роздивлялася поліціянта. До кімнати тінню шмигнув Альберт. Юрист обвів усіх уважним поглядом, відкашлявся, витер носа хустинкою і мовив:

— Прошу вибачити за затримку, але вона викликана дуже поважною причиною. Хочу повідомити шановному панству, що обидва примірники заповіту, який склав у моїй присутності пан Фелікс Яблонський, було вкрадено. Але сьогодні вранці я отримав пневмопоштою пакет документів. Відправник, на жаль, мені не відомий. У пакеті була записка,— він розрівняв папірець на столі й зачитав уголос: — «Правда завжди випливає назовні. Навіть якщо її заховати за сімома замками. Тобі треба було подумати про це, Тео. Шкода, що думати ти так і не навчився».

Тиша в кімнаті кристалізувалася. Повітря завмерло, ніби всередині вимерло все живе. На лобі Тео заряснів піт, на білому, як крейда, обличчі різко проступило ластовиння.

— Я не волів би зараз гаяти час на різні припущення, панове, можу лише засвідчити, що текст відповідає тому, що планував пан Яблонський. Отже, переходжу до оголошення останньої волі покійного Фелікса Густава Яблонського.

Іжачек почав читати.

— «Я, Фелікс Яблонський, перебуваючи при здоровому глузді та твердій пам’яті, відповідно до Закону номер тисяча сто вільного міста Леобурга, заповідаю все рухоме й нерухоме майно, яке на день моєї смерті виявиться у моїй власності, в чому б воно не полягало й де б не перебувало, моєму синові, Едвардові Рафлу Яблонському. Текст заповіту написаний мною власноруч і завірений нотаріусом у моїй присутності».

Мовчання. Раптове здавлене зітхання Юліани зробило тишу ще більш напруженою. На Данила звернулися погляди всіх присутніх.

У пам’яті Данила випливла недавня сцена. «Де він?!» — запитує грізний бас Фелікса. «Як ви могли так учинити зі мною, батьку?! Я ж... Я навіть уявити такого не міг!» — у відчаї вигукує його старший син. То ось що так образило й розгнівало Тео! Він якимось чином дізнався про зміст заповіту й викрав його! І судячи з того, що документ якось потрапив до рук юриста, виходить, у Тео теж його викрали! Але чому Тео не знищив заповіт одразу, як вкрав?

Данило збентежено кахикнув, але не зважився зустріти погляд «брата», який кипів неприхованою ненавистю. Юліана й Альберт завмерли зі здивованими виразами на обличчях. Агнеса тільки вигнула брову в німому запитанні. Наче Данило сам розумів, що відбувається!

— То це той...— схвильовано просипів Данило,— виходить...

— ...що найбагатшою людиною Леобурга є ви, Едварде,— промовив Альберт.— Оце несподіванка!

Тео схопився з крісла.

— Тільки не для нього! Що ж, віддаю належне твоїй винахідливості, брате. Мої вітання!

Він швидким кроком залишив вітальню. Данило заплющив очі. Що-що, а сваритися з цим навіженим не входило до його планів. Тео, мабуть, думає, що цю бісову записку написав саме він! Звісно, кому же ще було вигідно, щоб загублений заповіт раптово знайшовся?

— Але дозвольте...— втрутилася Юліана.— Тео — старший син, і за правом успадкування...

— Все абсолютно законно,— запевнив Іжачек.— Людина при здоровому глузді й твердій пам’яті має право заповісти своє майно будь-якому суб’єктові.

— О Господи...— Юліана приклала долоню до щоки.— Агнесо, дитино моя...

— Едварде! — різко вимовила Агнеса.— Мені шкода, що ви успадкували капітал унаслідок такої трагічної події, але все одно прийміть мої вітання. Вочевидь, батько безмежно вас любив. Сподіваюся, ви зможете розпорядитися спадщиною гідно.

— Дякую,— вичавив Данило.— Я спробую.

Годинник на стіні відбив дванадцять ударів, над циферблатом розчахнулися дверцята, й з них виїхали дві фігурки сурмачів, як на будівлі Ратуші. Захований у таємних глибинах годинника музичний механізм заграв марш. Данило задивився на годинник, нотаріус кашлянув, привертаючи увагу, і підсунув йому папери. Данила хопили дрижаки — він жодного разу не бачив підпис Едварда.

— А... ви знаєте, після вибуху мені важко писати, рука болить,— незграбно посміхнувся Данило й тієї миті помітив погляд Агнеси. Вона вигнула брову. Дідько, треба було їй поскаржитися на біль у руці раніше! Іжачек кивнув і забрав папери.

Юрба у вітальні розходилася. В голові панував повний безлад, Данило схилився над столом. Схоже, Тео дізнався про заповіт до його оголошення й викрав обидва примірники, тому й стався той грандіозний скандал. Це було в суботу, й оформити новий примірник Фелікс не встиг, бо в неділю ввечері його вбили. Хтось дізнався про викрадення документу, знайшов його й надіслав юристові разом з цидулкою. «Тобі треба було подумати про це, Тео!»

— Поясніть, будь ласка,— Данило нахилився до Іжачека.— А якби заповіт сьогодні не потрапив до вас?

— Так, пане, ви правильно оцінюєте ситуацію,— прибравши з очей пенсне, відповів юрист.— Я, звісно, знав про останню волю вашого батька, але без оформленого належним чином заповіту майно й кошти перейшли б до вашого старшого брата, Теодора Яблонського.

Отакої. Хтось зруйнував інтригу Тео. Але хто? Кому вигідно, щоб він залишився без копійки, а молодший брат успадкував би все? Данило хитнув головою. Немає відповіді. Знову немає. Ані Юліані, ані її дітям це не потрібно — завдяки шлюбу найближчим часом Агнеса повернула б (хоч і частково) права на рідний дім. Комусь ззовні? Але Фелікс не лишав нічого стороннім особам. Так чи так, тепер становище Данила ставало вельми діткливим: Тео будь-що захоче помститися, й це може статися щохвилини. Крім того, таємничий «доброзичливець» теж може відіграти свою роль. Заглибившись у роздуми, Данило не одразу помітив, як Бридж-Паркер задумливо спостерігав за ним крізь скляне око монокля.

Агнеса заклякла. На столі лежав чорний конверт з листом.

Вибачте, що наша розмова минулого разу не відбулася. Сьогодні, о дев’ятій годині, Шкуратяний провулок, 13. Приходьте сама, як і тої неділі. Екіпаж залиште біля таверни «Лісова лілея». V.

Знову.

Це був не звичайний страх... у цього відчуття не було назви. Крижана рука стиснула горло, а душа ніби вкрилася колючою памороззю й могла тріснути від необережного руху.

Це почалося близько двох тижнів тому. Якось Агнесу налякав у саду незнайомець у сірому плащі, від якого вона втекла, навіть не вислухавши. Потім хтось вдерся до неї в кімнату й залишив на столі листа — вона не наважилася навіть розпечатати конверт. Про цей візит якимось чином дізналася мати, прибігла до неї нажахана й благала не наближатися до цих людей. А минулої неділі Агнеса отримала чергове послання. Незнайомець писав, що знає, як загинув її батько. Ці слова відразу підважили її рішучість не вплутуватися в цю справу. І вона вже була готова летіти на зустріч до загадкового «V», палаючи від бажання швидше дізнатися відповідь на загадку, що зводила її з глузду, аж поки не здогадалася, що насправді означає остання літера в листі.

Це не латиниця. Це кирилиця. Перевернута літера «А» — знак леобурзьких вигнанців.

Руки затремтіли так сильно, що записка з шурхотом полетіла кудись під ліжко.

Агнеса затулила долонею рота, щоб не закричати, і швидко нахилилася, шукаючи тонкий аркуш. Швидше! Ось він! Але папірець розсипався просто у неї в пальцях. Бохумська есенція. Якщо нею просочити папір, він перетвориться на попіл за кілька хвилин після того, як на нього впаде світло. Ось чому конверти завжди були чорні. Агнеса струсила з подолу рештки цидулки.

Отже, перед нею нелегкий вибір. Коли вона втекла з дому на зустріч до небезпечного злочинця вперше, її врятувало справжнє диво, і ризикувати знову — самогубство. Адже щось злякало того вигнанця — він уже підійшов був до неї, але раптом утік, не промовивши ані слова. На очах Агнеси виступили сльози, тіло мліло від неймовірного напруження. Піти чи залишитися? Чи потрібна їй ця правда, коли батька вже не повернути?..

Адже вона — дівчина з порядної, шанованої родини. Вона ж знає закони Леобурга. Жоден підданець не ставав вигнанцем безневинно. Поки ти любиш це місто — воно любить тебе, але Леобург суворий і не прощає зради.

Кілька років тому в Академічному районі з’явилася група студентів-юристів, які нібито боролися проти тиску на студентські організації з боку Ради. Свою компанію вони назвали «Сокіл-Свобода» і вибрали собі емблемою сокола, що летить. Здавалося б, нічого небезпечного. Але потім, коли поліція провела обшук в Академії юриспруденції, містянам оголосили, що ці молодики не були такими вже безневинними ягнятами. З газет Агнеса дізналася, що учасники організації планували знищити кілька важливих міських підприємств, після чого захопити владу. Тоді всіх винних заарештували, але у місті вже не жилося так безтурботно, як досі. Привид «Сокола-Свободи» виникав то там, то тут: у малюнках на стінах, у листівках, у розмовах на вулиці. І коли в річці знайшли тіло члена Верховної Ради Олекси Чорного й головними підозрюваними в його загибелі стали «соколята», в Леобурзі ухвалили закон про остракізм. Відтепер людей, що були звинувачені в зраді Леобурга або чинили дії проти законної міської влади, виганяли без права оскарження, а все їхнє майно переходило у власність міста. Зазвичай їх, як і інших ув’язнених, випроваджували на копальні до Російської Імперії, але ніхто ніколи не бачив вигнанця, який би повернувся. Поширювалися плітки: щоб вигнанці не поверталися з підробленими документами, їм на обличчі ставили тавро, подібне до перевернутої літери «Л», але жодних підтверджень цьому не було — в газетах не писали про це, а судові засідання у справах про зраду завжди були закриті.

Спочатку закон про остракізм здався Агнесі дикістю. В місті навіть спалахнули заворушення, через це батьки змусили їх з Беатою вчитися вдома, а не в університеті. Агнеса десь глибоко в душі розуміла, чому люди настільки розгнівані, але потім, коли почали зникати міські чиновники, а в повітроплавному порту згорів дирижабль, стало зрозуміло: війна з провокаторами неминуча, і Рада просто робить кроки для захисту леобуржців. Зрадники ні перед чим не зупиняться. Зрадники небезпечні. Зрадникам тут не місце.

Агнеса потерла скроні. Якби справа стосувалася лишень її, вона довго не роздумувала б. Але будь-яка зустріч з вигнанцями могла скінчитися вигнанням усієї родини без права повернення. Їй, дівчині, змалечку безмежно закоханій у свій затишний світ, це здавалося чи не найсуворішим покаранням. Вигнанці були страшні люди, і Рада ніколи не застосовувала б це покарання даремно.

Агнеса заплющила очі, намагаючись викинути з пам’яті нав’язливий спогад.

Батько показує, як правильно складати розрізнені картинки у праксиноскоп. Вона не розуміє, як цей пристрій встигає міняти їх так швидко, щоб картинка рухалася і персонажі оживали на екрані. Батько всміхається й розповідає їй щось неймовірне: скоро ці механічні штуки не знадобляться, і фільми будуть самі з’являтися з суміші води, фарби й світла!..

Вона таки мусить піти. І вона піде, нехай із загрозою для життя й честі родини. Залишить екіпаж біля таверни й піде в сутінках по Робітничому району. Їй треба дізнатися, що сталося з батьком, бо ніхто на цьому світі не любив його так, як вона.

Агнеса рішуче витерла сльози, розчесала черепаховим гребенем скуйовджені кучері й вирушила в стайню.

— Андресе, підготуйте екіпаж о пів на дев’яту,— звеліла вона фурманові.

Тепер Агнеса почувалася впевненіше. Звісно, її трохи бентежило, що візник стане свідком її сумнівної пригоди, але не вирушати ж у місто на смердючому паромобілі! Поліція, щоправда, могла встановити стеження за їхнім будинком, але поки що нічого такого вона не помітила. Поліція... Пальці ще й досі були в чорній фарбі від дактилоскопії. Від одного спогаду про сьогоднішню розмову тет-а-тет з поліцмейстером Бридж-Паркером Агнесу кинуло в холодний піт. Здається, вона цілком переконливо брехала йому про події тієї ночі. Принаймні він незабаром дав їй спокій і почав розпитувати Тео.

Точно у призначений час екіпаж рушив. Руки в Агнеси тремтіли, і від цього ознобу її не міг врятувати навіть обігрівач. Дівчина до болю в пальцях стиснула віяло, раз по раз із тремтінням вдивляючись в обличчя нечисленних перехожих. Схоже, що за нею таки не стежили, але краще не випробовувати долю. Ледве екіпаж звернув у вузький, розфарбований сонцем у криваво-помаранчеві кольори провулок на під’їзді до Робітничого району, Агнеса нахилилася до Андреса.

— Мені потрібна таверна «Лісова лілея»,— видихнула вона, сподіваючись, що візник почує з першого разу.— Але, будь ласка, об’їдьте той жахливий квартал з... з...

— З червоними ліхтарями? — посміхнувся Андрес.— Як накажете, панночко!

Й екіпаж заколесив вузькими звивистими вулицями. Ось і межі Аристократичного району. Австрійський міст із ліхтарями на високих тонких ніжках. Угорі, за хмарами, почувся гуркіт моторів. Агнеса здригнулася, безпомилково впізнавши звук поліційного дирижабля. Вона жваво уявила чергового, який пильно спостерігає згори за містом у потужний поліційний тетранокль. «Усе добре,— заспокоювала вона себе.— Ніхто не забороняв їздити в екіпажах з відкритим верхом у Робітничий район». Дирижабль пішов на південний захід, у бік Академічного району, а коляса переїхала Австрійський міст. Андрес круто звернув у один з вузьких похмурих провулків, щоб об’їхати Фривольний квартал, і в цю мить Агнеса помітила, що за ними на невеликій відстані їде паромобіль. Він переслідував їх уже кілька хвилин, і спершу здалося, що це лише гра її уяви. Ніби для того, щоб розсіяти її сумніви, паромобіль, пирснувши вгору високим струменем пари, сховався в сусідньому провулку.

Андрес упевнено правив до «Лісової лілеї» і невдовзі зупинився біля брудного, запльованого входу з табличкою «Тут не діє закон 4526».

Агнеса зітхнула.

— Дякую, далі я піду сама. Чекайте на мене тут.

— Оце вже зась! — похитав головою молодий фурман.— Панно, ваше право — наказувати мені, але якщо хтось дізнається...

Агнеса дістала з ридикюля два лео. Андрес важко ковтнув слину й задивився на монети.

— Один — зараз, другий — після повернення додому. Ви лишаєтеся біля входу до таверни.

— Але ж пан Теодор мене вб’є...

— Коли повернемося, він буде напідпитку і ні про що не розпитуватиме,— байдужно промовила Агнеса, опустивши на обличчя вуаль.

Вона пхнула в долоню візникові монету й швидким кроком перетнула Шкуратяний провулок, гидливо скривившись. Сморід тут стояв такий, що Агнеса насилу дихала навіть крізь хустинку. За все своє життя вона заїжджала до Робітничого району Леобурга всього декілька разів, а в цій частині, поруч з чинбарнею Гульдена, взагалі не бувала ніколи. Як тут жахливо... Чи знає вона своє місто по-справжньому? Чому воно здається їй то раєм, то вбогою смердючою ямою? Хто живе тут? Чому ці люди перетворили свій світ на таку темну смердючу глушину? Хто винен? Відповідей на ці питання у неї не знайшлося. Переступивши через розлиті на бруківці помиї, Агнеса опинилася біля будинку номер тринадцять. Половину стіни з величезною тріщиною від підвалу до другого поверху затуляв свіжий плакат з усміхненими «отцями» Леобурга. З-під мокрого плаката ще проступала велика літера «V». З-за рогу з’явився поліціянт. Дівчина здригнулася, хутко піднялася сходами й декілька разів стукнула дверним молоточком.

Ніхто не відчинив. Краєм ока вона помітила, як у вікні другого поверху промайнула й одразу зникла тінь. Постукала ще раз. Тиша.

І тут за спиною пролунав голос.

— Цікаво, що тут може робити дівчина, яку обурює відвідування грального салону?

Агнеса помертвіла й повільно обернулася.

За два кроки від неї, схрестивши руки на грудях, стояв і посміхався її двоюрідний брат, Едвард Яблонський.

Данило вискочив з будинку слідом за Агнесою. Відчайдушно замахавши руками, зупинив перший-ліпший паромобіль. Усю дорогу водій невдоволено стовбурчив руді вуса й зиркав на нього крізь величезні вітрові окуляри, але слухняно блукав вулицями Леобурга за Агнесиним екіпажем. Вочевидь, водію не подобався ані дивний пасажир, ані місце, куди вони заїхали. Данило мало не задихнувся в цій пекельній паровій машині — у вухах дзижчало, одяг за час поїздки просякнув запахом мастила.

Він не спускав очей з Агнеси. Її обличчя побіліло так, що майже зливалося з кольором мереживного комірця на сукні.

— Отже...

— Я... приїхала до модистки! — нарешті видихнула дівчина.

— До кого?! — скривився Данило.— Дайте подумаю... Ні, не вірю.

— Це правда! — гаряче вигукнула Агнеса й наблизилася до нього, з собачою відданістю зазираючи в очі.— Ось ця сукня, що на мені, така чудова, що я вирішила замовити ще одну.

— Так, а в неділю вночі ви перелазили через паркан теж заради цієї «модистки»?

Агнеса набрала в легені повітря, але не змогла вимовити ані слова. Вона стояла так близько, що Данило міг вільно роздивлятися її обличчя: трохи зведені тонкі брови, ніжно-рожеві вуста, іскристі від страху жовто-зелені очі — такі яскраві, що навіть дивитися в них довго було нестерпно. Вони з Джекі були схожі, як сестри-близнючки, але що довше Данило знав Агнесу, то чіткіше бачив приголомшливу прірву, що їх розділяла. І справа навіть не в зеленому волоссі й пірсингу. Таких, як Агнеса, у його — нормальному — світі не було.

— У що ти вплуталася, Агнесо? — прошепотів він.

Вона спалахнула, вражена такою фамільярністю, й опустила погляд додолу.

— Едварде, будь ласка, не мучте мене питаннями.

— Це пов’язано зі смертю мого батька?

— Не знаю,— вона примружила очі, ніби від болю.— Присягаюся. Не знаю.

— Гаразд. Їдьмо додому.

Агнеса кинула швидкий розгублений погляд на вікна будинку, куди щойно стукала, і взяла Данила під руку.

— Андрес біля таверни, я...

— Бачив,— урвав її Данило.

Якийсь час вони йшли мовчки, Агнеса з напругою стискала рукав його піджака. У цей момент Данило помітив чоловіка в довгому чорному плащі, що прямував до них з протилежного боку вулиці. Його обличчя було брудне від кіптяви, під очима проступали синюваті мішки, а руки здавалися моторошними корчами, що всохли під палючим сонцем.

— Бачу, ви з аристократії. Чи не бажаєте свіжої преси, панове? — ядуче просипів чоловік німецькою і відхилив полу плаща. З численних кишень стирчали згорнуті в рурку газети.

— О, що за газета? — пожвавішав Данило.— «Леобурзький вісник»?

«Продавець» хрипко засміявся.

— Ні, тут такого не читають.

— Давайте,— одразу погодився Данило, понишпорив у кишені й кинув йому монету. Чоловік не став ловити її, і срібло брязнуло об бруківку.

Данило розгорнув газету.

— «Зоря Леобурзька»! — видихнула Агнеса.— Викиньте негайно!

— З якого це дива?

— Це ж... це... ви знаєте, що там друкують? — засичала Агнеса.— Там наклеп на Раду!

На її обличчі відбилося таке щире обурення, що Данило мимоволі всміхнувся.

— А я, знаєте, люблю читати різні «наклепи» на владу, а потім робити власні висновки,— кивнув він.— Ось і Андрес!

Фурман відчинив дверцята, Агнеса пригнічено залізла до екіпажа. Данило всівся поруч і розгорнув газету.

«Зоря Леобурзька». Вільна газета вільного міста. Заснована радою товариства «Сокіл-Свобода».

— Едварде, не знаю, чи можу просити про це...— знічено почала Агнеса.— Але ви зробите мені неоціненну послугу, якщо нікому не розповісте про нашу сьогоднішню зустріч, а також про мою... нічну прогулянку.

Данило обернувся до неї.

— Ви мені заважаєте.

— О, вибачте,— зашарілася дівчина.— До речі, я б вам порадила сховати це... коли ми переїдемо Австрійський міст. Поліція може помітити. Заборонена преса, непідзвітна Раді, може спричинити неприємності.

— Дякую за турботу! — відрубав Данило.— А що, в Леобурзі вся преса підзвітна Раді?

Її погляд знову став недовірливим. Невже його брехня про втрату пам’яті настільки кострубата?

— Так. Уже понад десять років, після великого скандалу. Головний редактор «Леобурзького вісника» був викритий у корисливих зв’язках з одним з міських магнатів. Відтоді в кожній редакції працює аташе Ради.

— А... тобто цензор? — скептично посміхнувся Данило.— А що таке «Сокіл-Свобода»?

Агнеса вдала, що не почула питання, й утупилася у вікно, а Данило знову поринув у читання.

Газета була німецька. На першій шпальті містилося слово редакції: «До наших однодумців».

Гордощі переповнюють нас. Якщо ви читаєте ці рядки, то ми працюємо недарма. Ми віримо, що свобода не порожнє слово для кожного з нас, братове. Якщо у вашому серці живе дух колишнього Леобурга, дух волі, рівності й поваги, ми йдемо однією дорогою! Владі ніколи не зламати нашої волі! Їм не здолати Леобург — місто вільних людей. Ми боремося й переможемо.

Данило посміхнувся. Для початку непогано. Далі була розлога стаття «Як Закон 6911 „Про остракізм“ порушує права громадян Леобурга». Остракізм? Тут когось виганяють, та ще й для цього ухвалили спеціальний закон? Данило насупився. Трохи нижче розташувалися дві колонки: «Чому єврейській громаді заборонили будувати синагогу. Кайдани Закону 1245» та «Як знайти делегата Союзу працівників у вашому районі», і ще одна стаття: «Австрійська надзброя. Що загрожує Леобургу?» Мабуть, чутки про якусь неймовірну зброю в Австро-Боснії справді ходять містом і хвилюють громадян. Що ж, цікаво. Стаття «Дірявий мішок. Де шукати тисячі лео з міської скарбниці» мала ще й підзаголовок: «У чому причина любові Юміта Оздеміра до російського престолу». О! Це особливо цікаво! На останній сторінці містилася стаття «Загадкові зникнення» про двох дівчат.

Останнім часом Рада докладає неймовірних зусиль, щоб приховати від леобуржців справжній стан речей, і будь-які злочини списуються на дії підпільних організацій, які нібито загрожують «законній владі». Однак, про загадкові зникнення дівчат у Робітничому та Творчому районах у «Леобурзькому віснику» з якихось причин не повідомляють. Ми вважаємо, що леобуржці заслуговують знати, в яких жахливих умовах вони живуть. Дві громадянки Леобурга — Дарина Дубова й Олена Кулик...

— Едварде, ви розкажете вдома про те, що бачили?

Данило закотив очі.

— Так, якщо ви не дасте мені дочитати газету.

Він зустрівся з Агнесою поглядом, у її очах стояли сльози. Данилові на мить стало ніяково, але він швидко відкинув це почуття — врешті-решт, Агнеса теж дошкуляла йому незручними запитаннями. Нехай терпить.

— Я не бажала зла ані вам, ані вашому батькові. Не розповідайте за жодних обставин.

— О, не турбуйтеся! — посміхнувся Данило.— В цьому можете на мене покластися. Адже це не я втікаю з дому посеред ночі, а потім у темряві тиняюся Робітничим районом!

Агнеса тільки зітхнула. Екіпаж влетів на Австрійський міст. Мабуть, краще не ризикувати. Данило згорнув газету та сховав її в рукав.

Тільки-но вони увійшли в будинок, краєм ока Данило помітив, як лакей, що зустрічав їх біля дверей, віддав Агнесі конверт. Дівчина гарячково розпечатала його, проглянула текст, ледь помітно похитнулася й притулила долоню до чола. Данило хотів забрати цидулку, але його «кузина» зібгала її та відвела руку за спину. Ну, гаразд, їй же гірше!

Коли вони з Агнесою з’явилися в їдальні, погляди всіх присутніх прикипіли до них. Тиша тиснула на вуха. Бридж-Паркер ледь помітно посміхнувся.

— Гм... що таке? — намагаючись притлумити хвилювання, запитав Данило.— Щось трапилося?

— О, нічого особливого,— процідив крізь зуби Тео.— Окрім того, що зараз ми довідаємося, хто ж убив мого батька.

Данило здригнувся й відчув, як Агнеса міцніше стиснула його руку.

— Пане поліцмейстере,— силувано всміхнувся він,— бодай ви поясніть, що тут, урешті-решт, відбувається.

— Звісно, пане Яблонський,— кивнув Бридж-Паркер, підводячись із крісла.— Ознайомтеся, будь ласка.

Він простягнув йому аркуш паперу.

Якби ви були уважніші, то давно б уже побачили, хто винен. Брехня — підступна штука, і що ретельніше її ховаєш, то яснішою вона стає. Отже, повідомляю: ви знайдете те, що вкаже на вбивцю, в горішній шухляді комода в кімнаті ліворуч від кабінету Фелікса Яблонського. Успіхів, пане Бридж-Паркер!

— Господи...— самими губами вимовила Агнеса, почувши текст таємничої записки.— Це ж моя кімната...

— Ваша правда, панно,— стримано мовив поліцмейстер.— У такому разі, спробуйте пояснити, звідки там ось цей револьвер?

Бридж-Паркер узяв зі столу маленький шестиствольний револьвер з різьбленим руків’ям.

— Фелікса Яблонського було застрелено саме з нього,— вів далі поліцмейстер, поки Агнеса зачаровано дивилася на зброю.— Наскільки мені відомо, цей пеппер-бокс вам подарував ваш дядько. Досить рідкісна антикварна зброя специфічного калібру. Куля, вилучена з тіла небіжчика, була з патрона саме такого калібру й мала специфічне гравіювання,— Бридж-Паркер зробив драматичну паузу.— І саме одного патрона бракує у футлярі вашого револьвера.

Данило відчув, як Агнесині пальці на його руці розтиснулися, і вчасно підхопив її під лікоть і всадовив на стілець. Обличчя дівчини помертвіло — схоже, вона не розуміла навіть, про що її питають. Юліана, Беата й Альберт заклякли за столом і тільки переводили вражені погляди з поліціянта на Данила й Агнесу.

— Це твій револьвер? — різко запитав Данило.

— Так.

— Зізнаюся, спершу я думав, що цей злочин — справа рук Теодора Яблонського,— поважно вів далі Бридж-Паркер, і відблиски сонця, що пробивалися у вікно, надавали його гладенько зализаній чуприні кривавого відтінку.— Те, що спадок дістався не йому,— страшний удар по самолюбству, та й, власне, по кишені, ніде правди діти,— поліцмейстер скосив погляд на похмурого Тео.— І ви, пане Теодоре, цілком могли піти на вбивство. Адже ви навіть наважилися викрасти заповіт, як повідомив нам шановний пан Іжачек. Однак ми встановили, що ви маєте алібі: Берта Подольська, одна з ваших покоївок, перебувала з вами в той вечір на першому поверсі й може це підтвердити. А от свідків того, де в момент злочину була панна Агнеса, немає.

Данило слухав мовчки, стискаючи холодну руку дівчини. Агнеси ж не було в будинку в мить убивства! Але вона просила нікому про це не розповідати!

— Ви — наречена Теодора Яблонського, так? — поліцмейстер нахилився до неї, і Агнеса не могла відвести погляд.— І той факт, що спадкоємцем усього майна, включно з вашим будинком, буде не він, неабияк вас розчарував?

Вона мовчала. Вона просто мовчала, невідривно дивлячись в очі поліцмейстерові.

— Заждіть... Агнеса не могла знати про існування цього заповіту! Ми всі довідалися про це тільки на оголошенні! — втрутився Данило.

— Перед смертю батько дізнався, що я взяв папери! — зірвався на ноги Тео.— Ми посварилися, і тобі відомо, що було потім! Нашу розмову міг чути хто завгодно, і їй могли розповісти! Тут, у цьому будинку, навіть у стін є вуха!

— Та я сам чув! — вигукнув Данило українською і рвучко випростався на повен зріст.— Але ні фіга не второпав з ваших слів!

Тео вражено звів брови й відступив на крок.

— Ця мова... Не пригадую, щоб ти колись вчив...

— У мене багато талантів, милий братику! — просичав німецькою Данило.— Цікавився архітектурним здобутком Олекси Чорного, нашого отця-фундатора!

— Панове, облишмо ці суперечки! — сказав поліціянт і став між ними.— Я хотів би продовжити, якщо не заперечуєте. Довідавшись про те, що заповіт викрадено, а новий досі не складено, панна Агнеса збагнула всю складність моменту. Зізнайтеся: ви ж ніколи не відчували особливої симпатії до дядька, чи не так? Імовірно, ви не змогли пробачити йому того, що по смерті вашого батька він викупив з муніципальної власності ваш дім? Адже маєток Яблонських був закладений вашим батьком у той час, коли він відкрив власну лабораторію. Так Фелікс заволодів будинком. Усе це дуже прикро, правда ж?

Агнеса тільки зітхнула.

— Вона не зізнається! — витягнувши вперед довгу шию, засичала Беата.— Проте я це можу підтвердити! Всі присутні його ненавиділи! І вона — також! О мій бідолашний, мій нещасний дядечку! Хай буде проклятий той день, коли він подарував їй зброю...

— Зрозуміло,— вдоволено кивнув Бридж-Паркер.— Саме тому ви, панно Агнесо, й вирішили вбити вашого дядька.

Поліцмейстер зробив паузу. Данило чув тільки шалені удари власного серця. Чому вона мовчить? Чому?!

— Мовчите? Що ж, це ваше право,— незворушно провадив Бридж-Паркер.— Ви мали очевидний мотив. Потім ми дізналися, де зберігається знаряддя вбивства. І, крім усього, ваша кімната поруч з кабінетом, де стався злочин. Ви могли вистрілити й повернутися до себе, перш ніж на звук прибігли люди.

— Могла...— нарешті видихнула Агнеса.— Ви ж у цьому впевнені. Хіба вам потрібна правда, пане поліцмейстере?

— Отже, ви визнаєте свою провину?

— Зачекайте! — втрутився Данило.— Звідки ви взяли, що стріляла саме вона? Лишень через записку? А якщо її написав убивця, щоб збити зі сліду?

— О, яка бурхлива фантазія,— просичав Тео.

— Якщо ви помітили,— підняв палець поліцмейстер,— я не стверджую, а лише розповідаю версію слідства. І панна Яблонська ще жодного разу мені не заперечила. Ймовірно, тому, що вона знає: віднедавна в лабораторії Головного слідчого управління міста Леобурга проводять дактилоскопічне дослідження. І ми вже це зробили. Ви знаєте, що це означає?

Ще б пак! Кляті хіміки — звідки в Леобурзі такі технології, як недоречно! Данило відчув, як усередині все стислося й закрутилося, ніби хтось почав вити мотузку просто з його нутрощів.

— Неважко здогадатися, чиї відбитки пальців ми виявили на знарядді вбивства,— злегка скривився Бридж-Паркер.— Тому я питаю ще раз: чи визнаєте ви, Агнесо Яблонська, свою провину?

Вона підвела на поліцмейстера важкий погляд, але не вимовила ані слова.

— Нічого вона не визнає! — рішуче заперечив Данило.— Бо Агнеси не було в кабінеті, коли вбили Фелікса. Я це знаю абсолютно точно!

Вона здригнулася. Дивна річ: усе, що говорив поліцмейстер, майже не хвилювало її. Агнеса ніби заздалегідь змирилася і з несправедливим вироком, і з одностайними звинуваченнями членів власної родини, але варто було Данилові згадати про втечу, як обличчя дівчини одразу ж посіріло від страху. Він напружено дивився їй в очі й провадив:

— Агнеси не було на місці злочину, бо в мить, коли пролунав постріл, вона була в моїй кімнаті!

Зніяковівши від її шокованого погляду та власної брехні, Данило тихо додав:

— Так, нехай усі про це знають!

До біса всю їхню патетику й правила пристойності! Якщо вона не хоче рятувати себе сама — це мусить зробити хтось замість неї.

Остання заява справила ефект вибуху бомби: всі водночас загомоніли, Тео підскочив до Данила та схопив за барки, але Данило очікував на таку реакцію і з люттю відкинув «брата». Юліана зойкнула, притиснувши долоні до щік, Беата істерично засміялася, Альберт ошелешено втупився у нього. Агнеса затулила обличчя руками.

— М-м-м,— тільки й зміг вичавити Бридж-Паркер, поправивши монокль.— Це правда?

— Так, хай йому біс! — важко дихаючи від сутички з розлюченим Тео, повторив Данило.— Я — її алібі! Вбили мого батька, й у мене нема підстав жаліти його вбивцю! Того вечора Свенсон зайшов якраз тієї миті, коли Агнеса сховалася у ванній кімнаті, тому й не бачив її.

— Ні!

Данило повільно обернувся до Агнеси.

— Не роби цього...

— Ні, це неправда! — в її голосі бриніли сльози.— Едвард просто намагається мене захистити... Ми не були разом у ту ніч...

— Тобто ви фальшиво свідчите? — звернувся до нього поліцмейстер.— Пане Яблонський, ви знаєте, до чого це може...

— Агнесо! — Данило рвучко розвернув її до себе.— Адже все так і було, ну скажи!

— Ні...— хрипко повторила вона й прошепотіла: — Пробач.

Поліцмейстер удоволено посміхнувся.

— В такому разі можу лише повідомити: панно Агнесо Яблонська, вас заарештовано за підозрою в убивстві вашого дядька, члена Верховної Ради, Фелікса Яблонського.

Розділ 7

Один з Яблонських

Ні, це не текст. За таке слід спалювати на вогнищі.

Федя роздратовано грюкнув кришкою ноутбука. Схоже, в цьому будинку вимерли всі його музи, й з цим нічого не поробиш. Залишається тільки чекати. Данило не може гулькнути у свою Нарнію навічно. Чи... може? Федя сьорбнув кави, зітхнув і знову розгорнув ноутбук. До біса цих муз! Він однаково писатиме. Не можна марнувати час.

Раптом унизу почувся дзенькіт розбитого скла. Й одразу — переляканий зойк. Федя здригнувся й заскреготів зубами.

— Джекі! Мені спуститися — чи ти сама прийдеш, щоб я тобі запотиличника врізав?

Мовчання. Федя з гуркотом відсунув стілець і збіг сходами на перший поверх. Джекі стояла посеред кухні, притиснувши руки до грудей, і не рухалася.

— Воно... ось... мало н-не влучило у мене...— насилу промовила дівчина.

На столі серед уламків чашки в калюжі розлитого чаю лежала кругла каменюка. Федя підняв її, зважив на руці й оглянув з усіх боків — ані написів, ані послань. Певно, знову хлопчаки.

— Нічогенький подарунок. Якби це прилетіло тобі в голову, могло б...— він не закінчив, побачивши вираз її обличчя.— З днем народження!

Дівчина роздратовано штурхонула його в плече. Вони мовчки постояли посеред кухні, потім Джекі напружено витягнула шию, до чогось дослухаючись. У цю мить вона нагадувала Феді оленятко, що раптом відчуло поблизу небезпеку.

— Що це? — прошепотіла вона.— Чуєш?

Десь оддалік лунали обурені вигуки й тупіт. І вони наближалися до будинку.

— От дідько...— видихнув Федя.— Схоже, до нас заявиться ціла делегація.

Ворота здригалися від ударів. Хтось кричав п’яним басом, хтось бридким голосом кликав господарів. Федя відсунув фіранку й визирнув на вулицю. Хвіртка рипнула, й непрохані гості зайшли у двір. Ближче за всіх стояв товстий низькорослий дядько в сорочці навипуск, заляпаній чимось жовтим. За його спиною штовхалося кілька тіток зі злими розпашілими обличчями. Одна з них, у червоній хустці, щось лементувала, впершись руками в боки. Навколо з реготом, кидаючись один в одного камінчиками, бігали вже знайомі романівські пацани.

— Бісові аборигени! Чого їм треба? — просичав Федя.— Так, ти стій тут. А я піду й побалакаю з ними.

— Ану ж, Цицероне,— підколола його зеленоголова.— Сподіваюся, ти добре лазиш по деревах!

Ні, вона справді нестерпна. Федя пропалив Джекі злим поглядом і пішов до дверей.

Забачивши його на порозі, сільська делегація завмерла, а тоді вибухнула обуреним галасом. Федя стояв на порозі, схрестивши руки на грудях.

— Що сталося, шановні громадяни?

— Скільки можна терпіти це неподобство! — випалив чолов’яга у брудній сорочці.— Годі вже з людей знущатися! У Семенівни корова захиріла, у мене помідори зів’яли, у Гаськів вода в колодязі смердить! І отак уже цілісінький тиждень: то те, то се. Тільки ви в’їхали — і почалося!

— Так і є! — підтакувала тітка в червоній хустці.— Правду каже баба Маня — ви в усьому винні! Не можна в це місце лізти! Думали, пропало оте чудило, то й нехай, нікому цей будинок не потрібен... Чого вам тут треба?!

Федя здивовано вигнув брову. Кам’яний вік, їй-бо!

— Слухайте, це ж просто смішно! Якщо у вас якась не така вода в колодязі — пишіть скаргу до відповідних служб, будинок наш до чого? — уже відверто розлютився він.— І хто така баба Маня?

— Ви щось у підвалі варите, потім у саду виливаєте, а все до річки потрапляє! Ви воду труїте, а ми відбуваємося! — обурено заклекотів дядько.— Баба Маня ще жодного разу не помилялася!

— Ага, Ванга з Романівки,— вишкірився Федя.— А крім її слів, у вас є якісь докази?

— Тиць-дриць, добривечір! Та ти на дівку свою подивися! Наркоманка бісова! Наче ми тут таких не бачили! — заверещала інша баба й тицьнула пальцем за спину Феді. Хлопчаки на паркані заґелґотіли.

Неважко здогадатися, що там стояла Джекі. Федя шумно видихнув і обернувся з наміром заштовхати її в будинок. Але не встиг він вимовити хоч слово, як вона раптом міцно стиснула його зап’ясток і похитала головою. Її погляд у цю мить був настільки владним, геть не схожим на звичайний — переляканий і недовірливий, що Федя навіть не наважився заперечити. Серце калатало у грудях молотом. Джекі розтиснула пальці й пішла гравійною доріжкою до самого паркана.

— Слухайте,— стиха сказала дівчина, спідлоба дивлячись на обурену юрбу. Дивно, але всі одразу припинили кричати.— Щиро кажучи, я б і сама тут не жила, але більше просто ніде. Запевняю: ми не псуємо воду й не впливаємо ніяк на ваші помідори. Але я обіцяю — ми запросимо інспекцію, пустимо їх у підвал, у будь-яку кімнату, нехай обстежать. Захочете — покличемо священика, приведемо бабу Маню, щоб вони оглянули будинок. Нам нема чого приховувати.

— Обіцяє вона! — пирхнув «ватажок» романівців.— Та хто в це повірить?! Поки твої екологи доїдуть, у нас пів села вимре!

— Зачекайте,— промовила Джекі та зробила паузу. Люди знову витріщилися на неї і замовкли.— Ми не ховаємося від вас. Ми ходимо тими самими вулицями, п’ємо ту саму воду, дихаємо одним з вами повітрям. Їхати мені нікуди. От він,— вона вказала на Федю,— людина тут нова, він з міста. І може виїхати. Але обіцяє вам не він, а я. І я залишуся тут, з вами. Романівка — моє село, тож з’ясуймо все разом.

Люди знову невдоволено загули.

— Дивися мені! — крикнула тітка в червоній хустці.— Щоб до неділі все стало як було!

— Ми зробимо все, що зможемо.

Баби зацокотіли язиками, проте не заперечували. Натовп ще трохи потупцяв, але вже за кілька хвилин розійшовся, хлопчаки зістрибнули з паркана й з гиканням розбіглися.

Федя увесь час зачаровано спостерігав за дівчиною і, на щастя, вчасно згадав, що час стулити рота та зробити більш-менш інтелектуальний вираз обличчя.

— Як ти це зробила? — не витримав він.— Я боявся, що вони тебе розірвуть. Як це ти спровадила їх так швидко?

— Ой Боже,— засміялася вона.— Ну, ти бачив би себе! Лорд із замку! Федю, ці люди бояться! Вони забобонні й дурні, а дехто просто п’яний як чіп. Баба Маня тицьнула пальцем на «проклятий» будинок — вони й припхалися сюди. Я просто стала на їхнє місце й сказала те, що вони хотіли почути, а не бундючилася, як індик.

Вона переможно всміхнулася. Федя окинув її оцінювальним поглядом.

— А ти небезпечна.

— Я просто розуміюся на людях. А ти — ні.

— Ну звісно. Щоправда, ти наобіцяла їм, як депутат перед виборами, і тепер нам доведеться все це розхльобувати.

— Принаймні ніхто не кричить і не виносить двері.

— Добре,— він кивнув і примружив очі.— Але мене хвилює інше. Якщо баба Маня послала їх сюди, хто підкинув цю ідею тій бабці?

— Ой, ти б її бачив! — похитала головою Джекі.— Вона, бува, таку фігню верзе, могла й сама вигадати.

— Тобто, це випадковість? — Федя посміхнувся й махнув рукою: мовляв, безнадійний випадок. Як він і гадав, жест спричинив негайний ефект — золотисто-зелені очі дівчини спалахнули образою.

— Може, поясниш?

Але він неквапом рушив до будинку, зайшов до вітальні, всівся на диван і далі загадково посміхався. Джекі подріботіла слідом, немов цуценя, й обурено зазирнула йому в обличчя, вимагаючи докладних пояснень. Федя закинув ногу на ногу, ввімкнув телевізор і нарешті обернувся до неї, ніби згадавши, що вона досі тупцює тут, поруч з диваном.

— Ну, поміркуймо. Ти кажеш, що баба Маня просто дурна й забобонна і скерувала селян сюди випадково. Але будинок мав погану славу й раніше, так? Та коли тут мешкав Данилів дядько, вода була нормальна й жодній бабі не спадало на думку пов’язати всі дурні халепи, що сталися в селі, з будинком. Навіть коли тут з’явилася ти — вся така зелена й в сережках! Далі — ще цікавіше. Данило отримує дарчу і, здавалося б, має продати це незграбне одоробало в глушині. Але він вирішує не продавати одразу, бо сумнівається в дядьковій смерті. Й тільки після цього покотилося. Спочатку — ці всюдисущі дітлахи, злі погляди бабусь, бо хтось пустив чутки, що ми щось варимо в підвалі,— він зробив промовисту паузу.— Потім той «привид», хоча й я досі не впевнений, що саме бачив. Може, то була людина, яка щось шукала в моїй кімнаті! А після зникнення Данька все стало ще гірше: потоп... і знову де? В підвалі! Тебе загнали на дерево, розбили вікно, прийшли й стали волати, а в селі раптом усе стало геть погано! Совпадєніє? Не думаю.

Дівчина спантеличено потерла підборіддя.

— Мені здається, ти поквапився зв’язати це все в один ланцюжок.

— Ага. А ще нас раптом залишила шановна Маріанна Олександрівна! — гмикнув Федя.— Вгадай, хто першим заговорив з Данилом про продаж будинку? Тепер Дані немає, і схоже, вона тільки й чекає його появи, щоб ми, затинаючись, одноголосно почали умовляти його продати «проклятущий палац».

Джекі сіла поруч, її очі округлилися від подиву.

— Ну, не знаю,— сказала вона й знизала плечима.— Однаково схоже на випадковість.

— О, ці жінки! — застогнав Федя.— Все життя — суцільний збіг.

Вона надула губи, але нічого не відповіла, а потім пішла на кухню.

Федя втупився в екран, хоча думав геть про інше. Щось його хвилювало. Він мимоволі торкнувся зап’ястка — й згадав прохолодний дотик Джекі. В цьому впевненому жесті й у тому, з якою переконливою силою вона дивилася, було щось магічне. От дідько! Що такого вона зробила, як вийшло, що він досі сидить і думає про той незначний епізод?

Утім, нічого дивного, вирішив він. Це професійне. Якщо пишеш, то мусиш звертати увагу на дрібниці: таке можна описати в книзі, вразливі дамочки таке люблять. Але Джекі його здивувала. Здивувала! Він покрутив зап’ястком, ніби досі відчував дотик її холодних пальців.

Федя похитав головою сам собі й гмикнув. Це лірика. Інша річ — у селі справді відбувається щось недобре. А що як завтра в когось здохне корова чи засохне яблуня в садку? Або, ще гірше, отруїться дитина? Місцева галайса одразу посуне сюди. І тоді Джекі їх не спровадить.

Зателефонувати до дільничного? І що сказати? «Нас не влаштовують сусіди»?

Ці люди прийшли сюди не з доброго дива. І для того, щоб уникнути нових підступів, потрібно схопити змію за голову. Данило має повідомити Маріанну Олександрівну, що готовий продати будинок. Чи не задумає вона щось капосне, якщо здогадається, що він усе знає? Федя примружився. Можливостей у неї більше. Схоже, що все село тільки й чекає вказівок «голосу згори», а баба Маня отримує за свої провіщання гроші. В тому, що за цим хтось стоїть, Федя не сумнівався.

Хлопець навіть не помітив, коли почало сутеніти. Завтра зранку зателефонує колишній асистентці Івана Дмитровича й поговорить з нею. Скажімо, натякне, що Данило має намір залишитися в Німеччині і йому нагально потрібні гроші, тому будинок доведеться продати. Федя неохоче підвівся з дивана — й у цю мить почув відчайдушний крик.

Він заскочив на кухню. Джекі сполотніла, її руки тремтіли, вона притискалася спиною до дверей підвалу.

— Там... там мужик якийсь! — Її зуби цокотіли.— Я відчинила двері, а він... на мене... і я... його... цим...

Федя ривком підскочив до неї і відкинув її вбік. Потім підняв з підлоги величезну сковорідку, якою Джекі почастувала непроханого гостя, й смикнув двері. Клацнув вимикач. Федя коротко видихнув і спустився на кілька сходинок. У підвалі тхнуло вогкістю. Нікого. Тиша.

— Ну, і де він? — роздратовано вигукнув він.— Ходи сюди!

У дверях з’явилося бліде перелякане обличчя Джекі.

— Я тобі присягаюся...

— Не треба присягатися! Куди він міг подітися з замкненого підвалу?! Та ще коли ти його довбонула по голові.

Джекі сповзла сходами, боязко роздивляючись яскраво освітлене приміщення. Її губи досі тремтіли, й Феді навіть стало її шкода. В цьому химерному будинку й не таке може примаритися.

— Гаразд,— примирливо сказав він.— Оглянемо все ще раз.

— Дивися,— прошепотіла Джекі, присівши поруч з шафою.

На підлозі біля товстої дерев’яної ніжки виднілися свіжі подряпини. Федя задумливо стиснув губи. Оце вже цікавіше. Коли він оглядав водопровідну трубу під час потопу, невелику плиту над нею теж дряпали.

Він натиснув плечем на стару напіврозвалену шафу й з легкістю зрушив її вбік.

— Дивина,— вражено гмикнув Федя.— Здається, ти знайшла потайні двері!

Джекі з сумнівом дивилася на темні дошки, оббиті залізом. Федя про всяк випадок підняв з підлоги сковорідку й міцно стиснув литу ручку.

— Ні, зачекай! — Джекі поквапом накрила його руку своєю.— Не треба... Тут краще не відчиняти зайвих дверей...

— Та годі тобі! — криво посміхнувся він, невідривно дивлячись на її маленьку білу руку й знову відчуваючи пекучий дотик.— Треба ж урешті-решт дізнатися, куди воно веде...

Зустрівши його погляд, Джекі зніяковіло відвернулася та прибрала руку. Федя стримано кахикнув і штовхнув двері. Темрява. Доріжка світла з підвалу вихоплювала частину роздвоєного коридору.

— Над нами їдальня,— промовила дівчина, визираючи з-за його спини.— Отже, один хід веде в праву вежу. А другий куди?

Федя не відповів і рушив коридором. За кілька метрів прохід почав звужуватися й незабаром уперся в стіну. Провівши рукою по холодному каменю, хлопець намацав над головою дерев’яний люк.

— Альо, ти там живий? — в абсолютній тиші голос Джекі звучав глухо й моторошно.

— Живий,— відповів він і підняв ляду. Знайомий запах сіна. Хід вів до стайні. То ось як цей приятель потрапив до підвалу!

Федя швидко повернувся, а Джекі, задерши голову, роздивлялася сходинки, що вели вгору.

— А я гадала, що в праву вежу взагалі немає ходу...

— Як бачиш, є,— буркнув Федя, випхав її в підвал і зачинив двері.— Цей чувак пробрався до нас через стайню. І, схоже, збирався перечекати в підвалі до ночі, гніздо тут собі влаштував, блін!

— От бачиш! Я ж казала, що у нас були гості,— Джекі задоволено всміхнулася.— Що будемо робити з вежею?

— Наразі десантування відкладемо. Пізно вже.

Вони підперли клямку дверей коцюбою, яка валялася під шафою, і вже збиралися виходити. Аж раптом Федя втупився в стіну.

— Що? — шепнула Джекі, переводячи погляд туди, куди він дивився.

— Дріт...— повільно вимовив він.— Чому я раніше цього не помітив?

Він підійшов і торкнувся вологої кам’яної стіни. Під стелею по всьому периметру приміщення тяглися дроти. Найпевніше, вони й забезпечували будинок електрикою. І всі вони чомусь вели до маленької залізної плити, яка минулого разу привернула його увагу. Федя роззирнувся, підтягнув до стіни дерев’яний ящик і заліз на нього, щоб розгледіти ближче.

Пластина на вигляд залізна, але ніби вмурована в камінь. На протилежній стіні, під самою стелею, він помітив таку ж саму, і до неї теж підходили дроти. В тиші інколи чулося ледь вловне тріскотіння. Федя спантеличено почухав маківку. Що б це означало?

— Знаєш, я той... ну, Івана Дмитровича щоденник почитала нещодавно,— сказала Джекі, спостерігаючи за ним.— Схоже, він створив у будинку власну систему енергопостачання.

Федя рвучко обернувся до неї.

— Тобто?

І Джекі почала розповідати. Спочатку про електроенергію, за яку ніколи не сплачували, потім про портал, про будинок, якому потрібно «сподобатися», про те, як транслокал «ковтає» свого двійника, коли в нього відкриваються здібності. Та ще про якийсь експеримент, що Данилів дядько хотів провести з нею й Агнесою. Звести двох двійників у одному світі, щоб подивитися, чи не збожеволіють вони. Оце потяг до наукових відкриттів! Усе це якось важко вкладалося у Феді голові.

— Щоденник Левченка в тебе?

Дівчина кивнула.

— Покажеш мені. Ти могла проґавити щось важливе,— ваговито мовив хлопець.

Двері в коридорі грюкнули. З передпокою повернулися Альберт і Юліана, які ходили проводжати Агнесу та її конвоїрів. Данило навіть не ворухнувся. Він сидів, упершись ліктями в стіл і обхопивши голову руками.

Чому вона мовчала? Дівоча честь? Дурня! Коли тобі загрожує в’язниця, підеш і не на таке. Данило примружився. Ця дівчина йому подобалася. І це безглуздо було заперечувати. А тепер вона потрапила в жахливо несправедливе становище! Це безжально мучило та гризло його. Вона не вбивала, він знав це точно. Ба більше, судячи з її поведінки, вона справді не знала, чи пов’язана її нічна втеча зі смертю Фелікса. Але чийсь підступний палець тицьнув у її бік. І вона одразу здалася.

Вона здалася.

Данило відкинувся на спинку стільця й обвів присутніх презирливим поглядом.

— Що ж ви мовчите? — хрипко спитав він.— Мовчали тоді, мовчите зараз...

— А що казати? — мляво відповіла Беата.— Справу вирішено. Злочинця буде покарано. Є вища справедливість...

— Справедливість?! — раптом закричав Данило.— Вона — твоя сестра! Вона нікого не вбивала! Тебе це не хвилює?!

Він обернувся до Юліани й Альберта, які тупцяли коло виходу, ніби готувалися тікати.

— А ви? Чому ви нічого не зробили, щоб їй допомогти?!

— Зате ти, Едеку, зробив чимало! — вимовив Тео, який досі мовчки стояв біля коминка, спершись на мармурову камінну полицю.— Тепер увесь Леобург тільки й патякатиме про адюльтер у родині Яблонських! Мало було заповіту — з твоєї легкої руки у міських пліткарів з’явився новий привід обговорювати мою персону, дякую!

Данило повільно обернувся до нього.

— То ось що тебе бентежить... Ти приходиш п’яний навіть до церкви й бавишся ночами зі служницями, але це не привід для пліток? Найкраще, що ти зараз можеш зробити, Тео, це забратися з моїх очей геть!

— Ти надумав мене лякати? — гидливо скривився «брат», і Данило помітив, як він стиснув кулаки.— Це безглуздо.

— Безглуздо мовчати, коли звинувачують твою наречену! Агнеса — твоя наречена! А брехати, щоб урятувати її, довелося мені!

— Ти божевільний! Вона вбила мого батька! Якого біса я маю її захищати?!

— Тео, якби ти хоч раз замислився своїми курячими мізками, то зрозумів би, що це не так! — похитав головою Данило.— Ви просто жалюгідні боягузи! Не можу вас більше бачити, мене від вас на хрін нудить!

Леобурзьке сімейство завмерло від подиву, а Данило швидким кроком залишив їдальню. Він уже майже вибіг на другий поверх, аж тут знизу почув рипучий старечий голос:

— Пане Едварде, прошу вибачення...

Коло нього стояв Свенсон.

— Це вам. Від панни Агнеси...— захекано мовив дворецький і пхнув йому в руку зім’ятий папірець.

Я знаю, де ти була й з ким зустрічалася. Мабуть, ти здогадуєшся, що краще для тебе й твоєї родини зараз мовчати. Мовчиш ти — мовчу й я. Дозволь Бридж-Паркеру хоч раз відчути себе переможцем. Це так кумедно!

Данило відчув, як його спина вкривається сиротами, і згадав записку, передану Агнесі перед сценою «викриття». Він мав рацію. Вона вляпалася у щось страшне, проти чого покарання за вбивство — менше зло! «Для тебе й твоєї родини». До кого ж вона ходила? Чому це має загрожувати її родині? І головне — звідки про це дізнався «доброзичливець»?! Звісно, Агнеса мовчатиме й далі — немає навіть сенсу намагатися її вмовити. Данило важко видихнув і глянув на старого.

— Дякую, Свенсоне.

Дворецький дивно здригнувся, ніби хотів щось додати, але в останню мить передумав. Данило кивнув і пішов до своєї кімнати. Годинник у їдальні пробив одинадцяту.

Ранок видався задушливо спекотним — над містом висіло синювате марево, щільне та сповнене хімічних випарів. Після вчорашньої сцени Данило відмовився снідати з усіма і, проходячи на кухню, помітив у їдальні тільки знічених Альберта і Юліану, які мляво колупали вівсянку срібними ложечками. Місце Тео було порожнє, Беата, схоже, знову мучилася мігренню. Данило похмуро привітався й нічого не відповів на запитання Юліани про його самопочуття.

На кухні він почувався затишно. Кухня в маєтку Яблонських була схожа на наукову лабораторію. На подив, тут нікого не було, хоча на столі лежали вимиті й порізані овочі. Під стіною розташувався апарат, схожий на величезний барабан із заглибленням у центрі, де сяяла начищеними боками каструля. Данило не зміг стримати цікавості й підійшов ближче. Щось сичало, запах їжі змішувався з ледь відчутним, але вже знайомим запахом вугільного чаду. Стінки барабана були прозорі; видно було, як зсередини каструлю обдає струменями пари. Придивившись, Данило помітив кілька трубок зі стіни — пара вихоплювалася саме з них. У цей момент почувся тихий дзвіночок і скрегіт, почав рухатися ланцюг. Залізні щипці, опинившись точно над каструлею, розкрилися, і долі полетіла порція приправи. Данило витріщив очі. Тільки тепер він помітив угорі інші щипці, які очікували своєї черги на ланцюгу, приєднаному до годинникового механізму.

— Дідько... пароварка чи що? — прошепотів він.

Куховарка, огрядна рожевощока жінка, зайшла на кухню і мало не впустила з рук дві качині тушки.

— Пане Едварде! — скрикнула вона.— Чогось бажаєте?

— М-м-м,— зніяковіло промимрив він.— Я просто... можна кави?

— Вмить! — заметушилася жінка.— Уже робимо! Нішанте!

Рипнули двері підвалу, на кухню заскочив смаглявий кухарчук, з вигляду індієць. Він теж злякано втупився в Данила своїми величезними карими очима. Куховарка щось швидко заторохтіла йому, він кивнув і за мить зник за дверима.

— Вам подати до кімнати? — запитала жінка, витираючи пухкі руки об рушник.— Пирога бажаєте? За хвильку буде готовий!

Вона вказала на залізну шафу, яка пашіла жаром.

— Так, із задоволенням,— кивнув він.— Я попоїм тут, якщо не заперечуєте.

З’явився Нішант з мішечком. Він посунув табурет, відчинив дверцята шафи — всередині виявився ще один дивний агрегат з трубками. Хлопчина акуратно засипав у отвір жменю кавових зернят, від старанності висолопивши язика. Зерна застукотіли по мідному жолобу, що спускався всередину агрегату. Нішант прудко зісковзнув з табурета й підтягнув до машини глечик з водою. Тільки-но до жолоба потрапила вода, всередині агрегату щось клацнуло, і скляна поверхня завібрувала. Зернята з шаленою швидкістю помчали по трубах і закрутилися в центрифузі. Данило заворожено спостерігав, як вони перетворюються на порох. Нішант знову кудись щезнув і з’явився за кілька хвилин з широкою порцеляновою чашкою та блюдцем.

— Молока? — пошепки запитав він.

— Можна, дякую.

Хлопчик кивнув і підставив чашку під жолобок, що виходив з надр агрегату. За мить звідти тоненькою цівкою полилася кава.

Кухню наповнив запах свіжої випічки й ванілі. Данило обернувся, метушлива куховарка скрушно похитала головою над пирогом і почала запевняти, що коли вона сьогодні й пересолила, то цього більше ніколи не буде. Зараз вона трохи неуважна через велику радість: учора її синові дозволили жити в Леобурзі й навіть дали дозвіл на роботу! Данило привітав її і сів у кутку за стіл, начищений дбайливими руками слуг. Тут він почувався незрівнянно краще, ніж серед мармуру й пісних мармиз «родичів».

«Майже як удома. Бракує тільки Феді з його ноутбуком!» Не встиг Данило всміхнутися цій думці, як на кухні завмерли всі звуки, а слуги застигли на місці.

Так, Феді тут нема, проте з’явився його двійник. Тео шарпнув на себе двері чорного ходу й зупинився: він ледве тримався на ногах, у руці була недопита пляшка віскі. Чуприна скуйовджена, піджак м’ятий і вкритий тирсою. З рук переляканого кухарчука випав глечик з молоком.

Біла калюжа розтеклася по всій кухні. Хлопчик не наважувався підвести очі на Тео, який схилився до нього, намагаючись розгледіти обличчя.

— Ти хто такий? — прохрипів Тео, стиснувши худеньке плече кухарчука.— Звідки тут узявся?!

— Я... я...

— Тео, відпусти його,— Данило підвівся з-за столу, але «милий братик» навіть не помітив його.

— Дармоїди! — заревів він, шарпаючи хлопчиська за плече.— Нахлібники бісові! Мерзотники! Батько ж наказував... щоб більше жодного... Але ж ні! Кожен холоп тягне сюди своїх друзяк! І чхати вам на закони! Чхати на своїх господарів! Покидьки!

Хлопчик витріщав на нього й без того величезні чорні очі. Його губи тремтіли. Тео розмахнувся й з усією ведмежою силою вдарив бідолаху по щоці. Хлопчик відлетів у кут і схопився за обличчя.

Данилова реакція налякала його самого. Жодного разу в житті він не відчував більшої люті. Тео вмить опинився на підлозі, булькаючи від крові, яка заливала йому обличчя. Данило завдав ще кілька ударів, перш ніж зрозумів, що зламав Фединому двійникові носа. Він схопив Тео за комір і стиснув так, що той ледве міг дихати — в темно-карих очах застигли подив і страх.

— Ти, смердюча п’яна свиня, ти за кого себе маєш? — засичав Данило йому в обличчя.

З несподіванки Тео трохи протверезів, але досі не міг поворухнутися, тільки лежав, розкинувши руки, в калюжі молока, змішаного з кров’ю. Данило витяг револьвера з кобури на його поясі й відкинув убік.

— Думаєш, можна всіх бити, залякувати, і тобі минеться?!

— Едеку...— нарешті прохрипів Тео, але Данило тільки сильніше стиснув комір його батистової сорочки.

— Тепер слухай, ковбою! Ще раз заявишся додому п’яний — підеш ночувати на стайню! А вдариш дитину — приб’ю! Зрозумів?!

Його «брат» промимрив щось незрозуміле, Данило встав і гидливо обтрусив жилетку й штани. Тео насилу підняв руку, торкнувся свого колись гарного обличчя й заридав. Хрипко, відчайдушно, ніби хотів цього все життя, але всякчас стримувався.

— Та що ти... ти... можеш знати!..— Тео відповз назад, важко дихаючи.— Він мене зрадив! Не тебе! Ви всі мене зрадили — жалюгідні, нікчемні істоти... І не тобі мене судити!

Данило обернувся до нього й примружився.

— Це ти вбив батька?

Але Тео його вже не чув, певно, відключився — голова безсило звисала набік. Данило тяжко зітхнув. Від люті не лишилося й сліду, натомість розкинуте перед ним тіло викликало тільки болісне почуття жалощів і тривоги. Рана в душі Тео виявилася глибшою, ніж він припускав, а гнів був такий шалений, що його «брат» цілком міг вистрелити у Фелікса. І зрештою, він мав для цього достатньо підстав. Тео почувався зрадженим, адже втратив усе.

Покоївка Берта Подольська безслідно зникла з маєтку Яблонських одразу ж після Агнесиного арешту, Данило навіть не встиг з нею поговорити. Тео міг заплатити їй або пригрозити, щоб вона збрехала Бридж-Паркеру.

Данило вийшов з кухні. Їсти перехотілося, а збиті кулаки відчутно нили. Дізнатися б, як двійники в різних реальностях реагують на ушкодження. Чи не зламав він носа своєму найкращому другові? На кухні здійнялися метушня й галас, з їдальні прибігли Альберт і Юліана. Данило пройшов повз них, не звернувши уваги.

Тео міг убити Фелікса. Але як же, чорт забирай, Данилові не хотілося, щоб це було правдою!

Спекотний день неквапно перетікав у безбарвний матовий вечір. У саду час до часу лунав спів лінькуватого соловейка — він ніби засмучено примовкав, бо його ніхто не слухав. Спека виснажувала. Данило згадав, що збирався дочитати «Зорю Леобурзьку», але ніде не зміг її знайти. Відчинив вікно, проте жаданий свіжий вітерець знадвору не торкнувся фіранок. Було тихо, і з самого серця завмерлого міста пролунав звук годинника на Ратуші. Десята. Вгорі, над сріблястими гребенями дахів, поблискували низькі зорі. За якийсь час пролунав монотонний гул двигуна, і з небес двір маєтку затопило біле світло. Данило висунувся з вікна й примружив очі від яскравого сяйва. Над будинком висів дирижабль, на його гондолі Данило помітив великий напис: «Поліція Леобурга». По землі нишпорив білий промінь прожектора. Повітряний корабель повільно розвернувся й поплив у напрямку Михайлівської площі, висвітлюючи вузькі вулиці Аристократичного району.

Сімейний лікар Яблонських пішов тільки під вечір. Тепер, оцінивши ранкову ситуацію ще раз, Данило вже не відчував, що правда цілковито була на його боці. Він зламав Тео носа, окрім того, лікар підозрював у нього струс мозку. Юліана й Альберт дивилися на Данила, як на злочинця. Беата вийшла з кімнати лише на кілька хвилин і мала жахливо пригнічений вигляд. Лікар Жуков попрямував до неї одразу ж після візиту до старшого Яблонського.

Данило сів за стіл і вперся підборіддям у складені руки. Його не полишало відчуття, що він не бачить чогось просто у себе під носом. І це пов’язано саме з Тео й Феліксовим заповітом. Якщо не брати до уваги те, що Фелікс, як виявилося, дуже любив Едварда й не надто — свого старшого сина, в цій ситуації було щось дивне. Чому в чоловіка у розквіті сил раптово з’явилася ідея переписати заповіт? От жив-жив — і зненацька вирішив зробити спадкоємцем саме молодшого сина? Так само Агнеса «раптом» вирішила мовчати під час звинувачень. А Бридж-Паркер «раптом» дізнався про револьвер у комоді. А ще юрист затримався на цілу годину, хоча раніше, за твердженням Яблонських, ніколи не спізнювався.

Вочевидь, ідея з заповітом виникла не просто так. Знову невідомий «доброзичливець»? Але що такого він міг повідомити Феліксові, щоб той аж так розлютився, що зважився на небачений вчинок: залишити старшого сина без копійки? Данило згадав ранкову сутичку й перелякані, майже божевільні темно-карі очі Тео...

Данило здригнувся, потім схопився й кинувся до шафи.

— Дідько, та де ж вони?!

Нарешті купа старих феротипів лежала перед ним на столі. Колись, досліджуючи кімнату свого двійника, Данило знайшов їх, але так і не роздивився як слід. Увімкнув лампу, мерехтливе жовтувато-біле коло впало на стіл, відбиваючись у залізних пластинках. На першому феротипі було зображено поставну високу жінку (мабуть, покійну дружину Фелікса), вона притискала до себе двох хлопчиків приблизно одного віку: неважко здогадатися, що один з них — насуплений і чорноокий — Тео, а другий — худенький, з ясно-сірими очима й не по-дитячому уважним поглядом — маленький Едвард. «Магда, Теодор і Едвард Яблонські». Так воно й є.

На наступному феротипі хлопчикам було вже років по десять, і стояли вони поруч з батьком — молодим, вусатим і вже пихато надутим Феліксом. Данило поклав поруч дві картинки. Потім дістав ще одну, зроблену, либонь, одразу після повернення Фелікса і його синів з Америки. Тут родина була в повному складі: Тео в чоботях з острогами й в одязі, абсолютно не схожому на леобурзький — з купою заклепок, ремінців, з пряжками та блискучими мідними вставками, наче у рокера; Едвард з чепурними вусиками, пихатий Фелікс, а також схожа на примару бліда Агнеса, дурнувато-радісна Беата, Альберт з витягнутим обличчям, мовби тої миті саме намагався придушити позіхання, а поруч — мляво усміхнена Юліана. Яблонські. З картинок на Данила дивилося кілька пар світлих очей, і лише одна пара — темних, наче міцна кава.

Не може цього бути!

Данило стер з чола піт. Він згадав, як років п’ятнадцять тому тато, ще до переїзду до шикарних німецьких лабораторій і «світлого майбутнього», розводив у акваріумі мошок-дрозофіл. Він сидів над ними цілодобово, іноді навіть забуваючи про сон і відпочинок, і Данило ніколи не розумів, що можна досліджувати з цим роєм мошви. Та одного разу батько, помітивши його своєрідну гидливу цікавість, пояснив йому суть експерименту. Він вивчав мутації та спробував розповісти синові про якісь там ознаки. Данило слухав дуже уважно, але безглузда термінологія ніяк не вкладалася у нього в голові. «Ну гаразд, якщо ти не розумієш на прикладі дрозофіл,— сказав батько й зняв окуляри,— я тобі поясню по-іншому. Загалом, у двох карооких темноволосих людей цілком може народитися світловолоса й світлоока дитина, якщо бабусі-дідусі були такі. А ось навпаки виходить украй рідко — домінантній ознаці просто нема звідки взятися. Темний колір — домінантний, він переважає інші ознаки. Так зрозуміліше?»

Данило відкинувся на спинку стільця. В пам’яті сплив момент сварки в кабінеті, залунали гнівні голоси Фелікса й Тео:

«Як ви могли так учинити зі мною, батьку?! Я ж... Я навіть уявити такого не міг!»

«Я вчинив так, як вважав за потрібне, зрозуміло тобі?! І не маю наміру нікому звітувати, а тим паче власному... синові!»

Невже Тео не Яблонський, і Фелікс про це дізнався?

— Не може цього бути...— пробурмотів Данило собі під ніс.

Від хвилювання зашкребло в горлі, він скосив очі на рубильник з командою «Чай», яким викликали прислугу. Ото вже ні. Він, звісно, має зображати з себе аристократа, але всі вже, певно, сплять, не будити ж! Данило заховав феротипи в шафу, накинув сорочку й вийшов з кімнати. В будинку панувала могильна тиша, але це вже не лякало. Данило перехилився через поруччя й подивився вниз, у вітальню. Нікого немає. Ліворуч почувся легкий порух. Данило навіть не встиг обернутися.

Все, що відбувалося далі, він бачив крізь синювату імлу. Він лежав на першому поверсі. Вгорі на сходах, у фосфоричних спалахах, стояв чорний силует. За кілька секунд він розчинився в темряві. Данило хотів поворухнутися, але кожен порух молотом гупав у скронях. До горла підкотився раптовий нудотний клубок, Данило заплющив очі й провалився в глибокий чорний колодязь без дна й стін...

— ...Пане Едварде! Пане Едварде!

Спалахи повернулися, темрява стала не такою гнітючою. Хтось плескав його по щоках, Данило спробував розплющити очі й ніби збоку почув власний стогін.

— Що з вами?!

В зіниці било яскраве світло. Данило покліпав очима й зрозумів, що на нього злякано витріщилися Свенсон у нічному ковпаку й кухарчук, що насилу утримував громіздку лампу над його обличчям.

— О, я... це...

— Що тут відбувається?

Дворецький відсахнувся від Данила, і над ним з’явився Тео — в довгому халаті, скуйовджений, з білою наліпкою на розпухлому носі й симетричними бузковими синцями під очима. Нішант кинувся геть і мало не розбив лампу, але Тео навіть не глянув на нього.

— Матір Божа! — нагорі хтось зойкнув, і Данило не одразу збагнув, що це Юліана.— Що тут трапилося?

— Я впав...— прохрипів Данило, незмигно дивлячись у темні очі Тео.— Сам не знаю, як це сталося...

— Ви остовпіли, бовдури? — роздратовано поморщився його «брат».— Допоможіть Едвардові!

Свенсон і переляканий Альберт, що наче виник нізвідки, допомогли Данилові дійти до дивана у вітальні. Тео поклав подушку йому під голову Дворецький спішно вийшов з кімнати. Данило, досі помираючи від спраги, залишився сам на сам зі своїми леобурзькими родичами.

— Ви спіткнулися, Едварде? — схвильовано запитала Юліана, притискаючи руки до грудей.— Як же так?

— Я ж казав цим дурням, що не можна гасити світло скрізь! — похмуро кинув Тео, сідаючи в крісло навпроти.

— Отож, я сам якось мало не впав,— пискнув Альберт.— Мармур такий слизький, якщо зійти з доріжки!

Данило обмацав голову й поступово оговтався. Нічого страшного — просто велика ґуля на потилиці. Тео не зводив з нього стривоженого погляду, і на мить здалося, що він от-от зізнається. Але «брат» мовчав і тільки пильно дивився йому в очі.

Свенсон з’явився знову — приніс невелику залізну кулю та склянку з водою. Данило потягнувся до води, але старий спочатку притулив холодне залізо до його голови. Штукенція клацнула. За дві хвилини Данило з подивом виявив, що ґулі на потилиці ніби й не було.

— Що це таке? — випивши залпом воду, поцікавився Данило.— Просто диво якесь!

— Магнітна сфера,— спокійно відповів дворецький.— Її подарували вашому покійному батькові по приїзді до Леобурга. Усуває набряки, застосовується при забоях.

Данило сів на дивані й кліпнув очима. У голові проясніло, а біль у потилиці потроху вгамувався.

— Бачу, ви вже почуваєтеся краще, любий Едварде,— протуркотіла Юліана.— Я піду до себе, але якщо знадоблюся — кличте без зволікань!

— А я повернуся до Беати,— кивнув Альберт.

Тео стиснув губи, ніби міркуючи, що йому робити.

— Мабуть, я теж піду,— задумливо мовив він.— Свенсон подбає про тебе, Едеку.

Він знову помітно нервував, його рухи стали неприродно рвучкими. Тео обігнав кузена на виході з вітальні й першим піднявся нагору. Данило насупився. Коли він тут з’явився? Адже прикрий випадок з Данилом найбільше вигідний саме Тео. По-перше, він навряд чи зможе пробачити таке приниження, яке пережив уранці. По-друге... хто ж успадкує будинок і все майно в разі раптової смерті молодшого брата? Данило важко видихнув і ще раз торкнувся потилиці. Він ще вдало «впав». Міг би і в’язи скрутити... та годі про це думати!

Данило підвівся з дивана за допомогою Свенсона. Вони рушили на кухню.

— Свенсоне, я б хотів дещо у вас спитати,— невпевнено почав Данило.— Наша родина має архів, так? Ну, сімейні документи, світлини, листи. Мені потрібно дещо дізнатися. Корисно для відновлення спогадів.

— Так, ви маєте рацію,— проскрипів старий.— Але, на жаль, мені не відомо, де він. У будинку його нема — це абсолютно точно. Можливо, пан Август, ваш дядько, передав його на зберігання в ратушу, адже родина Яблонських багато значить для історії Леобурга.

Данило кивнув, намагаючись збагнути, що тепер робити. Якщо архів перейшов у державну власність, то навряд чи там можна знайти документи, які доводять його припущення щодо Тео.

— Дякую. Я дізнаюся в ратуші.

Він уже збирався йти, аж тут дворецький знову заговорив:

— Пане Едварде, вибачте, але... Раджу вам серйозніше потурбуватися про власну безпеку. В цьому будинку може трапитися все, що завгодно.

Данило здригнувся. Досі перебування в леобурзькій реальності здавалося йому цікавою пригодою. Але зараз усе змінилося. І сьогодні він пересвідчився в цьому на власній шкурі.

Розділ 8

Справжній дім

Після візиту розлюченого натовпу до «палацу», здавалося, сама природа повстала проти його мешканців. Уже кілька днів над Романівкою висіла імлиста, в’язка спека, що не давала вільно дихати ані вдень, ані вночі. Спати було неможливо, не допомагав навіть холодний душ, до того ж, після появи гостя з підвалу й розбитої шибки, віконниці на ніч зачиняли.

Федя маявся з глибокої ночі, тільки-но вимкнув ноутбук. Він спробував читати щоденник, але кострубаті фрази скакали перед втомленими очима, і нічого розібрати не вдавалося. Про систему енергопостачання дійсно не було більше ані слова, проте докладно описувалися традиції та звички Леобурга. Розмаїття мов, технологій і пристроїв, якась Рада, якісь «отці»... Десь о четвертій ранку Федя вирішив покурити. Здається, безсоння, що мучило Данила, тепер перекинулося на нього.

Ідучи сходами, він почув, як на другому поверсі грюкнули двері. Джекі, сонна, розпатлана, але вже вдягнена в робочий комбінезон, виповзла з кімнати й зупинилася в коридорі. Місячне сяйво, що линуло крізь центральне вікно за її спиною, сріблило її постать.

— І куди це ти намилилася?

Дівчина здригнулася — мабуть, не очікувала зустріти його в досвітньому сутінку. Вона остаточно прокинулася й вибалушила очі.

— Як «куди»? На роботу...

— Я б на твоєму місці не ходив на той берег,— хитнув головою Федя, витрушуючи з пачки цигарку.— Це небезпечно. Адже ми так і не запросили ані інспекцію, ані священика, та й баба Маня досі опіньйонмейкер.

— Опіньйон... хто?

Федя скептично посміхнувся, Джекі збігла вниз по сходах, стала навпроти нього й уперла руки в боки. Вона мала такий відчайдушний і водночас кумедний вигляд, що він не стримав усмішки.

— І що ж тоді я маю робити, розумнику? Мені їсти треба! А гроші я поки що не малюю.

— Ну, нічого, можемо пожити на мої скромні заощадження,— Федя випнув підборіддя.— Мені вчора перекинули гонорар.

Джекі гидливо скривилася.

— Аякже, я ще на твої гроші не жила! Все, я побігла!

— Біжи, дитино, біжи. Але не кажи потім, що я не попереджав!

Дівчина схопила з крісла свій пошарпаний наплічник і вискочила з дому.

Спекотна ніч повільно розчинялася в світлі ранку. В повітрі змішувалися пахощі скошеної трави й місцевого корівника. Номер Маріанни Олександрівни не відповідав. Федя згадав, що збирався дістати контакти Трегубова й спробувати дізнатися бодай щось нове про транслокальність. Але ані в будинку, ані в інтернеті нічого знайти не вдалося. Близько десятої він задрімав у вітальні, а прокинувся аж опівдні. Джекі досі не було. Федя вилаявся й почав одягатися. Невже знов доведеться знімати її з дерева або з якогось бісового даху?

Але в ту саму мить, коли він уже натягував футболку, двері відчинилися й на порозі з’явилася Джекі. Вона низько похилила голову, швидким кроком перетнула передпокій і кинулася до сходів. Федя здивовано звів брови та здмухнув з чола неслухняне пасмо.

— Ти куди?

— Відчепися.

— Не зрозумів...

— Відчепися, кажу, не до тебе зараз! — гримнула дівчина й обернулася до нього.

Федя ошелешено свиснув. Під правим оком у неї красувався добрячий синець, повіка розпухла, око майже не розплющувалося. Джекі відвернулася й попрямувала нагору.

Він наздогнав її на другому поверсі.

— Чекай! Треба ж холодне притулити!

— Не допоможе...— вона судомно втягнула повітря.— Я пів години тулилася до залізного бідона. Марно...

— Хто це зробив?!

— Та яка різниця!

Федя раптово розлютився. А вже мав би звикнути до її витівок!

— Гаразд. Не хочеш — не кажи. Ти ж усе любиш вирішувати сама! Хоча... вже можна говорити: «А я попереджав...»?

— Замовкни! — закричала Джекі.— Мені тільки повчань твоїх тупих бракувало! І так паскудно!

— Я бачу! Але ніхто легкого життя й не обіцяв! Добре, хоч до мамці й татка не просишся...

Дівчина зблідла й витягнулася. Її рот розтулився, неначе їй раптом забракло повітря, вона часто закліпала здоровим оком. І тільки цієї миті до Феді дійшло, що саме він ляпнув.

— Джекі...

— Пішов у дупу!

Вона побігла по сходах і з усієї сили грюкнула дверима. Федя схопився за голову й скуйовдив волосся. От же ж бовдур. З усіх можливих варіантів обрав найгірший. Дідько його за язика смикнув!

Він важко зітхнув і спустився у вітальню. Сів на диван. Встав, походив кімнатою. За своє життя він, бувало, потрапляв у халепу через звичку спочатку говорити, а потім думати. Але сьогодні, схоже, він себе перевершив. Джекі йому не пробачить. Це було занадто. У неї ж насправді нікого нема: ані друзів, ані родичів. Ще й синець під оком... Хай як вона його дратує, залишитися зараз без спільниці — нехай навіть такої вередливої та свавільної — буде зовсім сумно. Отже, треба щось робити.

Федя вийшов у сад, знайшов найбільше й найстигліше яблуко, трохи постояв у коридорі перед її дверима й нарешті постукав.

— Іди геть!

Він прочинив двері, просунув руку з яблуком у кімнату й промовив:

— Це яблуко перемир’я. Ти не можеш убити того, хто його приніс.

Дівчина сиділа на ліжку, схрестивши ноги та притискаючи до себе подушку.

— Убити не можу. Але й розмовляти з тобою не хочу!

Федя зайшов і зупинився посеред кімнати. Джекі відвернулася.

— Пробач. Я ляпнув не думаючи. Раптовий напад кретинізму.

— Ти диви, дійшло...— скривилася вона й відсунулася, коли хлопець присів поруч.— То не напад, а твій звичний стан!

— Ну, гаразд, говори все, що про мене думаєш,— покірно зітхнув він.

— Не хочу.

— А я піцу замовив.

— Сподіваюся, кілер промахнеться!

— Джекі...— всміхнувся він.— Ну, не злися...

— Ні!

— Сьогодні ж футбол. «Ель класико».

Вона сіпнулася, досі з люттю стискаючи в обіймах подушку.

— А чого це мене має цікавити?

Федя витягнув з-під її подушки футболку «Барселони».

— Ми все ж таки мешкаємо разом. Я бачив тебе ввечері в цій футболці.

Дівчина насупилася, але з її погляду зникла гостра ворожість. За кілька секунд вона вправно вихопила в нього яблуко.

— Гаразд. На один вечір. Заради «Барси». А зараз геть звідси, інакше я жбурну в тебе чимось важким.

Він майже вийшов за двері, проте в останню мить розвернувся:

— Отже сьогодні. Двадцять перша нуль-нуль. Внизу, біля телевізора. Чекатиму.

Він шмигнув у двері, наче кролик до нори, рятуючись від подушки, що вже летіла в напрямку його голови.

Піца з міста їхала цілісіньку вічність. Федя поставив її та шість пляшок пива на столику перед телевізором, скромно сів у кутку дивана й лише тоді помітив, як калатає серце. Це відкриття насмішило його. Та годі, розхвилювався, наче перед побаченням! Він посміхнувся й увімкнув телевізор. На екрані вже шаленіли трибуни «Сантьяго Бернабеу». Ну, і де Джекі?!

— Ти за кого вболіваєш?

Федя здригнувся з несподіванки й обернувся. Вона стояла, вдягнена у свою гранатово-синю футболку, просто в нього за спиною.

— За наших. Коли наших немає — то за хороший футбол.

Вона недовірливо покосувала на нього, але застрибнула на диван.

Суддя свиснув, і гра почалася. Джекі мовчки жувала піцу, іноді підскакуючи і подаючись уперед, коли каталонці перехоплювали м’яч.

— А чому раптом «Барса»? Тому що часто виграють? — з насмішкою поцікавився Федя.

Дівчина кинула на нього роздратований погляд. Ну що знову не так сказав?!

— Ні. За них мій тато вболівав.

От халепа, знову. Федя зітхнув. Сьогодні просто не його день.

— Зрозуміло.

— Я майже нічого про нього не пам’ятаю. Тільки те, що він був дуже добрий і вболівав за «Барселону». Чесно кажучи, я у футболі нічого не тямлю, просто у мене залишилася його футболка. Ну, бодай це. Маму я не пригадую взагалі...— задумливо промовила Джекі.

Федя забув про футбол, невідривно роздивляючись її обличчя, яке здавалося сяюче-білим на тлі охопленої бузковими літніми сутінками кімнати. Він знову відчував біль від чужої образи — тупий, скімливий, огидний біль, хоча, за великим рахунком, Федя навіть уявити не міг, що відчула в ту мить на сходах Джекі. Він не думав, просто бовкнув, але, схоже, влучив у її незагоєну рану. Але вона прийшла сюди, бо, либонь, теж не хоче втратити єдиного союзника серед моря ворогів. А може, лише хотіла подивитися футбол. Федя зітхнув і підпер голову рукою.

— Я сьогодні за «Барселону»,— сказав він.— Вияв солідарності.

Погляд Джекі швидко ковзнув по ньому, вона всміхнулася.

— Ну ок. Солідарний ти наш.

Матч видався насиченим — уже до кінця першого тайму суперники назабивали одне одному по два голи. Джекі пожвавішала й тепер вигукувала на кожен пас, і відлуння змушувало стіни будинку здригатися.

Наприкінці другого тайму Федя потягнувся до столу по чергову пляшку пива, але її там не було. Він обернувся до Джекі та вражено завмер. Одразу стало зрозуміло, чому вона постійно кудись бігала, а тепер затихла, розляглася на канапі й витягла ноги під столик. Чотири пляшки з шістьох випила саме вона.

Поки Федя спантеличено чухав за вухом, «Реал» кинувся до воріт «Барселони» у вирішальному штурмі, і стадіон вибухнув радістю. Одразу після голу пролунав свисток судді. Джекі витріщила очі, випрямила спину й завмерла, втупившись в екран незмигним поглядом.

— Нічого собі,— гмикнув Федя.— Ну, буває. Навіть «Барса» може програти.

Дівчина мовчала, проте незабаром почувся гіркий схлип.

— Джекі? — Федя сторожко звів брови.— Ти ж не збираєшся...

Але було пізно. Його «спільниця» відчайдушно розмазувала сльози по обличчю, несамовито ридаючи в подушку.

— Ну як вони могли програти?! — закричала вона.— Що ж це таке?!

— Та годі, заспокойся,— повагавшись, він усе-таки ризикнув торкнутися її плеча.— Це гра.

— Спочатку мені дав у око той жирний кнур... Потім ти тут... і от... «Барселона»!!! Та що ж у мене за життя таке...

Вона ридала так голосно й невтішно, що Федя мимоволі запанікував. Зазвичай, коли дівчина починала плакати у його присутності, він розвертався і йшов геть, бо щиро вважав, що втішати її — справа марна. Але зараз усе було геть інакше. І піти, кинувши Джекі на дивані, таку засмучену та в сльозах, він не міг.

— Ну, чого ти...— хлопець несміливо погладив її по спині.— Сьогодні просто день такий;

— То не день! — люто закричала вона.— День звичайнісінький! У мене... весь час... так...

— Ну хочеш, я йому в пику дам? — запропонував він.— Підемо завтра?

— До чого тут цей мужик?

— Ти ж сама сказала...

— Ти мене не слухаєш! Просто я... в мене... не знаю, як можна так жити, як я! — вона вперлася чолом у його плече.— В мене навіть власної домівки нема, розумієш?! Я ніяк, ані на секундочку... не можу розслабитися... все життя... В мене ніколи нічого свого не було... От живу-живу, і кожна клітинка... всі м’язи постійно... в напрузі... ніби ще мить — і мені треба тікати, ховатися... а-а-а!

Те, що сталося далі, Федя й сам ледве розумів. Він не знав, що ще можна сказати, тому просто пригорнув її до себе. Дівчина сіпнулася, проте не відсахнулася. Навпаки, вона раптом заповзла йому на коліна й міцно обійняла за шию. Джекі пригорнулася до нього й гірко плакала, і в цьому не було нічого ані вульгарного, ані романтичного. Федя ніби тримав на руках засмучену дитину.

— Ну, все. Заспокойся...— голос Феді зрадливо затнувся.

Джекі похитала головою і пригорнулася міцніше.

— Поглянь на мене.

Дівчина нерішуче відхилилася й подивилася йому в обличчя. Одне око стало геть фіолетове, друге, червоне й розпухле, насилу розтулялося.

— Ти вдома, Женю. Ти зараз удома.

Вона недовірливо наморщила лоба, але він відчув, як, немов за помахом чарівної палички, розслабляється її тіло. Джекі обм’якла в його руках, наче велика ганчір’яна лялька, і роздивлялася знизу його обличчя. Федя всміхнувся їй.

— У тебе такі довгі вії,— серйозно сказала вона й невпевнено тицьнула пальцем угору.— Й очі... гарні...

— Та й узагалі я хлопець з величезною харизмою,— він усміхнувся, м’яко притиснув її руку до своїх грудей.— Але якщо ти виб’єш моє нереально гарне око, це навряд чи додасть мені привабливості.

Вона засміялася й тої самої миті, буквально за секунду, заснула. Федя сидів і розгублено дивився перед собою. Зараз ця дівчина з зеленим волоссям була такою зворушливою та ніжною, що він боявся навіть поворухнутися, щоб не збудити її. Він ніжно прибрав з чола скуйовджені зелені пасма. Голова Джекі лежала в нього на плечі, й він відчував пахощі її м’якого, наче у дитини, волосся. Так пахне молоко й сіно. Мирний сільський запах. Запах домівки, якої в неї ніколи не було. Це був химерний вечір, один з найхимерніших у його житті, і в тому, що він нахилився й поцілував Джекі в маківку, не було нічого дивного. То був просто такий день.

Федя вмостив її на дивані й накрив ковдрою. Постояв кілька секунд і пішов до себе.

Голова розколювалася, мов той горіх у лещатах. Джекі не наважувалася поворухнутися. Лише торкнулася долонею палючого чола й насилу розплющила очі, що пекельно різало проміння сонця, яке радісно заливало всю кімнату.

Це просто жах. Але найгірше було те, що вчорашній вечір у її голові геть змішався: що вона робила й що казала, що відбувалося насправді й що наснилося — зрозуміти було практично неможливо.

Здається, вони обіймалися. Вона. І Федя. Обіймалися. На дивані.

— Ой Боже...— прохрипіла вона.— Вбийте мене.

Колись Джекі вже зарікалася вплутуватися в такі пригоди, як того разу з Барсом, її приятелем з байкерської тусовки. Вона добре пам’ятала, як під час привалу, коли всі добряче хильнули, він таки вмовив її усамітнитися з ним на сіннику. Джекі гидливо скривилася, згадуючи, як повзала брудною підлогою, збираючи свої речі під акомпанемент громоподібного хропіння. Невже це повторилося?

Вона насилу підвелася. Федя, щось насвистуючи, гримів посудом на кухні. Джекі зупинилася в одвірку й заніміла.

Дві тарілки, дві склянки, дві виделки...

Готує сніданок?! На двох? З якого це дива?!

— Привіт,— він усміхнувся й махнув рукою.— Підозрюю, що їсти ти не дуже хочеш, але я тут про всяк випадок...

— Федю! — перервала вона.— Що вчора було?!

Хлопець насупився, наче пригадував, а потім мовчки засипав у кавоварку зерна. Він обернувся до неї, і на його обличчя наповзла знайома іронічна посмішка. Джекі кинуло в холодний піт.

— Ну, чого мовчиш?!

— Ого, здається, тут дехто злякався! — Федя обернувся до неї, променисто посміхаючись.— Провал у пам’яті, еге ж? От і добре, в мене буде козир про всяк випадок!

— Який козир, що ти верзеш? — пирхнула Джекі.— Нічого ж не було!

— Я — єдиний живий свідок! — він поворушив бровами.— А, ні, ще він,— Федя вказав на кота. Бальтазар, що сидів на табуретці в кутку, наїжачився й кулею вистрибнув з кухні.

— Так, ану давай без приколів,— Джекі повільно видихнула.— Я ж не накоїла дурниць?

— Ну, це з якого боку подивитися,— з раптовою серйозністю вимовив білявий.— Залізти до мене на коліна, розревітися й обслинити плече — на те людина при здоровому глузді не здатна.

— А потім? — ледь чутно прошелестіла Джекі.

— Чого це ти раптом розхвилювалася? — Федя роздратовано вихопив з машини горнятко з гарячою кавою.— А я скажу чому!

Він рвучко, притягнув її до себе за талію вільною рукою.

— Бо ти й тверезою ледь стримуєшся!

Дівчина спалахнула й з обуренням відштовхнула його від себе. Кава виляпалася на підлогу й залила пів кухні. Джекі чекала, що він розрегочеться, як зазвичай, проте Федя мовчав і дивився на неї спідлоба.

— От чому щоразу, коли мені здається, що ти не такий уже й поганий хлопець, ти поводишся, як свиня? — зітхнувши, промовила вона.

— А чому щоразу, тільки-но мені здається, що ми в одній команді, ти починаєш поводитися зі мною, як зі свинею? — він гучно поставив горнятко на стіл.— Спочатку ти відмовляєшся від допомоги й дістаєш в око, тепер підозрюєш, що я тебе використав. Джекі, я й кліпнути не встиг, як ти видудлила чотири пляшки, розплакалася й стала проситися додому. І я збіса добре тебе розумію. Тут навряд чи хтось може почуватися вдома.

Вона не насмілювалася підвести на нього погляд.

— Потім ти вирубалася, я лишив тебе на дивані й пішов. Тож, мабуть, тобі потім просто наснилося щось цікаве про мене.

Він відвернувся, дістав з кутка швабру й почав витирати підлогу.

— Вибач,— тільки й змогла видихнути Джекі.— Я просто... не п’ю...

— Ані краплиночки, ага,— перекривив її Федя.— Особливо коли роз’їжджала з байкерами.

— Тому й не п’ю,— похмуро кинула Джекі.— Я бачила, на що вони перетворюються під час пиятики. І мені не хотілося ставати такою ж. Я їм не довіряла.

Федя завмер.

— Тобто, ти довіряєш... мені?

Він обернувся й зміряв її здивованим поглядом. Джекі зашарілася.

— Але ж не дарма?

Федя посміхнувся й продовжив возити ганчіркою по підлозі. Джекі сіла на стілець.

— Що сьогодні робитимемо? — тихо й буденно спитала вона, ніби вони щодня узгоджували свої плани.— Бо в село, певно, краще не виходити.

— Слід перевірити праву вежу. Як оклигаєш — спробуємо злазити нагору. Мені не подобається, що в цьому будинку є місця, про які ми нічого не знаємо.

Вона слухняно кивнула й вислизнула з кухні. Вежа — то й вежа.

Вони обіймалися на дивані. Вона. І Федя. Обіймалися. На дивані.

От дідько!

Синьо-білий прапор понуро висів на шпилі ратуші, й вітерець не турбував його сьогодні. Данило задер голову, притримуючи обридлий циліндр, з яким леобурзькі джентльмени не розлучалися навіть у таку пекельну спеку, й оглянув масивну чотирикутну вежу з годинником. Архів розташовувався на другому поверсі, як свідчила кована вивіска біля входу, подібна до розгорнутої книжки. Данило відпустив Андреса з екіпажем і попрямував до дверей ратуші, прикрашених різьбленням і мініатюрними фігурками левів. Двоє поліціянтів, які весь цей час із підозрою спостерігали за ним, тут-таки зірвалися з місця й кинулися до нього.

— Що пан хотів? — пробурмотів один з них, і його пишні бакенбарди наїжачилися від поважності.

— Я?.. — Данило на секунду розгубився.— Хіба містяни не можуть вільно відвідати ратушу? Я до архіву.

— В такому разі вам потрібно було заздалегідь попросити дозвіл на папери, пане...

У цю мить позаду Данила пролунав голос:

— Це Едвард Яблонський, бовдуре. Пропусти його.

Данило обернувся. За ним, манірно склавши руки в кишені штанів, стояв один з його нових леобурзьких знайомих. Данило завмер, здивовано роздивляючись Юміта Оздеміра.

— Яка несподівана зустріч,— стримано всміхнувся турок, не зводячи напруженого погляду чорних, наче темна беззоряна ніч, очей.— Доброго дня, Едварде.

— Вітаю,— кивнув Данило, судомно міркуючи, що в Леобурзі належить робити при зустрічі з отцем-фундатором.— Який сюрприз.

Поліціянт із шанобливим уклоном відчинив двері, і Юміт пропустив Данила в темний коридор. Оздемір пройшов повз круті мармурові сходи, що піднімалися на другий поверх, і зупинився біля залізних ґратчастих дверцят. З темряви одразу виринув швейцар у формі, схожій на поліційну.

— Добридень, пане Оздемір,— привітав він отця-фундатора російською.

— Другий поверх, Міхаю.

Швейцар кивнув і опустив важіль. У глибині будівлі щось здригнулося, почулося рипіння. До них спускався ліфт. Ґрати розійшлися, й Оздемір жестом запропонував Данилові увійти в кабінку. Міхай ледь утиснувся останнім і, здавалося, влипнув у решітку.

Всередині було б зовсім темно, якби не світло маленької газової лампи в кутку. На стіні розташовувалася панель зі стрілкою та чотирма натертими до блиску мідними табличками німецькою. «Другий поверх», «Третій поверх», «Четвертий поверх», «Вежа». Поруч містився великий важіль, що мав три позиції — «Вниз», «Угору» і «Стоп». Дивно, що в самій цитаделі Ради таблички досі не змінили на російські.

Міхай перевів важіль «Угору», і ліфт зі скреготом рушив. Просто навпроти дверцят ліфта на другому поверсі Данило помітив знак «Архівний відділ».

Оздемір увійшов у кабінет першим. У кутку Данило помітив молоду жінку, яка відірвалася від стосу паперів, щойно чоловіки з’явилися в полі її зору. Жінка питально дивилася на них, не промовляючи ні слова. Табличка на її столі свідчила, що це Шанталь Піту, архіваріус.

— Пан Яблонський шукав зустрічі з вами, Шанталь,— сказав турок.

— Вітаю вас,— Данило переводив погляд з пані на Оздеміра.— Мені потрібен архів сімейства Яблонських. І я чув, що він тут.

Жінка підвелася з місця й заговорила, щоправда, Данила не полишало відчуття, що вона звертається не до нього:

— Яблонських? Дійсно, архів був тут. Але, наскільки мені відомо, тепер у ратуші зберігаються лише декілька феротипів і книжки, подаровані Леобургу за життя Августа Яблонського. Решту документів, на жаль, викрали близько пів року тому.

— Викрали? Але, даруйте, кому міг знадобитися наш архів?

Данилове питання зависло в повітрі. Юміт склав руки на грудях, про щось напружено міркуючи. Потім він промовисто глянув на архіваріуса. Шанталь зблідла.

— Едварде, вас цікавить щось конкретне? — запитав Оздемір.— Можливо, я зможу допомогти вам у пошуках?

Данило насупився. Оце вже ні! Все в цій людині — від гладенько зачесаного синяво-чорного волосся до бездоганно начищених черевиків — викликало в нього незрозумілу відразу. Від Оздеміра слід триматися подалі — про це кричали його інстинкти, і дослухатися до них Данило звик ще з часів спортивного минулого.

— Дякую, пане Оздемір,— усміхнувся хлопець.— Але причина моєї цікавості банальна й не варта таких зусиль. Останнім часом я став надмірно сентиментальним і от... вирішив написати книжку про нашу родину та її роль в історії Леобурга.

Данило навіть сам здивувався, як легко збрехав, та ще й не вигадуючи нічого заздалегідь. Турок усміхнувся у відповідь без особливих радощів і задумливо кивнув. Архіваріус, здавалося, перетворилася на камінь і сторожко спостерігала за реакцією «отця», ніби боялася бовкнути щось зайве.

— Ну що ж,— нарешті сказав Данило.— Викрали — то й викрали. Шкода, що не можете допомогти, втім, дякую.

— Я проведу вас,— сказав Оздемір.

Вони знову опинилися в темному коридорі ратуші.

— До речі, якщо вам буде потрібна допомога у виданні книжки або в пошуках матеріалів...— почав був «отець» Леобурга, аж раптом зблід і приголомшено втупився у вікно. Данило обернувся.

На склі виднівся дивний напис чимось червоним, схожим на губну помаду, незнайомою Данилові мовою: «Ümit, senin için geleceğim. Leyla»[25]. Судячи з того, як стрепенувся й квапливо став підштовхувати його до ліфта Оздемір, він чудово зрозумів сенс послання.

— Що це?

— Гадки не маю,— пробурмотів турок.— Чийсь безглуздий жарт. Накажу негайно прибрати. На все добре, Едварде.

Він буквально силоміць запхнув Данила до ліфта, і Міхай поспіхом опустив важіль.

Уже з вулиці Данило побачив, як хтось швидко стирає ганчіркою напис із шибки. Що це було? Хто міг залишити послання в будівлі, що добре охороняється, в самому центрі міста? Та ще й написати це... губною помадою? Якась відчайдушна прихильниця на ім’я Лейла? Але тоді чому Оздемір так злякався? Шкода, що текст іншою мовою. Данилові чомусь згадалася перша зустріч з Оздеміром і дивний червоний рубець навколо його зап’ястка. Сьогодні, до речі, рукава його сорочки були незвично довгі, а манжети щільно охоплювали руки. Данило гмикнув, надів циліндра й поплентався до Михайлівської площі.

Отже, архіву нема. Вся ця розмова в кабінеті викликала вельми дивне відчуття, яке не полишало його на зворотному шляху додому. Юміт явно напружився, щойно Данило заговорив про архів. Та й Шанталь, схоже, шокувало його звичайнісіньке прохання. Отже, цілком нормальне прагнення одного з членів родини покопирсатися в їхньому минулому спричинило справжню паніку. Чому? Данило потер підборіддя. Схоже, в історії Яблонських було чимало темних моментів. Але який стосунок до таємниць їхньої родини має член Верховної Ради? Що такого може бути в архіві, про що Едвардові Яблонському знати не слід? Данило хитнув головою. В нього досі замало інформації. Для початку необхідно бодай з’ясувати, кому міг знадобитися архів. І що в ньому взагалі є.

Повернувшись додому, Данило відмовився від обіду, піднявся у свою кімнату й завалився на ліжко. Ввечері, коли Юліана зі своїми нащадками поїде до модистки, а Тео піде вештатися по шинках, потрібно буде проскочити в кабінет Фелікса й поцупити з його колекції один з револьверів. Уся ця метушня з дивними цидулками й нічний напад усерйоз стурбували Данила, і не можна було не погодитися зі Свенсоном — безпека наразі найважливіша. Тепер, за відсутності Агнеси, хлопець став уникати зайвих розмов і контактів з мешканцями будинку. В голові товклися тисячі питань, але шукати відповіді на них йому, вочевидь, доведеться самотужки. Нема кому довіряти. Данило важко зітхнув і подивився у вікно, а потім обернувся праворуч і здригнувся з несподіванки.

Біля ліжка, вібруючи й виблискуючи, коливалася вже знайома йому напівпрозора пляма.

Леобург відпускав його додому.

Але навіщо? І що все це мало означати?

Навіть запах тут був зовсім інакший. Данило обережно розплющив очі, роззирнувся й радісно всміхнувся. Дядькове ліжко, череватий котел у кутку, Федині навушники на підлозі.

Він удома!

В коридорі почулися знайомі швидкі кроки.

— Я зараз повернуся, чого ти панікуєш? Віднесу ящик і повернуся!

Після переходу Данило ніби скам’янів, тому навіть не зміг поворухнутися, коли Федя відчинив двері ногою і застиг на порозі, ледве утримуючи в руках масивну дерев’яну скриню.

— Фокус-покус,— усміхнувся Данило й розвів руки в боки.— Зачекалися?

Вираз обличчя його друга в ту секунду неможливо було описати. Федя витягнув шию і дивився на нього не кліпаючи, наче на привида. Данилові на мить здалося, що скриня от-от упаде на підлогу й розчавить йому ногу. Федя кілька разів кліпнув, ніби не вірячи власним очам, а потім пошепки запитав:

— Даньку... Це ти? Чи...

— Ну я, хто же ще?

Федя обережно поставив свій дерев’яний скарб на підлогу й підійшов ближче, здивовано роздивляючись сорочку з пишними рукавами, коричневий жилет і штани з кількома ременями на поясі.

— Карлсон повернувся!

Вони обійнялися, й Федя поплескав друга по спині й плечах, ніби досі сумнівався, що все це — не гра уяви. Данилові було важко говорити від вихору почуттів: він уже змирився з тим, що ніколи не покине Леобург, і навіть перестав сподіватися на зустріч з другом. Тільки за хвилину він зумів опанувати себе й вимовив перше, що спало на думку:

— Ніс у нормі?

Федя криво посміхнувся, не розуміючи, про що йдеться.

— Ну... наче на місці,— він на секунду звів очі до носа.— А що?

— Та нічого, не звертай уваги,— Данило похитав головою й усміхнувся.— Навіть не уявляєш, який я радий тебе бачити!

— Навіть не уявляєш, наскільки це взаємно! — з почуттям відповів Федя й додав: — Більше жодних «кролячих нір», так?

Данило з сумом зітхнув. Те, що він збирався сказати, мало спричинити тайфун обурення, але нічого не поробиш. Позаду тремтіла в повітрі пляма порталу й, оскільки вона не зникла одразу після переходу, то залишиться відкритою ще на якийсь час.

— Здається, я ненадовго.

Федя витріщив очі й різко скинув пасмо з чола, радісна усмішка одразу щезла з його обличчя.

— Це прикол такий, да?

— Ні, серйозно. Я не можу тут залишитися... Дядька я поки що не знайшов, Агнеса за ґратами...

— Так, стоп,— Федя підніс руку.— Те, що не знайшов дядька — погано, але яка ще в біса Агнеса?

— Це та дівчина, яку я бачив тоді. Ну, Джекі, тільки в гарній сукні й не зелена! Її двійник.

Федині очі округлилися від подиву, й він сторожко, наче розмовляв з божевільним, промовив:

— І до чого тут вона?

— Все просто,— Данило схрестив руки на грудях і насупився.— Схоже, я єдиний, хто думає, що вона ні в чому не винна.

Федя роздратовано закотив очі й почав міряти кроками кімнату.

— Не винна? Знову ця твоя манія зі всесвітньою справедливістю?

— Федю, я не можу кинути її напризволяще.

— Даню! — зі злістю крикнув друг.— Ти повернувся — і слава Богу! Забий ти на цю віртуальну сімейку — без тебе розберуться!

— А якщо не розберуться? — в тон відповів Данило.— Їм на неї начхати! Посадили — от і добре, не винувата — ну що ж, буває... Ніхто навіть не збирається її захищати! Як я можу це так залишити?

Федя зупинився і, примружившись, став роздивлятися його обличчя з зацікавленістю лікаря, який побачив пацієнта з рідкісною хворобою.

— Запав на неї, так?

— Що?!

— Капець, чуваче...— він розчаровано зітхнув, а Данило відчув, як щоки гаряче спалахнули.— Ти здурів?

— Звідки такі висновки?

— Звідти. Я знаю тебе двадцять років,— похмуро відповів Федя.— Ти б себе бачив, коли про неї заговорив: така захоплена мармиза! Ну, врятуєш ти її, а далі? Залишишся у своїй вигаданій країні? Або забереш її до нас, щоб вона очманіла від реактивних літаків і сахалася телевізора?

— Так, проїхали...— скривився Данило.— Краще розкажи, що тут у вас. Де Джекі?

Федя журно похитав головою і не вимовив ані слова. В коридорі почулися кроки — легкі, майже непомітні в загальному плетиві звуків будинку,— і в кімнату влетіло зеленоволосе дівчисько:

— Ну, де тебе носить, я ж там, у вежі...— вона зупинилася на порозі й так і застигла на півслові.

— Привіт,— усміхнувся Данило.— Давно не бачилися.

— Данило...— тільки й змогла видихнути Джекі, а наступної секунди кинулася до нього й міцно обійняла, притулившись головою до грудей, як дитина. Данило зворушено погладив її по спині. Джекі схлипнула й підвела голову.

Тільки зараз він помітив на обличчі дівчини величезний червоно-фіолетовий синець.

— Не зрозумів... Федю?! Це ти її, чи що?

— Що? A-а, синець? — пирхнув він.— Так, давав прочухана. Бо не слухається ж...

— Вимагав, щоб я для нього куховарила.

— От зараза,— похитав головою Федя.— І не соромно?

Джекі підступно посміхнулася йому й знову обернулася до Данила. Її золотаво-зелені очі — очі Агнеси — виблискували правдивою радістю, та й уся вона здавалася Данилові якоюсь неземною — яскравою, променистою, теплою. Він навіть не помічав грона залізних сережок і шпичаків — і в цей момент Данилові дуже захотілося торкнутися її блідої щоки, розпатланого волосся, пригорнути її... Він розгублено всміхнувся, сам не розуміючи, що відбувається, і в цю мить почув:

— Вона не Агнеса, єслі шо.

Вся чарівність і ніжність моменту зникла, і навіть Джекі знову стала звичайним вертким дівчиськом з дядькового будинку.

Федя стиснув губи, його погляд потемнішав і став таким самим похмурим, як у Тео. Він схрестив руки на грудях і роздивлявся їх з Джекі з презирством, наче злочинців, яких заскочив на місці. Що це означає? Данило звів брови. Його приятель тим часом злегка втягнув щоки й відкинув голову назад, вираз його обличчя став підкреслено-байдужим. Що ж, усе очевидно. І він ще читатиме йому нотації?!

— Я знаю, що вона не Агнеса,— ледве стримуючи посмішку, відповів Данило.— А ти чого так напружився?

Джекі, яка весь час стояла до Феді спиною, круто обернулася й окинула його зацікавленим поглядом. Федя звів брови й безглуздо всміхнувся, ніби почув на свою адресу вкрай дивне й безпідставне звинувачення.

— Я?! Напружився? Та де! — тепер він шкірив зуби у фальшивій усмішці.— Просто ти так дивно на неї витріщився.

— Ага. До речі, я теж знаю тебе двадцять років,— посміхнувся Данило.

— Ну, витріщився — й витріщився,— кокетливо вигнула брови Джекі.— Мені сподобалося.

Федя закотив очі й цокнув язиком.

— Я пішов, любі друзі. Треба відписати редакторці.

Він вийшов з кімнати, грюкнувши дверима — чи то спеціально, чи то дійсно ненавмисно. Данило й Джекі перезирнулися, дівчина загадково посміхалася.

— Я щось проґавив?

Джекі знизала плечима. Данило нарешті звернув увагу на дерев’яну скриню, яку залишив його приятель. Навіть не придивляючись, він одразу ж упізнав на вікові знайомий герб. Ця річ належала Яблонським.

— Що це? — він обернувся до Джекі.— Де ви це взяли?

Дівчина підійшла до нього й присіла поруч.

— Та після того нічного мужика ми вирішили перевірити всі закапелки. Федя відкопав цю скриню у правій вежі... ой! Ти ж узагалі нічого не знаєш...

Двадцять хвилин Джекі невтомно розповідала про всі їхні пригоди. Від такої кількості інформації мозок Данила мало не вибухнув, а дівчина все сипала й сипала новими сюрпризами: то потоп, то втеча Маріанни, то чувак у підвалі, то будинок, якому потрібно сподобатися... Джекі тараторила так швидко й емоційно, що після стриманого аристократичного Леобурга сприймати це було вкрай важко. А найбільше шокувала новина про те, куди насправді подівся Едвард Яблонський. Данило ошелешено видихнув, а Джекі залізла в шафу, витягла зі сховку синій зошит і продемонструвала списані сторінки.

— Ото й усе, а потім Федя запропонував залізти у праву вежу й понишпорити там. Сьогодні з підвалу піднялися — виявляється, хтось ізсередини підпер клямку дверей, які ведуть туди з другого поверху! І якби ми не дізналися про хід, то не потрапили б туди ніколи. Там і знайшли цю скриню,— перевела дух дівчина.— Тільки незрозуміло, як відчинити, бо замка щось не видно!

— Це ж леобурзька річ,— усміхнувся Данило, роздивляючись знахідку.— Тут має бути секрет.

Оглянувши всі кути скрині та гравіювання, він знайшов тонкий шпичак у ледь помітному отворі позаду. Данило дістав його й покрутив у руках. Схоже на стило для планшета — ця штука тут явно не просто так.

— Дивись, а це що? — Джекі вказала пальцем на круглий отвір на бічній стінці.

Данило спантеличено насупився й встромив туди «стилос». Усередині скрині почулося кілька клацань, ніби спрацювали невидимі шестерні, й віко повільно піднялося вгору.

— Ого! — вражено видихнула Джекі.— Ну ти даєш, ми б і не здогадалися...

— Припини. Просто пожив трохи «по той бік»,— зніяковів Данило.— Гаразд, ходімо в їдальню, а то Федя нервує.

Джекі звела на нього зацікавлений, грайливий погляд.

— Тобі теж так здалося?

Данило всміхнувся й похитав головою. Звісно, він не сказав би, що вперше, ще з часів старшої школи, помітив у Феді спалах явних, відчутних, справжнісіньких ревнощів. Він не знав, що відбувалося між ними під час його відсутності, і, цілком імовірно, йому все примарилося. Але якщо він усе ж таки має рацію, давати дівчині такий козир проти свого найкращого друга було б неприпустимо.

— Не знаю,— Данило знизав плечима.— Ходімо.

Джекі тільки розчаровано зітхнула.

Коли вони спустилися у вітальню, Федя сидів на дивані й похмуро перебирав непотріб з вежі. Тут було кілька потертих зошитів і книжок у шкіряній палітурці, якесь залізяччя, але загалом — нічого незвичайного. Данилові здалося, що Федя перебирає все механічно, навіть не роздивляючись.

— Ми відчинили скриню,— прошепотів Данило й закинув її на диван. Федя здригнувся з несподіванки.

— Довго ж ви копирсалися.

— Джекі просто розповідала мені новини,— лаконічно мовив Данило, вигрібаючи зі скрині купу пожовклих паперів.

Данило зарився в папери й навіть не одразу помітив, коли Джекі сіла на бильце його крісла і стала з цікавістю зазирати в старі листи й щоденники.

— І що це таке?

Але Данило не чув. Він нарешті зрозумів, що саме виявилося в правій вежі.

Архів родини Яблонських.

На питання, як він тут опинився, була єдина відповідь: безсумнівно, його міг перенести сюди тільки той, хто бував у Леобурзі, тобто дядько Іван. Але навіщо? Данило зітхнув. Щоб дослідити документи й спробувати все збагнути, піде кілька днів. Але залишатися тут так довго він ніяк не може — поки портал відкритий, потрібно повертатися назад, інакше незрима стіна реальностей знову відріже його від Леобурга й від тих, кому він там потрібен.

— Ти хоч розповів би, що у вас там відбувається,— без особливої цікавості попросив Федя й з удаваною недбалістю відкинувся на спинку дивана, продовжуючи уважно спостерігати за ними з-під напівопущених повік.— І чого ця твоя пасія опинилась у в’язниці?

Данило кинув на нього докірливий погляд і коротко розповів про перипетії леобурзького життя.

— Як у вас усе заплутано. Австро-Боснія, Російська Імперія, Українське Королівство, війна, місто вчених, двійники якісь... І що, ця Агнеса реально схожа на Джекі, а той псих — на мене? — Федя спантеличено випнув нижню губу й закинув руки за голову.

— Як дві краплі води.

— Треба ж таке! Однаково не розумію, чим ти можеш їй допомогти. Вбивцю вирішив зловити, чи як?

— Мені досить знайти докази її невинуватості. Але для цього, схоже, доведеться з’ясувати, який спритник уколошкав Фелікса. Бо особа, яка шле ці записки, про це точно знає. Цілком можливо, це і є вбивця.

— Та годі! — зітхнула Джекі.— Я, щиро кажучи, не розумію, як ти зможеш в усьому розібратися. Я навіть в іменах заплуталася.

— Це тому, що ти не знаєш їх особисто,— всміхнувся Данило.— Хоча... стривай.

Він почав перетрушувати щоденники й пожовклі листи, поки з одного зошита не випала бляшанка з феротипом.

— Ось, така сама світлина є в кімнаті Едварда, тобто в моїй. Тут усе сімейство. Думаю, половину з них ти точно впізнаєш.

Очі Джекі округлилися, вона затамувала подих і обережно взяла у нього феротип. Певний час незмигно дивилася на Яблонських і — чи то випадково, чи свідомо — сперлася на Данилове плече. Федя шумно видихнув, підійшов до них і безцеремонно висмикнув феротип з чіпких пальців дівчини.

— Дай сюди!

— Я ще не роздивилася!

— Мені теж цікаво. Хочу зацінити красуню.

Джекі одразу ж підхопилася з бильця й побігла за ним. Тепер вони наскакували одне на одного й штовхалися, але роздивлялися картинку разом і стояли поруч. Данило посміхнувся. Дитячий садок!

— Ого, цей красунчик — Тео? Крутий! — захоплено вигукнула Джекі.— І без усіляких там цяцьок!

— У нього револьвер замість цяцьок,— посміхнувся Данило.

— Ну, Даню, я можу тебе зрозуміти,— Федя кинув зневажливий погляд на дівчину.— Агнеса твоя дійсно гарна, і вона не фарбувалася б у зелений колір, аби привернути до себе увагу. Може, і мене б понесло визволяти її з в’язниці...

Джекі спалахнула, вирвала феротип з Фединих рук і підійшла до вікна, роздивляючись обличчя Яблонських. Данило зітхнув і оглянув вітальню. Через цих двох невгамовних тут усе здавалося таким домашнім і рідним, що повертатися до Леобурга відчайдушно не хотілося, але що поробиш. Якщо вірити дядьковим записам, для відкриття порталу та його закриття завжди мусить бути якась причина. Найпевніше, портал відкрився тільки тому, що Федя випадково знайшов архів. І тепер, коли Данило отримав його, має повертатися назад — іншого пояснення немає.

— Друзі, я вже маю йти,— тихо сказав Данило, не наважуючись підвести погляд.— Я розумію, це звучить трохи по-свинячому...

— Ні, це звучить по-дебільному! — вибухнув Федя.— Ти вигадав собі місію і носишся з нею, як мала дитина! Тобі пощастило повернутися — от і радіймо з цього!

Данило обернувся до Джекі, сподіваючись на розуміння, але вона тільки зиркнула на нього спідлоба й далі мовчала, підібгавши нижню губу.

— Федю... ну слухай!

— Я слухаю, але не розумію, навіщо воно тобі все. На біса ти повертатимешся у цей... як його... Леобург?!

— Бо там я справді потрібен.

У кімнаті запала мовчанка. Данило не зводив прямого погляду з Феді, й той приголомшено витріщився на нього у відповідь, не в змозі дібрати слів, лише змахнув рукою. Так, він цього не розумів. Данило ні в чому його не звинувачував — його друг лише старався допомогти. Тільки можливості його обмежені: на щастя, він не може повністю його зрозуміти — Федя не втрачав усе водномить, не прокидався щодня з думкою: «Навіщо?» І від його дій нині не залежить нічия доля.

— Добре, добре,— пирхнув Федя.— Може, заодно поясниш, що нам тепер робити?

— Я вас ні до чого не примушую,— знизав плечима Данило.— Якщо хочеш поїхати додому — їдь. Я не ображатимуся, чесно. Ти й так застряг тут через мене.

Федя схилив голову й потер напружену шию, мигцем глянувши на Джекі, яка й далі нерухомо сиділа на своєму місці.

— Звісно, поїду, але... Гаразд, Даню... Це твоє життя. Але якщо ти знову збираєшся зникнути на пів місяця чи навіть і довше, то, будь ласочка, зроби так, щоб тут нікого не вколошкали до твого повернення. Для початку — скажи Маріанні, що збираєшся продавати маєток!

— Навіщо? Я так і не зрозумів, чому ти думаєш, що у всьому винна Маріанна Олександрівна.

— А хто же ще? — всміхнувся Федя.— Вона давно мріє про цей будинок, до того ж, часто бувала тут, тому найпевніше знала про таємний хід, куди й пустила свого спільника. Вона знала про репутацію будинку в Романівці. І з місцевими теж не раз спілкувалася. Їй щось дуже потрібно в нашому підвалі. Так от: зателефонуй і скажи, що віддаси їй усе на блюдечку, але трохи згодом. А поки що прилетів лише на кілька днів і найближчим часом аж ніяк не зможеш вибратися зі своєї омріяної Німеччини. А то ще її приятель, який сновигає по нашому підвалу, може на щось зважитися...

Він простягнув Данилові телефон. Федя був страшенно злий, і це було видно неозброєним оком. Що ж, нехай і так. Незрозуміло, на що Данило розраховував, але повертатися до Леобурга доведеться з тяжким серцем. Він зітхнув і набрав номер.

Розмова вийшла несподівано доброзичливою. Маріанна Олександрівна розсипалася в щедрих побажаннях здоров’я для всієї його родини й була дещо здивована рішенням продати будинок. Вона також вибачилася за те, що несподівано припинила їздити в Романівку, й попросила Данила переслати необхідні для завершення співпраці документи. Потім переказала вітання Джекі й Федору і тепло розпрощалася.

— Ну, хоча б і так,— Федя шморгнув носом.— Однаково я їй не довіряю. Але, сподіваюся, вона бодай трохи притримає своїх сільських гавкунів.

— А може, ти все-таки залишишся? — тихо запитала Джекі й скрутилася в клубочок, обійнявши коліна.— Ну справді — там же є поліція. Нехай вони й шукають убивцю...

— Поліція вже знайшла,— твердо вимовив Данило й почав збирати документи в скриню.— Їм більше нічого й не треба. Я сподіваюся скоро повернутися.

Дівчина хотіла сказати ще щось, але тільки похилила голову. Вона не підводила погляду, але й так було видно, наскільки їй лячно. Данило важко зітхнув. Якщо Федя поїде додому (а в тому, що він так зробить, можна було не сумніватися), жити у величезному маєтку, де за парканом сновигають підозрілі типи, і справді невесело...

— Друзі, все буде добре,— з награною бадьорістю сказав Данило.— Маріанна Олександрівна тепер вважає, що я не збираюся боротися за цю купу цегли і вона отримає її рано чи пізно. Місцеві мають заспокоїтися.

Вони провели його до кімнати Івана Дмитровича. Повагавшись кілька секунд, Федя все-таки обійняв друга й поплескав по спині, Джекі стала навшпиньки й поцілувала в щоку, намагаючись не дивитися в очі — схоже, вона теж засмутилася. Вони потопталися біля входу в кімнату, але не зайшли. Двері повільно зачинилися, відгородивши від нього друзів з рідного світу. Пляма тремтіла й обвіювала приємною прохолодою, Данило забрав зі столу щоденник дядька, підняв скриню з архівом, заплющив очі та зробив крок уперед.

Леобург знову з апетитом глитнув його.

Розділ 9

Архівні справи

Вітер осатаніло кидався на кам’яні стіни, крізь ґрати вузького вікна до камери потрапляли колючі бризки дощу. Задушлива спека знову змінилася вогким, бридким холодом: здавалося, природа збожеволіла й цієї ночі переживала черговий напад шаленства. Від вологого каміння з грубими, необтесаними краями тхнуло цвіллю. Агнеса щільніше загорнулася в стару брудну ковдру, проте тепліше не ставало. Цю в’язницю побудували ще до того, як був заснований Леобург, і вона завжди здавалася дівчині плямою на світлому чолі міста. В такому місці, як її «Остання обитель бунтарства», не повинно бути в’язниць, бідності, злочинів. Тут не має бути несправедливих звинувачень. Не повинно бути горя й холоду. Адже вона пам’ятала такі часи, хоч і була зовсім маленькою. Що трапилося? Чому вона тут? Агнеса заплющила очі, щоб придушити гостре, пекуче бажання розплакатися.

Сьогодні зранку її водили на попереднє судове слухання. Як же швидко! Вона уявляла довгу судову тяганину, опитування свідків, натовп обурених леобуржців під вікнами суду й у залі, газетярів, магнієві спалахи, але все відбувалося геть інакше: засідання минуло надзвичайно швидко й за зачиненими дверима. В певний момент навіть здалося, що про суд узагалі ніхто не знав. Агнеса почувалася, як уві сні, коли ніяк не можеш прокинутися. На засіданні з’являлися люди, яких вона ніколи не бачила. Дуже багато говорили про загрозу місту й законній владі, про те, що зволікати з рішенням не можна. Тоді ж Агнеса вперше почула словосполучення «блискавичне правосуддя», яке, на думку прокурора, мало сприяти якнайшвидшому встановленню спокою в Леобурзі. Найбільше Агнесу вразило те, що їй не дозволили зв’язатися з Іжачеком, і на місці її адвоката тепер сидів незнайомий сивий дід з пишними бакенбардами й похмурим витягнутим обличчям. Протягом засідання він поставив лише декілька питань Бридж-Паркеру й жодного разу не виступив з протестом. На цьому перше слухання завершилося, а її знову запроторили до камери.

З моменту арешту Агнеса спала не більше шістьох годин. Ось і зараз заснути вдалося всього на кілька хвилин, судячи з ударів годинника на Ратуші. Слідом заверещали мегафони, й у всьому місті, у всій в’язниці залунав голос диктора: «Високоповажні гості й підданці нашого міста!..» Промова долітала до Агнеси, немов крізь щільний туман, і тільки слова Оздеміра: «Щодня ми повинні доводити, що гідні жити в нашому великому місті!» — засіли у неї в голові, мов гірське відлуння. Доводити, що гідні. Доводити, що гідні.

О шостій вечора спрацював годинниковий механізм. Брязнула залізна завіса, за стіною заскреготав конвеєр подачі їжі, й у камеру просунулася миска. Агнеса сіла на жорсткому солом’яному матраці, взяла миску. Господи, як це можна їсти? Зелена юшка своїм запахом віддалено нагадувала горохвяний суп, проте дівчина так і не наважилася спробувати її на смак, тільки погризла черству скоринку хліба. Дивно. Колись Тео розповідав, що в деяких в’язницях на Сході так погано годують тільки засуджених до смертної кари, щоб єдиним їхнім бажанням було якнайскоріше припинити ці тортури. Неймовірний, дикунський звичай. Не могли ж його ввести в Леобурзі? Чи могли?

Знову заскреготали важкі зубчасті колеса, тюремні ворота, видавши тяжке зітхання, пропустили поліційну карету з арештантами. Цікаво, куди їх розміщують? Тут було так порожньо й самотньо, що Агнеса була рада навіть товариству місцевої мишви. От чого-чого, а мишви в камері для вбивць було вдосталь, і якби тут була Беата, то просто збожеволіла б! Агнеса зітхнула. Зараз би вона зраділа й сестрі. Що вони роблять після її арешту? Мати, Альберт, Тео? Дивуються? Чи радіють? А Едвард...

Спогади про кузена змусили її здригнутися. Нащо, нащо вона передала йому записку?! Адже від неї однаково жодної користі, хіба що він зрозуміє, чому Агнеса так уперто мовчала. А якщо йому заманеться з’ясувати, до кого вона ходила, і він через необережність наразить на небезпеку всю родину?!

Вона віддала йому записку, бо повірила.

Того дня вона вірила тільки Едварду Яблонському, єдиній людині з усієї родини.

Чи не з’їхала вона з глузду?

Агнеса похитала головою. Неймовірно. Але як було не повірити? Те, як він стиснув її руку, як дивився, як відчайдушно намагався захистити... Перед внутрішнім зором спливло його бліде обличчя, спітніле чоло, а очі... Темно-сірі, перелякані, палкі. Вона ніколи не бачила такого вогню: це і лякало, і захоплювало водночас. Ці думки раптом збентежили Агнесу: вона сидить у найпохмурішій камері леобурзької в’язниці, а думає про Едвардові очі! Сором, та й годі!

Негода потроху вщухала, клапті чорних хмар пролітали на тлі повного місяця, в камері стало трохи світліше. І все-таки... Хто він такий?

Згадався день, коли вона вперше побачила того Едварда, що повернувся з Америки. Цей хтивий погляд, двозначні жарти! А ще той момент, коли він не випускав її з вітальні! «Люба кузино, ви ж розумієте, що рано чи пізно вам доведеться грати за моїми правилами?» Агнеса здригнулася від огиди. Що з ним сталося, як він міг так змінитися? І чи не грає вона зараз, сама того не усвідомлюючи, за його правилами?

Ні, Едвард став геть іншою людиною... це ніяк не вкладалося у неї в голові. Колись вона вже вирішила, що він — не той, за кого себе видає. Але як не придивлялася, знайти підтвердження цьому ніяк не вдавалося. Обличчя Едварда Яблонського. Його тіло, його руки, його очі, його волосся. Бракує хіба що вусів. Щоправда, він хмурився, сміявся, їв і ходив якось інакше. А ще дивний акцент. Але все решта... Всі родичі або намагалися не помічати змін, або дійсно їх не помічали.

Ця людина — ніби Едвардів брат-близнюк! Абсолютна зовнішня схожість, проте цілковита відмінність усередині.

В голові Агнеси раптом виник давній, майже забутий спогад.

Її батько, помітно роздратований, виходить з кабінету, різким жестом указуючи шлях своєму відвідувачеві. Невисокий чоловічок притискає до грудей капелюха та дріботить до сходів з винуватим виразом обличчя.

«Хто це, Vati[26]?»

«Ох, дитино, не питай. Спочатку цей чоловік намагався викупити в мене декілька винаходів, і я навіть боюся припустити, яку суму він запросив би за них у Сараєві. А тепер він геть з’їхав з глузду. Слід буде сказати Свенсонові, щоб більше не пускав його».

«Але в чому річ? Він небезпечний?»

«Ні, не хвилюйся, він просто занадто докучливий. Верзе про якісь „плями“ в нашому будинку, про паралельну реальність... Про двійників, які буцімто є в кожного з нас, про людей, що можуть переходити через кордони вимірів. Я відіслав його до професора Кубрика, мене такі гіпотези не цікавлять — вони не мають жодного наукового підтвердження. Ці казочки можуть захопити лише такого вразливого хлопчика, як твій брат».

Батько пішов, а спантеличена Агнеса залишилася стояти в коридорі.

Виявляється, вона таки дещо пам’ятала про людину з феротипу.

«Двійники, які є у кожного з нас...»

«Можуть переходити через кордони вимірів...»

Ні, це неможливо, адже не існує жодного наукового підтвердження. Простіше повірити в таємного брата-близнюка. Але в такому разі про його існування мали б знати Фелікс або Тео, і вони одразу б запідозрили недобре, коли Едвард змінився. Але здавалося, що вони не помітили жодних змін.

Що ж тоді сталося з Едвардом? Чому він нічого не пам’ятає? А ці його дивні слівця? Як він тоді сказав... «ні фіга не второпав»? Господи... Одне припущення химерніше за інше!

За вікном потроху світлішало, над гостроверхими вежами й горищами Леобурга розгорявся злий, яскраво-червоний світанок.

Пані Магді Яблонській,

маєток Яблонських,

вулиця Соборна, 18,

Аристократичний район

Люба моя дівчинко!

Пробач мені це фамільярне звернення... твій світлий образ я зберігала в серці двадцять чотири роки, і зараз, коли мій смертний час уже близько і всемилостивий Господь незабаром забере мене до себе, я згадую тебе з великою радістю. Увесь цей час я думала й молилася за вас із сином, але, на жаль, так і не отримала жодної звістки з Леобурга, а писати листи самим, як ти знаєш, нам суворо заборонено.

Проте, дізнавшись про мою хворобу, настоятель дозволив відіслати тобі записку. В цьому конверті міститься аркуш з метричної книги нашого монастиря, яку я дивом урятувала з нещодавньої пожежі, і твій клятвений підпис. Можливо, це ніколи не стане в пригоді вашій родині, але зараз, на смертному ложі, багато речей здаються мені вкрай важливими, тому я відчуваю, що мушу передати це тобі. Вирішувати, що робити з цим документом, маєш тільки ти сама, Магдо, але, сподіваюся, ти все-таки скористалася мудрою порадою нашого настоятеля й розповіла про все своєму поважному чоловікові.

Молюся за здоров’я всієї твоєї родини. Нехай благословить вас усіх Господь!

Сестра Жозефа.

13 січня 7524 року.

Монастир Ордену святого Роха.

Данило поспіхом розгорнув другий аркуш — давній, пожовклий від часу. Тут, у таблиці, гарним округлим почерком було виведено кілька імен і дат, а під одним записом дописано ще кілька рядків:

Запис 233.

Ім’я новонародженого: Римма Шубська.

Місяць, день, рік: березень, 18, 7496.

Звання, ім’я, прізвища батьків і якого віросповідання: Аристократичний район, чиновник Леобурзького управління торгівлі Леопольд Шубський і законна дружина його Барбра Шубська, уроджена Свідзельська, обоє латинського віросповідання.

Запис 234.

Ім’я новонародженого: Теодор Пьотр Яблонський.

Місяць, день, рік: березень, 20, 7496.

Звання, ім’я, прізвища батьків і якого віросповідання: Аристократичний район, купець, Фелікс Густав Яблонський і законна дружина його Магда Яблонська, уроджена Пастернак, обоє латинського віросповідання.

Спеціальні примітки: пом. березень, 21, 7496. [Дописано іншою рукою] Клянуся виховувати, шанувати й ростити як власне дитя, хай допоможе мені Господь!

Запис 235.

Ім’я новонародженого: Іоанн Данилов

Місяць, день, рік: березень, 20, 7496.

Звання, ім’я, прізвища батьків і якого віросповідання: Робітничий район, куховарка Марфа, православного віросповідання, батько невідомий.

Запис 235.

Ім’я новонародженого: Амадей Чезарчик.

Місяць, день, рік: березень, 23, 7496.

Звання, ім’я, прізвища батьків і якого віросповідання: Академічний район, професор права Думітру Борзна і Ярослава Чезарчик, Творчий район, слухачка Академії високих мистецтв (писано зі слів матері, Ярослави Чезарчик), обоє — латинського віросповідання.

Данило почухав потилицю. Попри те, що ці аркушики мали вельми сумнівний вигляд, тут, схоже, вони були юридичними документами, які свідчили, що певний Іоанн Данилов за одну ніч перетворився на Теодора Яблонського, померлого по народженні, і Магда Яблонська присягнула виховувати його як власного сина. Лист прийшов до маєтку Яблонських пів року тому. Магдою звали матір Тео й Едварда, і судячи з того, що за двадцять чотири роки черниця написала листа саме на цю адресу, ця жінка колись мешкала тут... Але, наскільки пам’ятав Данило, дружина Фелікса померла досить давно. В будь-якому разі, посилати викривальні папери навмання було дуже ризиковано.

Цікаво, коли про походження Тео дізнався Фелікс? Як зрозумів Данило, він із синами повернувся з Америки одразу по смерті Агнесиного батька. Тобто кілька місяців тому. І він не міг отримати цього листа замість померлої дружини. Його отримав хтось інший і сховав тут, у скрині з архівом. Але архів ще пів року тому вкрав і для чогось перетягнув у іншу реальність дядько Іван. Постає питання: чи повірив би Фелікс чиїмсь порожнім заявам? Певно, що ні. Виходить, той, хто отримав листа або знав про його існування, перед викраденням зробив копію, щоб надати докази, оскільки оригінал був у Романівці.

Отже, Фелікс зрозумів, що все життя виховував не свою дитину, й раптово розлютився. Важко сказати чому, але він вирішив переписати заповіт на Едварда. Данило похитав головою. Як же треба було зневажати нещасного Тео, щоб з легкістю позбавити його всього! Хіба може батько так учинити? «Та що ти... ти... можеш знати...

Він мене зрадив! Не тебе! Ви всі мене зрадили, жалюгідні, нікчемні істоти... І не тобі мене судити!» Данило важко зітхнув. Так, Тео мав рацію. Але хто міг показати Феліксові документ? Хто підставив Агнесу з револьвером? Той, хто викрав у Тео заповіт і відіслав його юристу? І хто, в такому разі, вбив Фелікса? Ображений Тео чи той самий «доброзичливець»? Якщо у Фелікса стріляв його імпульсивний старший брат, то чому він стріляв не зі свого револьвера?

Данило потер утомлені очі. Що за маячня... Він уже два тижні ходив по колу, намагаючись знайти відповіді на одні й ті самі питання, але йому бракувало одного — знань про родину Яблонських. Йому був потрібен той, хто знає їх дуже близько, але не належить до родини. Хтось, кому Данило зможе довіряти.

Така людина є. Це Свенсон.

Старий сидів за столом, помішував чай у маленькій порцеляновій філіжанці, задумливо дивлячись на пару, що вигадливими кільцями піднімалася догори. Кухня освітлювалася лише кількома восковими свічками в масивному бронзовому підсвічнику. Данило ввічливо кахикнув, щоб не налякати старого. Свенсон одразу підхопився й напружено виструнчився.

— Вибачте, не очікував побачити вас тут так пізно, пане Едварде...

— О, я не хотів вас тривожити,— м’яко вимовив Данило.— Просто закортіло попоїсти.

Свенсон шанобливо схилив голову, не втримавшись від здивованого погляду Схоже, не тільки Агнеса помітила дивні зміни в поведінці Едварда, але Данило нічим не міг цьому зарадити — добре, хоч ніхто більше не ставив незручних питань. Свенсон дістав вазу з кренделями й налив Данилові чаю. Кілька хвилин вони посиділи в тиші, але відчувалося, що старому кортить щось сказати.

— Свенсоне, ви вважаєте, що Агнеса могла вбити мого батька?

Дворецький здригнувся, мудрі темні очі потьмяніли.

— Ні, пане Едварде. І ви, схоже, теж у це не вірите.

— Не вірю,— кивнув Данило.— Але мені ще гірше, ніж іншим. Я геть нічого не пам’ятаю після вибуху. Виходить, я не знаю цих людей, а з огляду на останні події... мені моторошно, розумієте? Я дуже хочу допомогти Агнесі, але зараз абсолютно безсилий. Мені потрібна ваша порада.

— Чим я можу бути корисний? — скрипнув Свенсон.

— Мене цікавить Тео,— рішуче провадив Данило.— Бо, як не прикро, у нього було найбільше причин ненавидіти батька. І його смерть на той момент була вигідна лише моєму братові. Тео вкрав останній варіант заповіту, він був злий і ображений. А після сутички на кухні він, схоже, хотів помститися мені, тому й зіштовхнув уночі зі сходів.

— Вас зіштовхнули?! — вражено вигукнув старий.

— Так. І моя смерть була б вигідна лише Тео. А ще та покоївка... Берта. Куди вона зникла? Вона сказала поліції, що була з ним, а після цього — як у воду гулькнула! Підкуп, погрози? Тео міг зробити це! — Данило набрав повітря й повів далі: — Але навіть так картинка не складається. Як я з’ясував, хтось надіслав моєму батькові документи, після отримання яких він вирішив переписати заповіт на мене проти всіх правил. Цього Тео зробити не міг, так само як і відправити вкрадений заповіт Їжачеку. Одначе Тео знав, що батько подарував Агнесі револьвер і що вона сховала його в своїй кімнаті. Він міг узяти його там, вистрелити й покласти назад. Але ці цидулки... Їх пишуть різні люди? Я заплутався...

— Пане Едварде, я вважаю, що...— дворецький затнувся й нервово покрутив блюдце з філіжанкою.— Ваш брат навряд чи має якийсь стосунок до вбивства, як і до тих цидулок. Якщо вас цікавить моя думка, він недостатньо розумний для цього.

Дворецький вигнув брови й часто закліпав. Його тонкі губи були щільно стиснуті. Відвертість старого здивувала Данила, він мимоволі згадав, як казився Федя, коли хтось сумнівався в його розумових здібностях. Якщо він і міг кинутися на когось, як Тео, то тільки після таких слів.

— Тобто, ви гадаєте, що вбивця й той, хто пише листи,— одна й та сама особа?

— Це логічно. Пан Теодор не плів би таку складну інтригу й не наводив би підозру на свою наречену,— знизав плечима старий.— Так, він — не зразок доброчесності, й Берта Подольська справді могла бути з ним того вечора. Але вона поїхала з Леобурга, бо злякалась. У її зникненні, на відміну від інших випадків, нема таємниці.

— «Інших випадків»? — Данило згадав статтю в «Зорі Леобурзькій».— Ви теж чули про зникнення дівчат?

— Так,— кивнув Свенсон.— Жахливі історії. Гадаю, їх вигнали, як і багато людей до того. Але повернімося до наших справ. На мою думку, якби ваш брат дійсно вирішив убити батька, то просто вихопив би власний револьвер і застрелив його. Але він не витримав би докорів сумління. Пан Теодор занадто любив його, повірте старому. Я працюю в цьому будинку майже тридцять років, пам’ятаю, як усе будувалося, а ви були ще дітьми,— Свенсон зітхнув.— Колись ваш татусь сильно застудився й заслаб. Тоді пан Теодор сидів під дверима його спальні три дні! Його гнали геть, замикали в кімнаті, але він незмінно повертався на свій пост. У ті кілька днів ваш брат спав, либонь, усього кілька годин.

Данило насупився й сьорбнув холодного чаю, йому раптом стало соромно, так ніби не Едвард, а він сам отримав від Фелікса значно більше, ніж заслуговував. А Свенсон тим часом вів далі:

— Крім того, засудження панни Агнеси може дуже зашкодити панові Теодору.

— Чому?

— Ви читали останній випуск «Леобурзького вісника»? Два роки тому за загадкових обставин помер Олекса Чорний, один з членів Верховної Ради. Він потонув у річці. Пів року тому під час вибуху в лабораторії загинув пан Август Яблонський, ваш дядько. А тепер — убили пана Фелікса. У «Віснику» пишуть, що ці трагічні події, найпевніше, призведуть до того, що за вбивство члена Ради буде призначено смертну кару.

Данило зблід. По тілу пронеслася крижана хвиля.

— Та ну...

— Все до того йде, пане Едварде. Ми живемо в дуже темні часи. Одні люди зникають і їх ніхто не шукає, інших виганяють з міста за абсурдними звинуваченнями... Смерть пана Августа лишила по собі найбільше питань. Дійшло до того, що містяни прийшли під стіни ратуші вимагати неупередженого розслідування, але зрештою все списали на необережне поводження з хімікатами. А люди досі хочуть справедливості. Я не здивуюся, якщо Рада ухвалить цей жорстокий закон.

— Але ж Агнеса...— Данило затнувся.— Вона не вбивала! Яка ж це справедливість?! До речі, коли її судитимуть?

— Не знаю,— похитав головою старий.— Її арешт викликав велике обурення у містян. Подейкують про якусь нову концепцію правосуддя, але поки що про неї ніхто нічого не знає. Розумієте, справа не тільки в Леобурзі, всюди неспокійно, напруга між державами зростає... щось незабаром станеться,— Свенсон помовчав.— Так от, про пана Теодора. Панна Агнеса мала успадкувати місце свого батька у Раді. І доки їй не виповниться двадцять два роки, це місце займав її опікун — пан Фелікс. По смерті вашого батька опікуном спадкоємиці, як її наречений, став пан Теодор. Але він, схоже, цього не усвідомлює, переживаючи особисту драму. Однак, Рада вже з цього місяця почне виплачувати йому гроші за опікунство й, повірте, сума чимала. Зараз він цілком може закріпитися в міській еліті, якщо добре зарекомендує себе перед отцями-фундаторами. Але якщо панну Агнесу, не доведи Господи, засудять за вбивство та стратять — пан Теодор залишиться і без грошей, і без зв’язків.

— А хто в такому разі посяде її місце в Раді? — прошепотів Данило, намагаючись відігнати з-перед очей настирливу картинку ешафоту.

— Хтозна... Найпевніше, спадкоємцями буде оголошено або панну Беату, або пана Альберта. Тоді їхнім опікуном, можливо, станете ви.

Тіні під стелею дивно заворушилися, й Данило не одразу збагнув, що то одна зі свічок нахилилася набік. Дворецький загасив вогонь і запалив газовий світильник.

— Що ж, гадаю, мені необхідно поговорити з Тео й спробувати пояснити йому ситуацію.

— Гарне рішення,— погодився Свенсон.— Бо коли він отямиться, рятувати його наречену буде запізно.

— Дякую вам,— кивнув Данило.— Але мене турбує ще дещо. Якщо ви чули, я сказав Бридж-Паркеру, що знаю, де була Агнеса в ніч убивства.

Старий кинув на нього докірливий погляд.

— І це... не зовсім брехня. Агнеси не було в моїй кімнаті. Але її не було й у будинку! Я бачив, як вона потай перелізла через паркан перед самісіньким пострілом. Тож куди вона могла податися?

Дворецький, схоже, зовсім не здивувався, лише спохмурнів.

— Важко припустити. Панна Агнеса — чесна й добропорядна дівчина. Подумати, що вона втекла з дому з якоїсь негідної причини, я не можу.

— От і я так само! — вигукнув Данило й зніяковіло кахикнув.— А ще... в тій записці, що ви передали мені від Агнеси, наш таємничий «друг» натякав, що секрет її нічної втечі може нашкодити всій родині. Що це може значити?

Свенсон зблід і ухопився за серце. За хвилину прошепотів:

— Не знаю. Але панна Агнеса могла зважитися на такий відчайдушний крок, тільки якщо хтось пообіцяв розповісти їй про смерть батька.

— Чому ви так вважаєте? — схвильовано вимовив Данило, налив у склянку воду з карафки й простягнув її Свенсонові.

— Бо вона єдина вперто намагається з’ясувати, чому стався вибух у лабораторії. Нам цього так і не пояснили.

— Чому?

— Дізнавачі сказали, що це був таємний проект особливої важливості.

— Зрозуміло,— Данило сьорбнув чаю.— Під цими «таємними проектами» зазвичай маються на увазі військові розробки. До речі, ходять чутки про якусь над-зброю в Австро-Боснії. Чули?

— Так, постійно чую,— кивнув Свенсон.— Повідомляли про велетенську гармату небачених раніше розмірів. Потім — про нові швидкохідні аероплани, невразливі для снарядів. Маю надію, що ці чутки навмисно розпускають австрійські таємні служби. Але... я все-таки передчуваю недобре. Нова війна не буде десь за морем. Вона буде тут.

Годинник у їдальні пробив дванадцяту. Данила не полишало відчуття, що старий знає набагато більше, ніж розповів. І, певна річ, має свої припущення щодо того, хто міг покликати Агнесу за паркан глупої ночі, бо лише натяк на це ввів зазвичай незворушного Свенсона у стан, близький до паніки.

— Свенсоне, у мене до вас є ще одне питання,— Данило дістав феротип з дядьком.— Чи знаєте ви цю людину?

Старий ковзнув поглядом по знімку й знизав плечима.

— Він багато разів бував у нашому будинку, проте я вже давно його не бачив. Крім того, він так роздратував пана Августа своєю нав’язливою ідеєю про іншу реальність, що той наказав його не пускати.

— Іншу реальність? — перепитав Данило.

— Пан Август не пояснив деталей.

— А коли ви бачили цього дивака востаннє?

— Дуже давно. Чув, що він поїхав до Європи й почав виступати там з якимсь дивовижним винаходом. Але подробиць не знаю, пане Едварде. Мені завжди здавалося, що ця людина — шарлатан.

Данило подякував дворецькому й попрямував до своєї кімнати. Про всяк випадок перевірив скриню з архівом і сховав її під ліжко, ближче до узголів’я. Краще було б запхати її до сховку в шафі, але вона завелика. Коли Данило вже вмостився в ліжку, його знову охопило неприємне відчуття проґавленої розгадки. Крім таємниці Тео, в цих паперах було ще дещо варте уваги. Але що? Лист, феротип, документ? Завтра потрібно ще раз переглянути архів. Данило тяжко зітхнув. Після новини про те, що Агнесу можуть стратити, уві сні він, найпевніше, побачить ешафот і цілий майдан народу.

— Так, ну, здається, все зібрав,— Федя насупився й ще раз критично оглянув купу своїх речей на дивані.— А, ні. Стоп. Де мої навушники? Ти не бачила?

Джекі похитала головою, хоча чудово пам’ятала, що вони лежать на ліжку в кімнаті Данилового дядька. Вона сиділа в кріслі, обхопивши себе руками, і насилу могла думати, а говорити й поготів. За кілька хвилин Федя запхає речі до сумки, взує кросівки й назавжди покине цей будинок. А Джекі залишиться тут сама, під похмурим бордовим склепінням, в оточенні очманілих жителів Романівки, що готові спалити її на вогнищі, як відьму. Вона залишиться тут чекати на Данила, що може ніколи й не повернутися. А Федя поїде, і вона більше ніколи його не побачить.

— Ти щось зовсім бліда,— він схилився до неї.— Боїшся?

— Боюся?! — пирхнула вона, відчайдушно борючись із раптовою сухістю в горлі.— Я виросла в дитбудинку!

Він знизав плечима й підібгав губи — якось ну дуже жалісливо. Джекі остаточно розлютилася. До біса! Навіть якщо вона одного разу нарікала при ньому на свою долю, це не привід жаліти її, немов побите цуценя. Жаліють лише слабких і вбогих, а вона цілком може дати собі раду. Знайде собі роботу в райцентрі, бодай продавчинею у кіоску або навіть прибиральницею. Щоправда, доведеться довго діставатися туди, але вона впорається. Вона вміє виживати.

Федя кивнув.

— Ну, атмосфера трохи напружена, справді є чого боятися. Але Данило ж пообіцяв будинок Маріанні, все начебто вляглося, і тобі, мабуть, нічого не загрожує...

— От і добре.

— Але я міг би...

— Міг би що? — Джекі схопилася з крісла.— Пожити тут ще кілька днів, а потім усе одно поїхати? Ні, вже ліпше їдь зараз! Не треба цих жертв!

Федя здивовано закліпав.

— Гаразд. Я ж хотів як краще...— він знизав плечима.— Бувай.

І він пішов. Грюкнули важкі вхідні двері, й у будинку затихли всі звуки, навіть масивний дзиґар у їдальні цокав не так голосно. Джекі відчула, ніби кисню в кімнаті раптом поменшало і скоро зовсім нічим буде дихати. Вона ступила кілька кроків і зупинилася на виході з вітальні, притулившись чолом до холодного дерев’яного одвірка.

Ситуація абсолютно типова. Навіть незрозуміло, чому вона раптом так похнюпилася. Дівчинко, ти ж знаєш, що на цьому світі потрібна лише самій собі. Тож у чому річ?

Джекі й сама не помітила, як по щоках покотилися сльози. Вона відчувала, як з-під ніг пливе земля, а все тіло стискають гігантські залізні лещата.

Ти на цьому світі потрібна тільки самій собі.

І, авжеж, не йому.

— От дурна...— Джекі затулила обличчя руками й кілька хвилин стояла, тяжко ковтаючи повітря.

Тиша навкруги стала прозорою й нереально дзвінкою, і дівчині здалося, що їй у спину спрямовано кілька пар очей. Вона рвучко обернулася. Нікого. Охопила жорстка остуда. Ніч на самоті в цих стінах — і збожеволіти можна...

Коліна тремтіли, Джекі рушила на кухню, випила склянку води й раптом почула, що у дворі щось відбувається.

Джекі миттю влипла у вікно. Хвіртка була незамкнена, й у двір безцеремонно вдерлася юрба. Дівчина помітила звично п’яного дядька Толіка та здригнулася. Їхня минула зустріч обернулася для неї величезним синцем під оком. Що їм усім знову треба?! Люди кричали, кидали камінці у вікна, натискали кнопку електричного дзвоника, і трелі його лунали по всьому будинку, дзеленчали по шибках і краях кришталевого посуду в серванті.

Ззаду почулися кроки. Джекі похолола від страху. Вона ж власноруч зачинила двері чорного ходу! Тоді хто ж це?!

Вона кинулася у вітальню і присіла за спинкою дивана. Поки той, хто вдерся до будинку, роззиратиметься, можна проповзти повз нього — килим тут товстий, з високою ворсою, і Джекі не почують, а потім...

— Джекі!

Невже...

Вона здригнулася й повільно випросталася. Федя стояв посеред кімнати з круглими від переляку очима, його сумка глухо впала на підлогу.

Від несподіваних радощів у Джекі запаморочилося в голові. Її захлиснула така хвиля ніжності, що вона злякалася сама себе. Їй хотілося обійняти його, притиснутися до веснянкуватої щоки, вчепитися в нього так міцно, щоб він ніколи не пішов, не кинув її саму і щоб вона знову, як тої миті на дивані, почувалася в безпеці. Від цього почуття їй забракло повітря.

Федя за кілька кроків перетнув вітальню.

— Нас нема вдома, чуєш? Нікого нема. Вони мене не бачили.

Він простягнув їй руку, але Джекі не зрозуміла, чого він від неї чекає.

Він таки повернувся. Він з нею. І разом вони вже якось вигадають, що робити з цими маніфестантами.

Федя схопив її за руку й потягнув на кухню, до входу в праву вежу.

— Ми побачимо, що відбувається навколо будинку,— говорив він, швидко збігаючи по високих сходах.— І, крім того, звідти є вихід до стайні.

Вони опинилися в кімнатці з купою мотлоху: коробок, банок, зламаних приладів, старих наукових журналів. Федя визирнув у вузьке вікно з різьбленою решіткою. Джекі тільки невідривно дивилася на нього, як на справжнє диво, і не могла вимовити й слова.

— Я пішов до автостанції, дивлюся — сунуть. І звідки їх стільки взялося? Ти правильно вчинила, що не вийшла.

— Куди тут виходити...— Її голос пролунав хрипко й невпевнено.

— Ага, вони щось не схожі на пупсиків,— кивнув Федя й поглянув на неї.— Я тому й повернувся.

У її голові безперервно крутилося лише одне й те саме питання.

— То ти залишишся?

Федя звів брови, ніби й сам перейнявся цим питанням.

— Не знаю. Якщо чесно, я почуваюся якимось кретином.

— Ти диви,— здивувалася Джекі.— А чого ж так?

Він опустив погляд у підлогу й копнув ногою старий транзистор.

— Ну, почнімо з того, що я не збирався тут жити. Але так вийшло, ну й біс із ним. Потім Данило повернувся, наче залагодив усе з Маріанною... і відпустив мене. Будь-яка нормальна людина, в якої є робота й особисте життя, одразу ж подалася б додому. Це логічно. Але я відчуваю, що це... якось неправильно. Розумієш? Залишитися — неправильно. Але поїхати — теж.

Джекі важко зітхнула й склала руки на грудях.

— Ну, я тобі не допоможу у твоїх рефлексіях.

— Допоможеш.

— Як?

Їхні погляди перетнулися, серце затріпотіло. «Залишитися — неправильно. Але поїхати — теж». Те, що відбувалося зараз унизу, абсолютно не стосувалося Феді. Це стосувалося Данила і його будинку, зниклого дивакуватого дядька-дослідника, її — бо вона не мала куди йти, але жодним чином не зачіпало ані Фединих інтересів, ані обіцянок. Він виконав свою місію. Данило зняв з нього відповідальність. І справді дивно, що він раптом повернувся. Адже єдина причина, яка тримала його тут зараз,— це... вона.

— Попрохай мене залишитись.

У Джекі одразу пересохло в роті, тому, навіть якби її катували, вона не змогла б видати ані звуку. Вона тільки незмигно дивилася йому в очі, лякаючись власних припущень і почуттів.

— Скажи: «Федю, залишися, будь ласка».

— Я...

— Дай мені причину, Джекі. Я зависнув. Я не можу тут залишатися, але й поїхати не можу.

Федя ступив уперед і тепер стояв так близько, що у Джекі підкошувалися коліна. Ще кілька секунд — і вона впаде просто йому під ноги. Федя роздивлявся її з якимось сумом, без жодної іронії, як і тоді, коли розповідав про травму Данила. Це так лякало Джекі, що сили думати чи говорити не було. Він не жартує. Він тут через неї. Але чому? Через жалощі? Чи...

Джекі заплющила очі. Звідки це «чи»? Звісно, жаліє її, як вуличне кошеня. Вона ж така субтильна й маленька, а тут ще синець набили... Джекі ледь помітно посміхнулася сама собі. Яка ж ти дурна. Яка жалюгідна. Тільки у твоїй голові могло виникнути божевільне припущення, що...

— О, диви, вони звалюють! — радісно виголосив Федя, й вона різко розплющила очі. Звуки, запахи, світло — весь світ обвалився на неї, наче величезна хвиля, що нависала, чекаючи потрібної миті. Федя дивився у вікно.

— Федю...

Він, схоже, не чув її, притулившись плечем до стіни й роздивляючись двір.

— Що за фігня така? Данько ж поговорив з Маріанною...

— Федю, залишися, будь ласка.

Він обернувся до неї і, хоча не усміхався, у його темних очах спалахнули вогники.

— Залишися, будь ласка,— самими губами повторила Джекі.

Він нарешті відірвався від споглядання, сховав руки в кишені джинсів і поважно рушив до неї. Потім звів одну брову та втягнув щоки.

— Ну... якщо ти наполягаєш...

— Не знаю, чому ти це робиш, але дякую.

Джекі відчула, що її знову, як і пів години тому, огортає тепло — таке несподівано бажане, що навіть поколює шкіру. Їй стало млосно: так ніби дістаєшся найвищої точки на американських гірках, а тоді зриваєшся вниз на шаленій швидкості. Федя здмухнув з чола неслухняне пасмо й простягнув руку.

— Спільники?

Вона слабко всміхнулася й потисла його долоню.

За кілька годин по тому вони сиділи внизу, у їдальні, з бутербродами й чаєм, і вигадували якийсь план, щоб здихатися настирливих відвідувачів. Джекі досі перебувала в дивній невагомості й чула Федині слова, ніби крізь товщу води. Цього оксамитового вечора, такого тихого і прозорого, їй зовсім не хотілося згадувати про погане. Її вперше в житті не кинули напризволяще. Про що інше думати зараз?

Мабуть, усвідомивши, що його спільниця перебуває десь за межами стратосфери, Федя побажав їй на добраніч, суворо наказав замкнути всі виходи та входи й не визирати у вікно. Він пішов до себе, а Джекі ще довго сиділа за столом з шістьма порожніми стільцями.

— Тео, Едвард, Фелікс, Агнеса, Беата, Альберт і їхня мамця... як там її...— пробурмотіла вона й підвелася, коли годинник пробив десяту.— Іван Дмитрович навіть стільці передбачив. От маніяк.

Дивно, хоча нічого й не змінилося, проте спала Джекі в ту ніч напрочуд спокійно, хоча й недовго. Вже о сьомій ранку Федя затарабанив у її кімнату.

— Хто рано встає, тому Бог подає,— бадьоро продекламував він з-за дверей.— Я щойно з церкви, зараз почнеться наше шоу. Якщо не хочеш бігати в одній футболці перед натовпом, вилазь із ліжечка!

Джекі тільки ліниво угукнула, підібгавши подушку.

Коли за двадцять хвилин вона вийшла на сходи, то мало не скотилася вниз від подиву. Першою думкою було бігти назад, але, здається, її вже помітили: погляди гостей метнулися нагору, а дітлахи, що роздивлялися картинки на порцелянових кахлях коминка, почали тицяти пальцями в її бік. Федя стояв посеред холу поряд зі священиком у довгій чорній рясі й осявав присутніх яскравою усмішкою. Під аркою входу до вітальні сиділа в кріслі баба Маня — сухувата старенька у квітчастій червоній хустці. Помітивши Джекі, вона несхвально скривилася.

— О, ну от і Джекі! — радісно вигукнув Федя. Він умить злетів по сходах, міцно стиснув її руку й смикнув до себе.— Ви її чудово знаєте і...

— Федю...

— ...сподіваюся, любите...

— Що вони тут роблять? Що відбувається? — шикнула Джекі, напівмертва від страху.— І цей... дядько Толік...

— Усміхайся...— жорстко процідив Федя крізь голлівудську усмішку.— Вони мають переконатися, що ми тут не ріжемо чорних півнів на вівтарі.

Джекі роблено всміхнулася.

— Вони шастатимуть скрізь?..

— Ноутбук я вже сховав, а той пекельний котел у Даниній кімнаті накрив скатертиною,— не обертаючи голови, прошепотів він.— Твоя справа — зображати привітну господиню... ну, бодай спробуй.

Він стиснув її руку ще сильніше, аж Джекі мало не скрикнула, і потягнув униз. Вхідні двері були відчинені навстіж, і здавалося, тут уже зібралася вся Романівка від старого до малого. Сюди, немов до музею, вели діточок, сільська молодь знімала внутрішнє оздоблення «замку» на телефони. Джекі знала майже всіх, але їй так і не вдалося ні з ким потоваришувати. Тільки тітка Дарина, яка прийняла її на роботу до корівника, ставилася до неї поблажливо, але її тут чомусь не було. Федя проштовхав Джекі крізь натовп просто до священика. Той змусив людей розступитися, і процедура освячення розпочалася.

Поки панотець креслив у кутках кімнат хрести й махав кадилом, читаючи молитви, Джекі помітила, що її кривдник, дядько Толік, зосереджено роздивляється стелю, стіни, ніби вишукує якісь пастки чи камери відеоспостереження. Дівчині це не сподобалося.

Священик піднявся на другий поверх, і натовп роззяв рушив за ним. Дядьки занесли крісло з бабою Манею сходами нагору, і вона тепер напружено вдивлялася всередину кімнати Левченка, куди щойно зайшла процесія.

— Лихе місце...— баба Маня глянула на Джекі прищуленим оком.— Дірка там, холодом тягне...

Джекі й сама похолола. Напевно, вона так зблідла, що Федя, який обернувся цієї миті, підтримав її за плечі.

— Яка дірка? — змертвіло прошепотіла Джекі.

— А то ти не знаєш, кицю,— скривилася баба.— Те, що отця святого покликали, добре, та тільки жити тут усе’дно нікому не варт! Того й гляди засмокче... кількох уже засмоктало...

Федя нервово всміхнувся, вони з Джекі швидко перезирнулися.

— І що ж робити з цією діркою?

— Нічого. Чіпати її не можна — пропаде все село. Їхати вам треба звідси.

Чудова порада! Весь переляк як рукою зняло, і Джекі розлютилася.

— А як нікуди? Що тоді?

— А нічого,— баба Маня вишкірилася своїм беззубим ротом.— Буде тобі куди їхати, кицю. Нікуди не подінеться. Все в тебе буде!

Джекі здивовано наморщила лоба. Це що, пророцтво? Вона виграє в лотерею і купить собі будинок? Чи у неї теж з’явиться дядечко з нечуваними статками? Вона хитнула головою. От що-що, а в балаканину провісників вона зроду не вірила. А баба Маня — це абсолютно клінічний випадок.

Священик уже закінчував обхід, і цієї миті у дворі почувся гуркіт автомобільного двигуна. Джекі визирнула у вікно. В розчинені ворота увійшли двоє хлопців і дівчина. Всі троє були з наплічниками.

— А це хто в біса такі? — вигукнула Джекі.

— Мої «екологи»,— шепнув їй Федя.— Розважаємося далі!

Федя спустився на перший поверх і зупинився посередині холу.

— Пані й панове,— тоном конферансьє оголосив він.— Будинок нарешті освячено. Тепер дозвольте представити вам фахівців-екологів.

— З Києва? — недовірливо запитав дядько Толік.

— А то! — фиркнув Федя.— На закордонних у мене грошей забракне, але, я вас запевняю, ці нічим не гірші!

«Екологи» увійшли в будинок і зупинилися на порозі. Присутні оточили їх щільним колом. Федя почав натхненно розповідати, яка висока їхня кваліфікація. Джекі придивилася — всі троє зовсім не були схожі ані на екологів, ані на важливих «фахівців». Один з хлопців, худий і незграбний брюнет, мав довгу бороду, вузькі брюки й футболку з якимось дурнуватим написом у Фединому стилі. Другий був зовсім юний, Джекі навіть замислилася, чи виповнилося йому вісімнадцять років. Тільки дівчина лишалася незворушною. Її вбрання — короткі джинсові шорти й чорна майка, бретелька якої постійно з’їжджала з плеча, геть не пасувало до звання вченої дами. Вона жувала жуйку й знуджено спостерігала за тим, що відбувається. В якийсь момент її погляд упав на Джекі, й вона посміхнулася краєчком губ. Щось у її усмішці Джекі зовсім не сподобалося.

— Отже, всі охочі — до підвалу! Там ви переконаєтеся, що воду ми нічим не труїмо. А фахівці заміряють показники: радіацію і все таке інше,— бадьоро промовив Федя.

Підвал зацікавив далеко не всіх, але першим за Федею побіг дядько Толік. Романівці, обстеживши всі кімнати «палацу», вгамували цікавість і почали розходитися. Джекі пішла у вітальню і стомлено впала в крісло.

І чому в неї в голові досі лунав голос тої недоумкуватої бабці?

«Нікуди не дінеться».

Що? Або хто?

Джекі потерла скроні й відкинула голову на спинку крісла. З боку кухні почувся гамір — це поверталися «екологи» з Федею. Хлопець з бородою пройшовся вітальнею з якимось приладом, другий виніс із кухні дві колби з водою і запхав у свій наплічник. Дівчина теж повернулася до вітальні та знову втупилася у Джекі, від чого їй стало якось незатишно. «Екологиня» тепер роздивлялася її з відтінком презирства, без жодного натяку на тактовність.

Федя провів останніх відвідувачів, грюкнули вхідні двері. Він повернувся до їдальні, притулився до одвірка і схрестив руки на грудях.

— Ну от і все. Вони — наші найліпші друзі. Тільки, на жаль, якийсь пацан таки поцупив цяцьку з Даниної кімнати...

Дівчина нарешті відірвала погляд від Джекі й підійшла до нього.

— То що, наша місія закінчена?

— Звісно, ні,— Федя поклав руку їй на плече.— Ви ж екологи, люба моя. Зараз ми підемо брати проби води з колодязів і з річки.

Дівчина скинула його руку й закотила очі.

— Якийсь цирк! Мені сказали: «Треба допомогти Феді»,— і я, як дурна, побігла. І тепер стою отут і ні фіга не розумію.

Федя нарешті помітив наполегливий погляд Джекі й розвернув дівчину обличчям до неї.

— До речі, це — Джекі. Я про неї розповідав...— оголосив він.— Джекі, це мої друзі...

— М-м-м,— дівчина мляво всміхнулася.— Вона справді дивна.

Джекі спалахнула й уже хотіла щось відповісти, але Федя вказав усій компанії у напрямку дверей, і його друзі рушили туди.

— Дуже приємно,— процідила Джекі заготовлену фразу й проштрикнула Федю поглядом.

— Не звертай уваги,— винувато посміхнувся він.— Ліпше перевір, щоб усі двері й вікна були зачинені. Сподіваюся, вони більше не повернуться. Тож поки що — з перемогою, Курчатко!

Він вийшов. Джекі вигнула брови й здивовано кліпнула.

Курчатко?!

Розділ 10

Хімічний слід

Данило прокинувся сам, за кілька хвилин до того, як на столі заграв химерний будильник. На табло годинника була «08:30». Данило перевів держак виклику прислуги в положення «їсти», сходив у душ і сів за папери.

Накладні, якісь розписки, листи Агнесиного діда до своєї коханої в Париж, листи від Фелікса до Августа та його родини... Врешті-решт він витягнув зі скрині товсту теку з двома гербами: леобурзьким і родовим гербом Яблонських. Данило швидко переглянув текст.

«Історія маєтку Яблонських. Власник — Август Тадеуш Яблонський».

На пожовклих аркушах містилася історія будинку, але розповідь обірвалася на другій сторінці. Крім неї, в теці знайшлася купа феротипів і синюваті аркуші копій документів на будинок. Тут лежали креслення, кошторис на будівництво, кілька сторінок описів із заплутаною юридичною термінологією. Данило насупився. Цікаво, як цей будинок з’явився одразу в двох реальностях? Судячи з усього, будівля в Леобурзі та в Романівці — це той самий об’єкт і, відповідно, будуватися він мав одночасно — років тридцять тому. Тільки так можна пояснити разючу схожість будівель. «Будинкові необхідно сподобатися». Данило гмикнув. Якщо транслокальне місце, як вважав дядько, і справді має «розум», цілком можливо, що й Августові Яблонському в паралельному світі, і якомусь партійному цабе «ідея» побудувати той самий маєток спала водночас.

Маєток Яблонських оберігається законом про збереження цінних культурних об’єктів... відповідно до закону... раз на рік власникові будинку слід з’являтися до Верховної Ради й надавати докладний звіт про стан будівлі, підтверджений висновком. Головного архітектора вільного міста Леобурга. Для виконання перебудови або інших втручань... слід подавати спеціальне клопотання до Управління охорони архітектури й історії міста...

На останньому аркуші в окремій графі перелічувалися всі власники за всю історію будинку разом з їхніми можливими спадкоємцями.

І щоб уникнути розбіжностей і суперечок поміж членами родини, за заповітом засновника Августа Тадеуша Яблонського будівля передасться від батька до сина або до іншого спадкоємця чоловічої статі, який іменуватиметься далі істинним спадкоємцем. За відсутності такого, будинок передасться в тимчасову власність міста, зі збереженням права інших членів родини Яблонських мешкати в ньому. Якщо ж рід урветься або жоден зі спадкоємців будинку з роду Яблонських не відповідатиме званню істинного, будинок належить передати в постійну міську власність.

У двері постукали, Данило здригнувся. Він рвучко схопив зі столу стос паперів, сховав їх у скриню й запхав її під ліжко.

— Так, заходьте!

Він усівся на краєчок столу. В кімнату зазирнула Юліана. В чорній траурній сукні вона мала ще більш блідий вигляд, ніж зазвичай.

— Доброго ранку, Едварде. Як почуваєтеся?

Данило роздратовано зітхнув, схрестивши руки на грудях. Він що — має настільки кепський вигляд?

— Чудово,— байдужно відповів він.— Дозвольте поцікавитися: чого вам треба?

Юліана знітилася і, втупивши погляд у підлогу, тихо сказала:

— Мені здається, ви уникаєте нашого товариства. Ви снідаєте, обідаєте й вечеряєте тільки в себе у кімнаті або — ще гірше — на кухні, серед слуг. Ви не спускаєтеся до вітальні ввечері... Я далебі не знаю, чим ми завинили перед вами...

— Ви все чудово розумієте, люба тітонько,— презирливо скривився Данило.— З огляду на обставини, що склалися, спілкуватися зі слугами мені набагато приємніше.

— Ви натякаєте, що це через Агнесин арешт? — сіро-зелені очі Юліани спалахнули, обличчя витягнулося.— Прошу, Едварде, не нагадуйте мені про той страшний день!

— Не нагадувати? — Данило криво посміхнувся.— Оце так! То ви вже встигли забути?!

Юліана посіріла й хитнулася. Здавалося, вона от-от знепритомніє і впаде просто Данилові під ноги, але він не зрушив з місця, щоб її підтримати.

— О, я не про це...— за мить відповіла вона.— Звісно, я караюся через те, що не змогла її захистити. Але, повірте, у мене була на те серйозна причина...

Оце вже цікавіше. Данило уважно стежив за кожним рухом своєї удаваної родички.

— Яка?

— Я не можу вам сказати, бо це, насамперед, в інтересах самої Агнеси,— швидко промовила вона й повернулася до початку розмови.— То що мені переказати Альбертові й Беаті? Ви прийдете почаювати?

Данило насупився, міркуючи, і тут помітив, куди спрямований Юліанин погляд. Вона витягнула шию і роздивлялася те, що лежало на підлозі поруч зі столом. Данило побачив один з аркушів, що його він щойно читав. Схоже, Юліана здогадалася, звідки міг випасти цей документ! Утім, те, що власник будинку вирішив ознайомитися з його минулим, ще ні про що не говорить. Але їй зовсім не обов’язково було знати, що вся історія Яблонських зараз міститься у скрині під його ліжком. Одного разу її вже крали.

— До чаю, кажете? — всміхнувся Данило.— Так, я спущуся. Об одинадцятій буду.

Юліана обдарувала його стриманою усмішкою, ще раз глипнула на аркуш на підлозі та вийшла з кімнати. Ледве двері зачинилися, Данило підхопив документ і роздратовано запхав його до скрині. Навіщо приходила Юліана? В те, що вона могла вбити Фелікса, він не вірив жодної секунди — аж надто груба робота, як на таку вишукану пані. Крім того, навряд чи вона стала б так підставляти власну доньку. Але те, що Юліана чудово знає, хто вбивця, і покриває його або навіть допомагає з якихось особистих мотивів, цілком імовірно. Він згадав, як Юліана намагалася підсипати в склянку Фелікса якийсь порошок, нібито засіб від розладу шлунку. Тоді вона ще не знала про історію з заповітом і, можливо, хотіла позбутися чванькуватого дівера, щоб Тео швидше став повноправним власником будинку. Проте реалізувати цей задум у неї не вийшло. В той сам час хтось почав плести свою хитру й плутану інтригу, і Юліані в ній цілком могла бути призначена головна роль.

Данило зітхнув. Зміїне кубло... Але у нього в голові вже визрів план. Він знав, що потрібно робити. У двері знову постукали. На порозі з’явилася нова покоївка, яку Свенсон нещодавно найняв на місце зниклої Верти.

— Прошу вибачити, пане Едварде, чи дозволите прибрати в кімнаті? — запитала вона російською майже без акценту: ймовірно, вона якраз і була представницею тієї російськомовної діаспори, заради блага якої в Леобурзі ухвалили Закон 4526.

Данило невпевнено кивнув, кинувши ще один швидкий погляд на ліжко, під яким була захована скриня, а потім вигукнув:

— Одну хвилину!

Покоївка покірно опустила голову й вийшла в коридор.

— Бісові секрети,— пробурмотів Данило, витягаючи архів. Він кинувся до шафи, відсунув Едвардові костюми, і запхав скриню під саму стінку. Потім зачинив дверцята й заховав ключ у кишені.

— Заходьте!

Покоївка зашурхотіла в коридорі й затягла до кімнати дивний, схожий на величезного жука з двома хоботами прилад. Один з «хоботів» покоївка одразу встромила в отвір за шафою. Вочевидь, він також працював від загальної для всього маєтку парової мережі, як і кавоварка на кухні. На мідній спині «жука» виднівся великий важіль з трьома можливими положеннями: «Mehr», «die Norm», «Weniger»[27].

— Що це? — пошепки поцікавився Данило, ніби боявся, що ця мідна істота оживе.

— Тягочист, пане Едварде,— здивовано мовила дівчина.— Його ще називають «буркотун».

— Ну звісно, буркотун, блін...— пробурмотів Данило.— Тобто, і як я одразу не здогадався?..

Дівчина подивилася на нього з подивом, витягла з-за пояса фартуха пухнасту щітку й почала змітати пил з тумбочки біля ліжка.

Данило обійшов «буркотуна» й вийшов у коридор.

Біля сходів стояло двоє: лікар Жуков — невисокий старигань із залисинами та блискучим чолом, і Альберт, який виструнчився зі звичним трохи переляканим виразом обличчя.

— Я вважаю, панні Беаті потрібно частіше бувати на свіжому повітрі,— сказав лікар і сховав у саквояж коротку мідну трубку з двома мініатюрними гнучкими шлангами.— Ліки обов’язково матимуть ефект, але мене турбує її меланхолія.

— О так, пане Жуков! Я не раз намагався вивести її на прогулянку, але Беа невтішна! Вона відмовляється виходити!

Данило зробив стурбований вираз обличчя, підійшов до них і шанобливо кивнув лікарю.

— Намагайтеся, намагайтеся, любий Альберте,— Жуков ввічливо кахикнув, натякаючи, що поспішає,— здоров’я вашої сестри залежить саме від вас.

Альберт зробив жест у бік сходів.

— Я вас проведу...

— О, Альберте! — Данило всміхнувся «кузенові».— Гадаю, в цьому немає потреби, я залюбки проведу пана Жукова.

Схоже, обидва його співрозмовники здивувалися, але заперечувати ніхто не наважився. Данило й лікар рушили сходами вниз, Альберт плентався позаду, напружено дослухаючись до розмови.

— Едварде, бачу, що ви накульгуєте... це після катастрофи водомобіля?

Данило стиснув зуби. Чортова нога! Якщо він пробуде в Леобурзі занадто довго, буде дедалі важче списувати свою ваду на вибух.

— Нещодавно послизнувся на мармурі, дрібниці.

— Дарма ви відмовилися від огляду,— лікар зміряв його недовірливим поглядом.— А як справи з вашою пам’яттю? Мене це неабияк непокоїть.

Данило примружив очі, міркуючи, що б таке збрехати.

— Здається, я починаю потроху пригадувати, лікарю,— нарешті сказав він.— Наприклад, нещодавно згадав епізод з дитинства... Батько застудився, і Тео так розхвилювався, що сидів біля дверей його кімнати кілька ночей... Пам’ятаю його обличчя — бліде й перелякане...

Треба ж, як розгулялася фантазія! Лікар подивився на нього уважним поглядом, від якого Данило аж упрів. Так, брехав він трохи незграбно, але, з іншого боку, Едвард, схоже, був у цій справі майстром, отже, якісь здібності мали би передатися, як-от розуміння польської.

— Добре. Але я радив би не відмовлятися від огляду.

— Згоден,— кивнув Данило.— Лікарю, скажіть, будь ласка, у мого батька часто траплялися розлади шлунку? Мені наснився сон... нещасний батько мучився від страшного болю. І я не знаю: це спогад чи сновидіння?

— О ні, Едварде, на моїй пам’яті такого не було,— відгукнувся лікар Жуков.— Пан Фелікс мав пречудове здоров’я, незважаючи на довге перебування на золотих руднях. Принаймні мені він ніколи не скаржився.

— Тобто, ви ніколи не призначали йому лікування?

— Звісно, ні. А тепер вибачте, молоді люди, на мене чекають пацієнти.

Данило розпрощався з лікарем, зачинив двері й притулився до них спиною. Альберт спантеличено вимовив:

— Який дивний у вас був сон, Едварде... Хоча зізнаюся, мені теж іноді сниться полювання з дядечком, на яке ми так і не сходили.

— Авжеж, але хтось доволі успішно «вполював» його самого...— похитав головою Данило.

Альберт насупився, осмислюючи сказане, і пішов до вітальні. Крізь арку входу Данило побачив, як «кузен» всівся поруч з матір’ю і, схоже, почав розмову про Беатин стан — обличчя обох були стурбовані. Данило крутнувся на підборах і попрямував у бік кухні, сподіваючись побачити дворецького.

За дверима почувся сиплий старечий голос, і Данило, пригнувши голову, переступив поріг його кімнати. Два на два метри, вузька й темна... Тут заледве поміщалися крихітний письмовий стіл, комод і ліжко. Дивно, стільки років цей старий вірою і правдою служив родині Яблонських — щоб урешті-решт мешкати в такій комірчині? Свенсон сидів за столом, розкладаючи рахунки на різні стосики. Помітивши Данила, старий сторожко дослухався, ніби побоюючись, що за стіною може хтось перебувати.

— Свенсоне, чи не могли б ви зробити мені невелику послугу?

— Я вас слухаю, пане Едварде.

— Треба, щоб ви десь на пів години чимось відвернули увагу Юліани, щоб вона не зайшла до своєї кімнати,— Данило зробив коротку паузу й додав: — Повірте, все, що я зараз роблю,— це заради Агнеси.

Маленькі очі дворецького помітно розширилися, вираз обличчя став недовірливим — точно як у Агнеси, коли та намагалася дізнатися, куди Данило зник після вибуху. Але старий не зважився нічого питати, лише хутко зібрав зі столу купу паперів і попрямував у вітальню. Данило поспіхом вибіг по сходах і, роззирнувшись, повернув ручку дверей.

Гардероб, ліжко, дві тумбочки, трюмо з купою пляшечок і коробочок, дві скрині в кутку, пуфики, ширма для перевдягання... Запах пудри й нафталіну. В нього хвилин двадцять, може, пів години. І безліч предметів.

Звісно, спливло багато часу, і злощасної пляшечки, напевно, в кімнаті вже немає. Данило тяжко зітхнув і почав обшук з матраца. Нічого. Відчинив дверцята гардероба. Скільки в тітки одягу! Потаємна схованка може бути будь-де серед цього мотлоху — йому не оглянути все й за цілий день! Попорпавшись трохи в мереживах, Данило перейшов до комода, потім — до трюмо. Якісь настоянки, склянки, засіб від зморщок... Ну що за дурня! Зневірившись знайти хоч щось більш-менш схоже на підозрілий порошок, Данило спересердя штовхнув нижню шухляду. І почув підозрілий дзенькіт.

Здається, секрет трюмо був схожий на той, що в леобурзькій скрині з архівом. Данило вмостився на підлозі й зазирнув під низ. У нижній частині трюмо він виявив маленький важіль, що пускав у дію складний механізм — вбік повільно від’їжджала дерев’яна пластинка, під якою була прихована невелика шухляда. Від легкого дотику сховок відчинився, і на підлогу посипалися Юліанині «скарби» — купа пожовклих листів, імовірно, від давнього шанувальника, медальйон у формі серця, безліч усіляких дрібничок... Останньою зі схованки випала пляшечка з білим порошком.

Воно!

В коридорі почулися кроки. Данило здригнувся й почав рвучко запихати до сховку весь його вміст. Цокіт жіночих підборів наближався...

— Свенсоне, я не розумію, чому ви звертаєтеся з цими питаннями до мене! Уже бозна-скільки ми порпаємося у ваших паперах! Цим повинен займатися Едвард... або ж Тео! Але не я!

— Але вибачте, пані, на тих розписках стоїть ваш підпис!

— Ох, Свенсоне! Зрозумійте нарешті: так сталося лише тому, що одразу після аварії Едварда не було вдома. А Тео, як завжди, знайшов привід напитися.

Хух, ледве встиг... Лежачи під ліжком, Данило міркував, як тепер вилізти на світ Божий. Він спробував поворухнутися. От дідько! Схоже, зачепився за щось ременем і міцно застряг.

— ...я розумію, пані, але ж відіслати рахунки потрібно негайно! А жодного з панів удома нема...

Дворецький шанобливо очікував на її реакцію. Юліана роздратовано пирхнула:

— Гаразд, Свенсоне, чекайте на мене у вітальні — я за хвильку спущуся.

Грюкнули двері, потім — дверцята гардероба, і на ліжко з легким шурхотом полетіла сукня. До кімнати увійшов ще хтось, і Данило з голосу впізнав одну з покоївок. Юліана вирішила перевдягнутися до чаю. Що ж, принаймні вона не збирається залишатися тут надовго.

Поки дівчина під роздратований вереск тітоньки старанно шнурувала корсет, Данило роздивлявся пляшечку з порошком. Якщо припустити, що це отрута, то як підтвердити? Якщо ні, то чому клята пляшка була так ретельно захована? Єдиний вихід — знайти експерта. Добре, що хіміків у Леобурзі — хоч греблю гати, залишалося з’ясувати, кому з них можна довіряти.

Почулося пихкання, й кімната наповнилася задушливим ароматом Юліаниних парфумів. У носі в Данила відчайдушно засвербіло, аж на очах виступили сльози. Він щосили притиснув долоню до обличчя. Покоївка забрала сукню з ліжка — Юліана наказала їй віднести її в чистку, й вони обидві вийшли з кімнати. Данило почав був виповзати з-під ліжка, але в останню мить, відчувши себе майже на волі, смикнувся занадто різко, і його штани не витримали такого випробування. Тканина з тріском луснула саме на заду. От дідько! Це ж найзручніші Едвардові штани!

Данило зітхнув і вислизнув у коридор. За першим же поворотом він натрапив на Беату — бліду, з фіолетовими колами під очима.

— Добридень,— Данило важко ковтнув і всміхнувся, стараючись непомітно притримувати клаптик тканини, який компрометуюче теліпався позаду.— Сподіваюся, ви приєднаєтеся до нас за чаєм?

Дівчина млосно зітхнула.

— Гадаю, так. Вигляд моєї кімнати вже викликає у мене огиду,— байдужно відповіла вона.— А ви, Едварде? Невже ми побачимо вас сьогодні?

— Сподіваюся, я складу вам компанію.

— Чудово,— глузливо посміхнулася Беата.— В такому разі, до зустрічі.

Вже прослизнувши повз неї в свою кімнату, Данило почув позаду легкий смішок. Що ж, якщо йому вдалося розвеселити навіть депресивну «кузину», то вигляд ззаду в нього, м’яко кажучи, і справді комічний.

— Маю одне припущення, що це за порошок, але я не впевнений...

— Миш’як?

— Господь з вами, що ви таке говорите, пане Едварде! — сплеснув руками Свенсон.— Не думаю, що пані Юліана намагалася отруїти вашого батька!

— Але вона сипала йому в склянку якусь гидоту,— роздратовано відповів Данило й покрутив у руках пляшечку.— Наскільки я знаю, солі миш’яку спричиняють симптоми, схожі на розлад шлунку. Необхідно з’ясувати, що це.

Дворецький в задумі звів брови.

— В нашому місті багато славетних вчених, але після того, як загинув ваш дядечко, є тільки одна людина, здатна на чудеса у своїй лабораторії. Його звуть Абу Аль-Разі. І якщо цей порошок — те, що я думаю, то створив його саме він. Вам слід показати вміст пляшечки йому.

Аль-Разі мешкав на околиці Академічного району, на вулиці Джабіра ібн Хайяна. Спочатку Данило хотів смикнути держак виклику слуг у положення «Екіпаж», але потім передумав. Що менше людей знатиме, куди й навіщо він пішов, то краще. Свенсон намалював йому досить докладний план, та й відстань була не надто велика. Данило вийшов з дому. Його шлях лежав на південний захід Леобурга. Від маєтку Яблонських на Соборній вулиці він попрямував у бік центральної площі. Зупинившись під табличкою «Станція „Площа Олекси Чорного“», Данило помітив сходи, що піднімалися до вузької платформи на рівні другого поверху, де стояло кілька людей, вочевидь, чекаючи на монорельс. Данило збіг сходами, й саме тієї миті потяг із сичанням зупинився біля платформи. Хлопця обвіяло хмарою сизої пари, і він насилу втиснувся у переповнений вагончик.

— Хто ще не сплатив за райзу[28], шановні добродії? — гукнув російською зі звичним для леобуржців німецьким акцентом вусатий кондуктор, просуваючись салоном.— П’ять левчиків!

Данило порився в кишені й витягнув срібний лео. Монорельс різко здригнувся й помчав углиб Аристократичного району. Поки кондуктор відраховував решту, Данило обернувся до вікна й спостерігав: повз пролітали гарні будівлі та сквери, поважно ступали вулицями аристократи, постукували копитами коні, сигналили паровими свистками метушливі паромобілі. Тротуаром однієї з вулиць простувало щось на зразок механічного крісла на масивних ногах — згори, сховавшись від сонця під парасолькою, сиділа літня жінка. Побачивши її, з кондитерської вискочив товстий лисуватий господар і, запрошуючи жінку до крамниці, заметушився навколо крісла. Данило мимоволі всміхнувся. Він і сам не розумів, чому це місто так припало йому до душі, так надихало та вражало його. Тут він уперше за довгий час почувався собою колишнім — цілеспрямованим, наполегливим, живим. І водночас тінь чогось брудного, лихого постійно закрадалася в його думки про Леобург. Осяйне, провідне місто вчених, зі світлими будинками й розмаїттям культур, нагадувало велике яблуко, поточене шкідниками: десятки чорних мундирів на вулицях, гонорові лозунги й заборони, заборони, заборони... Тут було важко дихати, і зовсім не через імлу від парових котлів.

Монорельс зупинився на станції «Науковий узвіз». Вузька вулиця вела до гарних кованих воріт з написом «Академічний район». Навпроти цієї вивіски тріпотів черговий плакат: «Ученые — честь Леобурга! Высокому званню служи беззаветно!»[29] Поруч з цим невинним гаслом чомусь був розміщений портрет усміхненого Оздеміра. Вождь і керманич! Данило презирливо гмикнув.

— Перепрошую,— Данило звернувся до кондуктора.— Як мені потрапити на вулицю Джабіра ібн Хайяна?

— О, не хвилюйтеся,— кондуктор підкрутив кінчик пишного вуса.— Вам до кінцевої.

Монорельс мчав парком, просто поміж дерев: унизу миготіли доріжки для прогулянок, фонтани й мешканці Академічного району — переважно молодь. Дехто носив чорні, бордові й зелені мантії, інші — звичайний одяг, притаманний їхньому рідному району: хтось ходив у дорогому костюмі, навіть у спеку пов’язуючи шийну хустку; хтось вбирався у яскраве, блискуче, оторочене пір’ям вбрання, пишні короткі спідниці й споруджував неймовірні зачіски, вплітаючи в різнокольорове волосся дивні мідні штуковини та прилади; інші перехожі були вдягнені простіше: картузи, штани на підтяжках, прості лляні сорочки та штиблети, сірі невиразні сукні. Аристократи, богема, робітники. Всіх їх об’єднав потяг до науки. Кілька разів на очі Данилові потрапляли загони хлопців, одягнених в однакові білі сорочки й сині костюми. На піджаках вони мали емблеми, а на рукавах — пов’язки з леобурзьким гербом. Імовірно, в Леобурзі теж були свої пластуни. Здається, колись Тео називав їх кундшафтерами.

Раптом потяг різко зупинився, машиніст протяжливо посигналив. Леобуржці стривожено посунулися до вікон. Попереду щось відбувалося, в повітрі чувся ледь уловимий запах пороху. Внизу раптом щось вибухнуло. Дами зойкнули, чоловіки обурено загомоніли. Данило відчинив вікно й визирнув назовні.

— Спокійно, спокійно, панове,— забасив кондуктор.— Ловлять шпигуна! Все задля нашої безпеки!

Вулицею бігли чи то люди, чи то якісь істоти — Данило навіть не зрозумів, що відбувається. Їхня форма була схожа на важкі шкіряні скафандри. На головах були круглі шоломи з опуклими скляними «очима» й залізні маски з витягнутими ґратчастими носами, а на рукавах виднілися шеврони у вигляді срібних плавців. Певно, це був якийсь особливий загін леобурзької поліції. Вони вели якогось чоловіка, заломивши йому руки. Один з поліціянтів зупинився й махнув рукою машиністові монорельса. В ту ж мить потяг рушив далі.

Вагон стривожено обговорював «шпигуна». Жінки зітхали, якийсь товстий пан трусив кулаком і кричав, що австріяки ніколи не отримають їхнє місто, а одній юній панночці стало зле, й тепер кілька дам обмахувало її віялом. З-перед очей Данила ніяк не могли зникнути акулячі морди з опуклими скляними очима. Якщо це така форма у тутешнього спецназу, то вигляд вона має більш ніж загрозливий. І чийого шпигуна вони впіймали? І чи шпигуна взагалі?

Потяг пролетів крізь парк і зупинився на черговій станції. «Леобурзький класичний університет». Данило глянув праворуч і завмер. Будівля з червоної цегли зі стінами, що були багато прикрашені різноманітною ліпниною, мозаїкою, фресками, нагадувала середньовічний палац, хоча їй, як іншим спорудам Леобурга, не могло бути більше тридцятьох років. Університет обіймав внутрішній двір своїми величезними крилами — західне закінчувалося невисокою каплицею, східне крило уквітчувала вежа, оточена відкритими гвинтовими сходами. Зараз у дворі було порожньо — студенти роз’їхалися на вакації.

Поруч з центральним входом вітерець шарпав великий плакат: «Громадський диспут: чи існують вікна в іншу реальність». Данило здригнувся й притулився до скла. «В гострій дискусії зійдуться професор природознавства Леобурзького класичного університету Дж. Д. Кубрик і член Австрійської імператорської академії наук Е. Фон Гогенгоф. Вхід — 50 левчиків». Наукова дискусія про паралельний світ? Невже Данилів дядько був не єдиною людиною, яка знала про існування порталу? Чи після Августа Яблонського він поніс свою ідею до інших учених мужів Леобурга? Данило не зводив очей з плаката, аж поки монорельс не звернув за ріг.

Краєвид за вікном змінився — будинки тепер були нижчі й вигляд мали простіший, з пласкими дахами — однотипні квадрати з внутрішніми дворами. На вулицях стало помітно більше людей: багато чоловіків носили тюрбани й довгі різнобарвні халати, деякі мали фески; голови жінок покривали хустки. Тротуари захаращували прилавки з усякою всячиною: мішки з кавою та прянощами, фрукти на піддонах, якісь агрегати з безліччю трубок, схожих на кальян. А на тлі розмаїття кольорів самотньо темніли грубими плямами силуети поліціянтів.

Потяг став на останній зупинці — «Мусульманський квартал».

Данило ніби опинився на жвавій вулиці Стамбула. Людей було так багато, що йому доводилося протовплюватися крізь них, відбиваючись від настирливих торговців і намагаючись розібрати закрутисті назви вулиць. Раптом на очі йому трапився папірець з уже знайомим зображенням дівчини. Оголошення було написане німецькою:

Зникла Олена Кулик. За будь-яку звістку про неї — винагорода в тисячу лео. Підданка Леобурга, живе в Творчому районі, скрипалька. 18 років, невисока, волосся чорне, очі карі, над верхньою губою — дві родимки. В день зникнення була вдягнена в блакитну сукню, білий капелюшок, білі черевики. Звістки надсилати батькові, Михайлові Кулику, вузол пневмопошти №2, Творчий район.

Данило озирнувся. На інших стовпах такі самі оголошення були ретельно здерті, подекуди навіть замазані білою фарбою. Або поліція вважала, що докладає достатньо зусиль для пошуку дівчини, або ж хтось не бажав, щоб леобуржці знали про зникнення. Дуже дивно.

За кілька хвилин Данило опинився на круглій площі з невеликою мечеттю. Чотири різьблені мінарети стриміли в небо, наче гострі голки, сама будівля була схожа на ажурний торт з кількома темними куполами й вигадливими візерунчастими арками. Вглиб кварталу по діагоналі від мечеті збігала вузька вуличка Джабіра ібн Хайяна. Ну нарешті!

Будинок Аль-Разі знайшовся майже одразу. Ледве Данило заніс руку, щоб постукати дверним молотком, двері розчахнулися самі. На нього, примружившись від яскравого денного світла, дивився височезний чорнявий чоловік з довгою кошлатою бородою. На ньому був брудний, подекуди пропалений одяг з пристебнутими рукавами й фартух, ноги захищали гумові чоботи з високими грубими халявами, а на шиї гойдалися круглі захисні окуляри. Данила мало не звалив з ніг ядучий запах — схоже, хімік проводив якийсь експеримент.

— Доброго дня,— Данило зняв ненависний циліндр.— Пан Аль-Разі?

— Оце так несподіванка,— презирливо посміхнувся дослідник, обтираючи руки об фартух.— Це ж вельмишановний пан Едвард Яблонський власного персоною!

Данило отетерів. Утім, нічого дивного — Едвард був досить відомою фігурою в місті, й багато людей знало його в обличчя.

— Так, це я, але хотів би попередити вас, пане Аль-Разі, що після недавньої аварії...

— І принесло ж тебе лихо сьогодні! — змахнув руками хімік.— Це я маю тебе попередити: якщо розмова — не про повернення боргу, маєш одну хвилину, щоб забратися звідси деінде!

Його суворо зсунуті кудлаті брови, сердиті чорні очі й вигнуті з огидою губи свідчили про те, що варто забиратися подалі просто зараз.

— Я вам винен? Багато? — Данило насупився.

— Ти ще маєш нахабство перепитувати?!

— Я ж намагався вам сказати, що після нещодавньої аварії нічого не пам’ятаю...

— Не пам’ятаєш?!

— Так, можливо, ви чули, вибухнув водомобіль...

— То це твій клятий водомобіль винен у тому, що ти не пам’ятаєш про борг?! — араб затрусився від люті.— Я заклав Раді свою лабораторію, сидів на хлібі з водою, щоб завершити експеримент, поки ти щедро оплачував це безумство моїми чесно виграними грошима!!!

— Так, почекайте,— Данило підняв вгору руку.— Я все поверну, присягаюся, до останнього лео. Я просто забув...

Даремно він це бовкнув! Хімік грюкнув дверима й за мить з’явився знову, але вже з дивакуватого вигляду рушницею, що мала довгу, трохи вигнуту цівку та круглий барабан, забитий патронами.

— Ти забув, що мало не лишив мене без левчика, мерзотнику?! — заревів араб.— Я зараз трохи поновлю тобі пам’ять!

Данило позадкував, а потім щодуху драпонув вулицею вниз. За спиною пролунав перший постріл.

Квадратні двоповерхові будиночки розташовувалися майже впритул один до одного. Данило пірнув у вузький прохід між будівлями. То був маленький світлий двір: посередині на мотузках сохнула білизна, балкони другого поверху сходилися в спільну галерею. Старезний дід у тюбетейці, що стискав у руках прозорий курильний апарат, видихнув дим і здивовано витріщився на розпатланого від бігу молодика. Данило озирнувся. Тікати далі нікуди. Він ухопився за край балкончика-галереї і, підтягнувшись, виліз ґратами на другий поверх. Тільки-но він устиг застрибнути на балкончик, пролунав другий постріл, за ним — третій. У вікнах з’явилися перелякані обличчя.

Данило притулився спиною до широкої колони й обережно визирнув на оскаженілого араба.

— Абу, ти що коїш, навіжений?! — верескнула з вікна жінка.— Ти мені своєю хлопавкою дітей збудиш!

— Цей пройдисвіт хоче обдерти мене до нитки! — заволав хімік і ще раз вистрілив у небо.— Він каже, що не пам’ятає про борг!

— Брехня! — вигукнув Данило.— Я не про борг говорив, а взагалі! Я втратив пам’ять!

— Ось бачиш, Зуліє, він забув, а я тепер лабораторію не викуплю! Сфера сьогодні знову вибухнула!

— То он воно що гриміло...— буркнула жінка.— Дивись, Абу, вилізуть тобі боком ці експерименти!

Гримнув ще один постріл.

— І годі стріляти! Який шайтан тебе сюди загнав! Забирайся до свого дому, там і лякай людей!

Вікно гримнуло, старигань у тюбетейці влипнув у стіну галереї, круглими очима дивлячись то вниз, то на Данила. Дід зробив вдих, і з круглих залізних трубочок обабіч прозорого тубуса вихопилися струмені диму з ароматом кориці.

— Спускайся, пройдисвіте!

Шостий постріл! Данило зітхнув: можливо, ця рушниця — дійсно нешкідлива пукалка, як вважала Зулія, але ризикувати все-таки не хотілося.

— Послухайте, пане Аль-Разі, присягаюся, що поверну всі гроші! Ну, невже слово Яблонського зовсім нічого не варте? Ви ж, здається, товаришували з моїм дядьком?

— Не смій порівнювати себе з ним, негіднику! — прогарчав хімік, але нового пострілу не зробив.— Слово Яблонського мала право давати тільки одна людина, але її вже забрав до себе Аллах! І тепер я хіба що старшій його дочці повірив би, вона — чесна дівчина, а так — більше жодному з вашого брехливого сімейства!

— О, зачекайте! — Данило визирнув з-за колони.— Ви говорите про мою кузину, Агнесу? Я, власне, прийшов до вас через неї! Вона у в’язниці, і якщо ви допоможете мені, я, можливо, зможу допомогти їй!

Аль-Разі важко дихав, стискаючи в руках рушницю, але нічого не відповідав.

— Скільки я вам винен? — запитав Данило вже спокійніше.— Тисячу, півтори?

— Десять тисяч лео! — араб розпачливо тупнув ногою.— Ти програв мені у Сяо Ши десять тисяч!

Данило подумки зважив цю суму й витріщив очі. Здається, на ці гроші в Леобурзі можна було купити цілий будинок. Отакої, краще б з Абу грав Тео — він навіть п’яним грає краще за будь-кого.

— Ви отримаєте їх цього тижня.

— Сьогодні!

— Гаразд, сьогодні, щонайпізніше — завтра! А тепер зробіть мені невелику послугу. Заради Агнеси!

Хімік щось роздратовано пробурмотів, але вже надів лямку рушниці на плече.

— Спускайся! І якщо задумав мене обдурити — можеш розчищати місце в родинному склепі!

Данило перекинув ноги через поруччя й зістрибнув у дворик. Аль-Разі махнув рукою, і вони вирушили до його дому.

У вітальні досі стояв дим, на столі валялися покручені шматки сфери, на підлозі поблискували калюжі зеленкуватої рідини.

— Що тобі від мене треба? — гримнув араб і всівся в крісло.— Кажи швидше, я сьогодні не в гуморі!

— М-м, я помітив...— Данило витягнув з кишені пляшечку.— Мені потрібно визначити, що це за порошок.

Хімік узяв пляшечку, подивився на світло, потім схопився з місця й кинувся до полиці з реактивами. Кілька хвилин він розмішував невелику кількість порошку в якійсь синюватій рідині, поки вона не почорніла, а потім вигукнув:

— Де ти це взяв?!

Данило почухав потилицю. Судячи з реакції Аль-Разі, порошок дійсно був непростий.

— Де взяв — там уже нема. Ми ж домовились. Я плачу — ви відповідаєте.

— Так, але ми не домовлялися, що я розголошуватиму державні таємниці!

Он воно як! Данило здивовано звів брови.

— Плюс дві тисячі вас влаштує? — тихо запитав він.— Розголошувати таємниці дорогувато, чи не так?

Араб насупився й схрестив руки на грудях.

— Це порошок забуття,— він кинув йому пляшечку.— Один з моїх винаходів на обов’язковому міському проекті. Щоправда, суміш засекречено вже багато років, тож навіть припустити не можу, де ти міг це дістати.

— Порошок забуття? — Данило спантеличено видихнув.— Ви впевнені?

— Слухай-но, Яблонський, у мене обмаль часу й кредитори можуть припхатися сюди щохвилини! Певно, вже половина Леобурга знає, що гримнуло у мене в будинку. Якщо ти наполягаєш, я можу провести кілька експериментів і в підсумку сказати те саме, що зараз, тільки ще за пару тисяч.

Данило кивнув. Раптом хімік часто закліпав, уважно роздивляючись його, наче результат експерименту. Данилові ніби сипнули снігом за комір. Він підняв плечі, не знаючи, чого чекати.

— Яблонський, ти казав, що став забудькуватим...

— Утратив пам’ять.

— І показуєш мені порошок забуття. Тобі не здається, що це трохи дивно?

Боже! Данило похитав головою.

— Ні, ні. Це сталося після вибуху. Мене ніхто ним не годував.

— Ти впевнений?

— От ви мені зараз і розповісте! — роздратовано видихнув Данило.— Як діє порошок?

— Людина забуває деякі події минулого. Може забути вчорашній день, весь тиждень, а може й прокинутися, не пам’ятаючи своє ім’я. Але це залежить від концентрації і часу, а також того, з чим змішувати,— араб склав руки на грудях.— Для втрати пам’яті треба всипати добрячу дозу, але якщо змішати з алкоголем...

— Мене цікавить, що буде, якщо вранці підмішати в сік приблизно чайну ложку...

— Ай, шайтан, я тебе цього не вчитиму! — знову розлютився Аль-Разі.— І так забагато вибовкав! Тепер доведеться щоразу перевіряти їжу й питво: від тебе тільки й чекай підступу!

— Ні, стривайте! — Данило підійшов ближче.— Це дуже важливо. Я бачив, як дехто використав цей порошок. І постраждав не я. Для того, щоб допомогти Агнесі, мені потрібно знати, який період свого життя могла забути людина, якій підмішували ці ліки!

— Тиждень або близько того,— здався араб.— Але треба кілька прийомів. А тепер забирайся, і не забудь, що не пізніше як завтра я чекаю твого чека на дванадцять тисяч!

Данило ходив з кутка в куток своєї кімнати хвилин двадцять, поки неприємне відчуття у зв’язках травмованого коліна не далося взнаки. Мабуть, варто присісти — з сьогоднішнім акробатичним етюдом у мусульманському кварталі він і так перевиконав місячну норму.

Юліана не вбивала Фелікса власноруч. Але вона відчайдушно хотіла, щоб він забув щось важливе. Що саме? Кому це було потрібно?

Судячи з того, як розкручувалися події далі й яку хитру інтригу зі звинуваченням Агнеси сплітав «доброзичливець», Фелікс міг загинути зовсім не через своє багатство. Він міг дізнатися певну таємницю, а коли в Юліани не вийшло напоїти його порошком забуття, «доброзичливець» розв’язав проблему в інший спосіб.

А це означає, що Юліана, найімовірніше, знає, хто ж цей розумник, що розсилає всім бридкі писулі. Знає, але боїться розповісти, попри те, що в тюрмі опинилася її донька. Або ж нею керують так само, як і Агнесою, але в такому разі Юліана однаково розуміє, чого боїться її таємний «друг». І якщо в неї дізнатися це, можливо, стане зрозуміліше, кому було вигідне вбивство Фелікса.

Слід поговорити з «тітонькою». І що швидше, то краще.

Данило підвівся зі стільця, скривившись від скімливого болю в коліні. Фізіотерапевт, звісно, попереджав про неприпустимість серйозних навантажень, але у його напутній промові не було ані слова про навіженого араба, який стріляє з хлопавки, схожої на справжню рушницю.

Данило спустився на перший поверх і зупинив у коридорі покоївку. Від неї хлопець дізнався, що пані Юліана пішла до своєї кімнати чверть години тому.

Надворі сутеніло, меблі з темного дерева здавалися ще похмурішими, ніж зазвичай, будинок сповнювався звичними для вечора таємничими тінями. Данило знову піднявся по сходах і, роззирнувшись, постукав у кімнату своєї «тітки».

Вона сиділа в ліжку з книжкою, в кумедному очіпку та круглих окулярах.

— Едварде? — здивовано звела брови Юліана й натягнула на себе мереживний край укривала.— Вибачте, вже пізно, і я...

— Мені украй потрібно з вами поговорити,— Данило визирнув у коридор і зачинив двері.— Якщо ви будете зі мною відверті, розмова не забере багато часу. До ранку це чекати не може.

Юліана на мить завагалася, але потім усе-таки піднялася й накинула халат. Вигляд вона мала обурений. Данило окинув її прискіпливим поглядом і дістав з кишені пляшечку.

Безбарвні очі Юліани поповзли на лоба.

— Ви знаєте, що це. Я знаю, що це. Залишилося з’ясувати, навіщо ви намагалися підсипати порошок у склянку мого батька.

Юліана розтулила рота, її вкриті сіткою ранніх зморщок щоки затремтіли. Вона відчайдушно захитала головою.

— Едварде... Едварде... Ви все неправильно... ні, це... я не...

— Навіщо? — повільно повторив Данило й зробив крок уперед.— Що мав забути мій батько?

Його «тітка» почала дивно погойдуватися. Здавалося, вона роздумувала, чи слід непритомніти просто зараз, чи трохи почекати.

— Я... ні, насправді... Ох... Ви все не так зрозуміли!

— Склянка, порошок, забуття. Що я міг не так зрозуміти? — заперечив Данило й підійшов до неї впритул.— Вам краще розповісти мені, аніж поліцмейстерові Бридж-Паркеру. Він обожнює звинувачувати, але не дуже любить розслідувати.

Юліана в паніці закотила очі. Її обличчя раптом пожовкло, а пальці, зчеплені в замок, побіліли від напруги.

— Хто просив вас підсипати порошок?

— Ніхто. Я сама.

— Навіщо?

Тітка відвела погляд і почала лепетати:

— Це був... це був... звичайний жарт! Ми з Феліксом говорили напередодні, що... іноді щось забувати дуже навіть приємно... і корисно! Справді! Можна забути неприємність чи образу, або...

Данило роздратовано цокнув. Якби на світі нагороджували за найбільш жалюгідну брехню, Юліана, безумовно, посіла б перше місце з великим відривом від конкурентів.

— Авжеж, гарний жарт — батько міг забути цілий тиждень! Годі! Бачу, ви мене не зрозуміли. Тож я піду в поліцію, розповім їм про те, що трапилося за сніданком, і нехай вони з’ясовують... можливо, вам не вдалося нагодувати батька тим порошком, і ви його застрелили...

— Ні! — зойкнула Юліана й піднесла долоню до губ.— Ні! Я не вбивала Фелікса!

— Але ж і Агнеса теж! — відрізав Данило.— І ви це чудово знаєте! Але боїтеся захищати власну доньку! Чому?! Бо вам надсилали цидулки точнісінько, як і їй?

Після Данилових слів з обличчя Юліани зникли всі барви — вона стояла біла, як мрець, з тремтячими синюватими губами й скляними очима, що дивилися кудись у безвість.

— Ви знаєте про погрози?

— Я багато про що знаю,— кивнув Данило.— Бо хочу з’ясувати, хто вбив мого батька й запроторив за ґрати мою кузину. Тож повірте — цілком у ваших інтересах розповісти мені всю історію. Якщо батькові вже не допоможеш, то ще є шанс урятувати Агнесу.

Юліана змучено скривилася.

— Ні... ні... вже нічим не зарадиш...— вона затулила обличчя руками, і її плечі здригнулися, ніби від беззвучного схлипу.— В найкращому разі на мою дівчинку очікує ув’язнення. Й Агнеса про це знає. А якщо ви продовжите це дізнання, постраждають ще й інші люди...

Данило презирливо посміхнувся.

— Це вам сказав той, кого ви так дбайливо покриваєте? Наш майстер епістолярного жанру?

Юліана кинула на нього швидкий погляд. Кілька секунд вона збирала сили, а потім обхопила себе руками й рішуче заявила:

— Я нікого не покриваю, Едварде! Але якщо ви дійсно хочете добра для Агнеси, припиніть цей допит. Я однаково не скажу більше ні слова — ні вам, ні Бридж-Паркерові! — вона гордовито задерла підборіддя й відвернулася до вікна.

І вона таки не скаже, в цьому Данило не сумнівався. Особливо — Едварду Яблонському, збіса слизькому типові. Він шумно видихнув, міркуючи, що робити.

Агнеса боялася не за себе. «Мабуть, ти здогадуєшся, що краще для тебе й твоєї родини зараз мовчати. Мовчиш ти — мовчу й я».

Родина... Юліана прийняла Агнесину жертву заради двох інших дітей. І «доброзичливець» уміло на цьому грає. Данило відчував, що ніяк не зможе розірвати кільце його влади бодай тому, що не знає, куди ходила Агнеса і чому це так лякає її матір та її саму.

«Збіса слизький тип». Едвард Яблонський знайшов би спосіб, як витягти з Юліани потрібну інформацію. Данило гидливо скривився. На секунду йому стало так соромно, ніби за спиною стояла й докірливо дивилася в потилицю сама Агнеса. Але наступної миті він відчув, що його розумом знову керує невідома сила.

— А скажіть-но, мила тітонько, як давно ви мешкаєте в цьому будинку? — вкрадливо промовив він.

Данило з подивом помітив, як змінився його голос. Тітка перевела погляд на його обличчя й вигнула брову, запідозривши лихе.

— Понад двадцять років...

— Як шкода, певно, буде вам з дітьми залишати насиджене місце. Сподіваюся, ви таки зможете знайти притулок десь у Леобурзі. Адже жити в нашому місті — це велика честь.

Він криво посміхнувся. Обличчя Юліани витягнулося, вона розтулила рота, збираючись щось відповісти, але, схоже, втратила дар мови.

— Так-так,— вів далі Данило, задумливо примруживши очі.— Коли ви з’їдете геть, у нас буде стільки вільних кімнат, що ми зможемо приймати тут пожильців. Як вам ідея, тітонько? Щоправда, Тео навряд чи зрадіє гостям, але нічого, звикне...

Десь у глибині душі Данила все палало вогнем, але він не міг зупинитися. Щось, над чим він був не владний, вело його вперед. Таке вже було, коли він усвідомив, що розуміє польську.

— Ви не зробите цього,— просипіла Юліана.

— Ще й як зроблю,— кивнув Данило.— Я не збираюся мешкати в одному будинку з тим, хто приховує ім’я вбивці мого батька, ба навіть гірше — є співучасником вбивства!

— Але ж ви маєте розуміти... ви маєте... ми ж цілковито залежимо від вас! — на очах Юліани з’явилися сльози, її руки тремтіли.

— А доля Агнеси залежить від вашого мовчання! — Данило шумно вдихнув, повертаючись у звичний стан свідомості.— Вчинімо так, Юліано. Ви розповідаєте мені все від початку: що мав забути батько, чому Агнеса мовчала, коли її звинувачували, чому ви вважаєте, що краще для неї — залишатися у в’язниці, і хто, на вашу думку, вбив мого батька. І тоді ви з дітьми залишаєтеся жити в маєтку,— він жестом зупинив її заперечення.— Я обіцяю... присягаюся, що не використаю ці відомості на шкоду жодному з членів вашої... тобто, нашої родини.

— Я вам не вірю! — Юліана в розпачі похитала головою.— З якого дива ви раптом почали так турбуватися про Агнесу?

— Вірите ви мені чи ні — мене не обходить, бо у вас нема вибору,— байдужно відповів Данило.— Що стосується кузини Агнеси... Вона сидить у в’язниці замість того мерзотника, який застрелив батька. Це влаштовує поліцію, але не влаштовує мене. Тож мій інтерес до Агнеси — це лише природне бажання знайти й покарати справжнього злочинця.

Оце вже занадто. Дія «ефекту Едварда» минула, тепер головне — не забрехатися. Данило відвів погляд і кахикнув. Юліана мовчала, стиснувши губи, але потім прошепотіла:

— Ви не уявляєте, що це за люди... Вони можуть усіх нас знищити...

— Розповідайте,— наказав Данило й умостився на пуфик біля трюмо.— Від початку.

І його «тітонька», безсило опустившись на край ліжка, заговорила по суті.

— Вперше Агнеса отримала послання ще навесні. Але вона — чесна дівчина, тому й не думала йти до тих негідників.

— Яких?

— До вигнанців! — ледь чутно видихнула вона.— Це жахливі люди. З Леобурга виганяють тільки за найстрашніші злочини.

Данило насупився. Що за нісенітниця? Для чого тоді міська в’язниця?

— Наприклад?

— Замах на законну владу. Зрада міста. Образа честі Леобурга,— гірко зітхнула Юліана.— Зрадників тут не пробачають. Ви ж знаєте закон «Про остракізм»?

— Так.

— Дуже правильний закон! — вигукнула Юліана.— На вироках про вигнання ставлять печатку — перевернуту літеру «А». Але вигнанці пустили чутки, що цю букву випалюють їм тавром на щоці!

— Ви впевнені, що це лише чутки?

— Звісно! — вирячила очі тітка.— Але боюся, скоро всі зможуть переконатися в цьому, бо вони повернуться в місто! Росіяни більше не приймають наших в’язнів, ніби їм шкода того Сибіру...

Юліанина розповідь була плутана й раз по раз переривалася схлипами, однак Данило жадібно ловив кожне її слово. До Агнеси ще кілька разів приходили цидулки з проханням про особисту зустріч, але вона їх незмінно ігнорувала. Але одного разу Фелікс перехопив посланця й заплатив йому десять лео, щоб дізнатися, хто його послав. Почувши, що з Агнесою бажає зустрітися один з вигнанців, він одразу зрозумів, навіщо їм потрібна саме вона. Агнеса єдина сумнівалася в офіційній версії слідства про нещасний випадок на виробництві. Після вибуху в лабораторії, коли загинув Август Яблонський і ще кілька хіміків, його найближчого друга й соратника, Марсело Мотту, вигнали з Леобурга. Дізнатися, чому він не потрапив до в’язниці, а був одразу ж вигнаний, не було жодної змоги — всі суди про зраду відбувалися за зачиненими дверима. Допитавши посланця, Фелікс подумав, що Мотта, єдиний живий свідок трагедії, якимось дивом утік із заслання й хоче розповісти Агнесі свою версію смерті її батька.

Фелікс саме заприятелював з отцями-фундаторами, і його, вочевидь, лякав той факт, що племінниця може вплутатися в сумнівну історію. Крім того, через її зв’язки з вигнанцем могла постраждати вся родина. Якби це стало відомо, тієї самої миті всіх би депортували, не зважаючи на жодні заслуги перед містом. Тому Фелікс, у нестямі від гніву, одразу ж після розмови з посланцем прийшов до Юліани й порадив їй поговорити з донькою. Якщо вона наважиться на зустріч з вигнанцем, він буде змушений відправити її до Единбурга, в закритий пансіон. Агнеса дуже не хотіла цього.

Юліана була шокована звісткою про те, що з донькою прагнуть зустрітися вигнанці, й, певна річ, побігла до неї, щоб провести попереджувальну бесіду. Однак дівчина зізналася, що вже ходила на зустріч за призначеною адресою, але невідомий, ким би він не був, чомусь утік — Агнеса бачила його лише здалеку. Ця звістка приголомшила Юліану, особливо після того, як вона почула від Агнеси, що та вперто збирається з’ясувати, як загинув її батько — за допомогою вигнанців або в інший спосіб, бо присягнулася дізнатися правду на його символічній могилі, біля стін зруйнованої лабораторії.

Відмовити доньку було неможливо, тож Юліана вигадала єдиний можливий спосіб — зробити так, щоб Фелікс забув те, про що дізнався від посланця, за допомогою порошку забуття. Подіяти таким самим чином на Агнесу вона не могла: з дня смерті Августа спливло забагато часу, щоб порошок міг безболісно для свідомості стерти всі ці події, крім того, вигнанці могли б надіслати нового листа. Юліана скористалася старими зв’язками чоловіка й купила в нелегального торговця пляшечку. Вона підсипала порошок до склянки Фелікса лише раз, але боялася, що така доза не матиме належного ефекту, й вирішила підсипати ще раз. Та їй завадив Едвард. Однак навіть тієї дози, яку отримав Фелікс, вистачило: обережно торкнувшись теми вигнанців, Юліана зрозуміла, що її дівер нічого не пам’ятає. На якийсь час усе заспокоїлося, вигнанець більше не виходив на зв’язок. Але тут сталося найбільше лихо — Фелікса вбили, й Агнесу звинуватили в цьому злочині через чиїсь інтриги.

— Немає сумніву, що всі ці цидулки писала одна й та сама людина...— витираючи сльози краєчком хустинки, завершила розповідь Юліана.— І вашого батечка вбив теж він. Це Марсело Мотта. Спершу він хитрістю виманив до себе на зустріч мою доньку, а потім пригрозив, що розповість про це владі. Ви ж розумієте, що буде в цьому разі? В день арешту я також отримала цидулку, де цей негідник нагадував: якщо хтось спробує заперечити Агнесину провину, вся родина опиниться в екзилі. Зараз є бодай якась надія на те, що Агнесі призначать тюремний строк замість вигнання. Інакше станемо вигнанцями й усі ми...

— Але навіщо це йому потрібно?

Голос Данила, який увесь цей час зберігав мовчання, пролунав занадто гучно, Юліана помітно здригнулася й притулила долоню до рота.

— Едварде, благаю вас, тихіше! Він... його люди можуть бути скрізь! Одну з тих цидулок Агнесі підклали просто в кімнату. Гадки не маю, як вони туди прослизнули! — Юліана глянула на двері й зашепотіла.— Ви не розумієте? Нам сказали, що Август загинув від нещасного випадку. Але я вважаю, що цей вибух підлаштував той, хто єдиний вижив. Можливо, саме через те його й вигнали. Хто ж знав, що йому вдасться повернутися! Ймовірно, Мотта заздрив таланту Августа, авторитету в місті, нашій родині. Але тепер, після вигнання, він геть сказився й прагне звести в домовину всю нашу сім’ю! Він жадає помсти — це ж очевидно! Фелікс поплатився, бо посів місце Августа в Раді, Агнеса постраждала, бо Август любив її понад усе. Якби Мотта справді хотів розповісти їй щось про смерть батька, то міг замість цидулок написати й підкинути свою версію подій, а не виманювати її з дому, щоб потім шантажувати зустріччю з вигнанцем,— Юліана зітхнула.— Мотта чудово знав наше життя. І те, чи продовжить він свою жахливу помсту, залежить тільки від нашого мовчання!

Данило тяжко зітхнув. Безумовно, Юліанина версія мала право на існування. Особливо якщо спробувати скласти все докупи. Завдяки зусиллям «доброзичливця» розсипалося на друзки життя Тео — його зрадила людина, яку він вважав своїм батьком. А Фелікс дізнався про брехню дружини й про смерть рідного сина. Данила (тобто — Едварда) намагалися вбити, зіштовхнувши зі сходів. А вибух водомобіля? А напад скаженого пса? Адже якби не Альберт, Беата теж загинула б. Усе це справді схоже на витончений план помсти Яблонським.

— Тепер ви розумієте, чому нам усім краще мовчати? — прошепотіла Юліана.— Для нас усіх є загроза!

Цієї миті Данило почув щось дивне. Двері в кімнату ледь чутно грюкнули, як від протягу. В коридорі почувся легкий шелест, немов від крил кажана.

Неможливо! Він же сам зачинив двері!

— Що це...

— Мовчіть! — Данило зірвався з місця й рвучко відчинив двері. В темряві, за кілька кроків від кімнати Тео, щось ворухнулося.

Часу на роздуми не було. Данило помчав слідом за тінню, не замислюючись про те, що таємничий гість міг бути озброєний. Легкі, ледь вловні кроки почулися на сходах. Незнайомець тікав у бік кухні.

«Хід...»

Данило шугнув слідом. На вузьких гвинтових сходах відгонило пилом і старими речами, сходинки були занадто високі — Данилові довелося докласти чимало зусиль, поки він видерся нагору. Грюк! Двері розчахнулися просто на нього, але він устиг вчасно відскочити й увірвався в кімнату вежі. Крізь вітражне скло знадвору ледь пробивалося тьмяне світло. У протилежному кутку майнула й зникла тінь, дзвінко брязнуло залізо. Від адреналіну всередині клекотіло. Данило намацав на підлозі люк, про який розповідав Федя. Ось і хід, саме сюди незнайомець і втік. Знизу, з підвалу, повіяло сирістю. Данило різко видихнув і почав спускатися.

Шлях у задушливому вузькому просторі тривав цілу вічність. Данило намацував похилі гладкі сходинки носаком черевика, ковзав руками по грубій нерівній стіні, обережно просуваючись до підвалу. Вже майже досягнувши мети, Данило зненацька послизнувся й стрімголов покотився вниз.

Від болю в спині перед очима спалахнули іскри. Почувся раптовий скрип, і на нього звалилося щось важке й дерев’яне — він дивом устиг затулити рукою обличчя. Кілька секунд після удару Данило не міг дихати, але потім з останніх сил зіштовхнув із себе порожній ящик. Знову грюкнули двері. Данило перевернувся на живіт і навколішках ледве виповз із того закутка, куди так невдало завалився. Проклинаючи своє хворе коліно, він побіг далі в напрямку вузької смужки світла. Шарпнув двері, зупинився, чекаючи нового нападу, але нічого не сталося. Підвал був порожній. Він програв у швидкості.

— От лайно...— Данило притулився чолом до холодного одвірка.— Я — грьобаний каліка.

Зрозуміло було одне: той, кого він переслідував, знав маєток Яблонських, як свої п’ять пальців.

Розділ 11

Облога

Пробудження було брутальне. Ба більше, Федя раптом зрозумів, що за кілька тижнів у цьому будинку він жодного разу не відпочивав по-справжньому. Ось і тепер, почувши крізь сон легке шарудіння, одразу ж розплющив очі.

Судячи зі світла, що впевнено залило кімнату, було близько сьомої ранку. Джекі стояла над його ліжком, тривожно витягнувшись, мов переляканий ховрах. У її погляді прозирала паніка.

— Ти чого?

— Вони прийшли.

— Хто прийшов? — Федя сів у ліжку.— Куди?

— Люди. Їх там трохи більше ніж до фіга. Стільки ще не приходило...

Федя здивовано хитнув головою.

— Чого їм треба?

— Я не второпала. Вони волають усі водночас. З ночі дохне худоба,— Джекі тяжко зітхнула.— Я вийшла через чорний хід до огорожі й почула, як вони про це говорили. Ну і, звісно, баба Маня сказала, що винні в усьому ми...

От дідько! Все ж наче було так добре лише кілька днів тому!

— Бісова бабенція,— скривився Федя.— Але з якого дива?! Ми ж улаштували їм екскурсію, все пройшло «на ура»! Та й Маріанна знає, що Данило продасть цей клятий будинок!

— Гадки не маю,— роздратовано відповіла Джекі.— Але в натовпі обурювалися, що твої «екологи» — вистава.

— Якого біса...

— Але ж вони й є вистава, Федю. Можливо, якби вони були справжніми, то дійсно виявили б у селі якесь джерело забруднення, і всі були б задоволені,— похмуро мовила дівчина.

— Та хрін там! — обурено пирхнув Федя.— Забруднення тут ніколи не було, поки Данило не отримав цей будинок!

Він виліз з-під ковдри й підійшов до вікна. Огляд з його кімнати був гірший, ніж з вежі, але величезний натовп під будинком було важко не помітити: «хвіст» юрби завертав за ріг і тягнувся дорогою до села, наче черга на базарі. Здавалося, сюди прийшли абсолютно всі мешканці. Раз по раз чулися обурені крики, баби лементували, а очолював процесію той самий завзятий чолов’яга, якого вони бачили раніше. Як там його? Дядько Толік?..

— Твою ж...— видихнув Федя, роздратовано натягуючи футболку.— Так, годі! По-доброму, схоже, не вийшло. Але якщо вони думають, що ми так просто візьмемо й дременемо звідси, я їх розчарую.

Джекі тільки знизала плечима й провела його поглядом до дверей.

— Ти куди?

— Хочу впасти в обійми фанатам! — гримнув він на виході з кімнати.— А ти сиди й навіть не думай потикатися надвір!

Його поява викликала неабиякий ажіотаж. Спочатку всі присутні почали лементувати, тицяли йому під носа якісь папірці й трусили зашкарублими кулаками. Проте Федя весь час непохитно мовчав, і лемент помалу почав стихати, поки від цілого хору не лишилося тільки гучне соло місцевої прими: дядько Толік щось гугнявив Феді просто в обличчя, його оповивали аромати хронічного перегару.

— З якого приводу ґвалт, громадяни? — з удаваним спокоєм запитав Федя.

— Комісія твоя — нікчеми якісь! Нічого вони не знайшли, а в селі біда! Мабуть, вже й колодязі всі потруєно! У мене корова зранку злягла, як напоїла! — вигукнула одна з жінок.

— Співчуваю,— кивнув Федя.— А ми тут до чого?

— А от ми й подивимося, до чого чи не до чого,— поважно заявив дядько Толік.— Сьогодні сюди приїде справжня інспекція! От і дізнаємося, що ви в там у себе в підвалі за хімію варите.

— І телебачення! І телебачення приїде! — кричав з натовпу сивий дід, що спирався на костур.

— От і добре, нехай приїжджає! — вигукнув Федя.— А що буде, коли з’ясується, що причина не в нашому будинку?

— Та що ти нам голову морочиш!

— Я свій город кілька днів полити не можу — засохне ж усе!

— Скільки можна з нас знущатися!

Всі знову почали горлати та смикати Федю за рукави. Він мовчки, схрестивши руки на грудях, дослухав до кінця претензії, кивнув і пішов дорогою до центру села.

План був простий і, як здавалося Феді, досить дієвий: звернутися до дільничного або, якщо не допоможе, то й до голови сільської ради.

На словах усе здавалося просто. Поки він не зіткнувся з суворою реальністю.

Близько п’ятої вечора Федя, злий як чорт, повернувся додому. Більшість жителів Романівки розійшлася по домівках, але деякі активісти, вже озброєні плакатами, досі юрмилися біля воріт «замку». Поруч з будинком стояв невеликий телевізійний «бусик», і юна журналістка зосереджено слухала якогось досі не відомого персонажа. Це був невисокий лисуватий чоловік в окулярах зі шкіряним портфелем. Поруч з ним, з тим самим обуреним виглядом, стовбичив дядько Толік. Його лисина блищала від поту, він поважно випнув губу й неспокійно поглядав на камеру своїми дрібними жовтуватими оченятами.

Федя підійшов до них і став навпроти, схрестивши руки на грудях.

— Отже, спалах хвороби в худоби міг статися через забруднення річки Білки. Цю думку підтримують і місцеві активісти. Цілком імовірно, джерело забруднення — в підвалі цього будинку, й хімікати потрапляють до річки через ґрунтові води. Потрібно провести комплексне дослідження,— завершив промову чоловік в окулярах.

— Наш підвал усі бачили, там нічого нема,— похмуро заявив Федя.— А ви взагалі хто такий?

Оператор умить розвернувся на сто вісімдесят градусів, і журналістка кинулася за ним, утративши цікавість до «експерта» й дядька Толіка.

— Ви господар? Це правда, що забруднення води спричинено шкідливим виробництвом у підвалі вашого будинку?

В обличчя Феді тицьнули мікрофон.

— Без коментарів,— роздратовано буркнув він і відмахнувся, продовжуючи з викликом дивитися на незнайомця.

— Я — еколог,— відповів той.— Мене запросили з’ясувати ситуацію...

— І посвідчення маєте? Ви з екологічної інспекції?

Чоловік почав метушливо нишпорити по кишенях. Потім він витягнув червону книжечку, швидко розгорнув її і так само миттєво сховав.

— Зрозуміло. Перевіряйте що завгодно, але за межами маєтку. Це все.

Федя попрямував до будинку, гримнув хвірткою, пройшов гравійною доріжкою через двір і зачинив по собі двері.

Джекі, на щастя, зрозуміла, що питати його зараз — небезпечно для здоров’я. Федя пішов на кухню, випив одним духом пів карафки води, після чого повернувся у вітальню і впав у крісло.

— Ну, що сказали? — нарешті заговорила дівчина.

— «Якщо люди до вас прийшли — тут ще з’ясувати треба, хто винен! Розганяти їх я не можу!» — глузливо пробурмотів Федя й поклав голову на м’яку спинку крісла.— «Вони навіть у ваш двір не заходили. Тож яке ви маєте право їм указувати, де стояти, а де ні? І взагалі, де господар будинку? Нехай він прийде, тоді й поговоримо». Такі реформи у поліції, Джекі! Вартують наш спокій!

— Зашибісь,— гмикнула дівчина.— І ти це так лишив?

Сьогодні всі змовилися діяти йому на нерви! Зустрівши його погляд, вона одразу ж закліпала й кивнула з розумінням.

— Я написав заяву. Він запхав її до якоїсь теки, ото й усе,— Федя схрестив руки на грудях.— Ми тут чужі. Ми нікому не потрібні. А у мента цього, здається, теж корова здохла. Я телефонував до екологічної інспекції, там сказали, що приїдуть післязавтра. В понеділок.

У кімнаті запала мовчанка.

— А доти нас триматимуть в облозі? — Джекі нервово кусала губи.— Має ж бути якийсь вихід, врешті-решт!

— Знаєш що? — не витримав Федя.— Я сьогодні всіх їх трусив пів дня! Якщо маєш інші варіанти — кермуй, тепер ти — капітан!

Джекі насупилася.

— До речі, я сьогодні підслухала, що жінки обговорювали якісь харчові набори.

— Які ще набори?

— Які нібито вчора роздавали біля крамниці. Гречка там, тушонка, ніштяки різні. Матеріальна допомога! І сьогодні ще мають роздавати. Вони збиралися у дядька Толіка про це питати.

Федя вигнув брову.

— Дивина! Наче й виборів немає, хто ж це раптом розщедрився? Здається, стає трохи ясніше, якого дідька така активність. Хтось хоче вичавити нас звідси їхніми руками.

— Але ж ми не можемо просто так сидіти й чекати! — Джекі підхопилася з дивана, кілька секунд нерішуче постояла на місці, а потім почала ходити кімнатою.— Потрібно комусь про це розповісти! Звісно, якщо до дільничного піду я, він узагалі мене на десять діб посадить лише за зовнішній вигляд. Але ж ти... цей... журналіст! Ти ж преса! В тебе повинні бути зв’язки!

Федя важко зітхнув. Схоже, свою маленьку таємницю зберегти не вдасться.

— Сідай,— втомлено мовив він і вказав на диван.— І приготуйся почути про мене страшну правду.

Дівчина покірно опустилася на краєчок дивана, не зводячи з Феді здивованого погляду.

— Річ у тім, що я працюю на пів ставки редактором відділу моди в одному з глянцевих журналів,— знехотя почав Федя.— А на додачу пишу статті для кількох сайтів і однієї жовтої газетки.

— Ну от, жовта преса — це ж те, що нам треба! — вигукнула Джекі й усміхнулася.— Не розумію, чому ти досі не викликав своїх столичних дружків.

Усе. Дістала!

— Бо я пишу анонімно й під жіночими іменами! — люто засичав він.— Одарка Франко, Красимира Люта! Я наче спецагент під прикриттям — мене особисто знає лише мій випусковий редактор. Ну, ще різні там селебретіс, у яких я беру коментарі. Всі інші, зокрема мої гіперкруті однокурсники, вважають, що я працюю в консалтинговій фірмі.

Джекі недовірливо примружилася.

— Красимира?

— Так!

— Ем-м... як це сталося?

Він гучно видихнув. Цього питання можна було очікувати. Проте з кожним наступним разом розповідати одну й ту саму історію легше не ставало.

— Я працюю в журналі, бо ця робота дає багато вільного часу. А для того, що я дійсно хочу робити, його треба до фіга. Проте мені нудно писати про політику чи спорт, а в економіці я, щиро кажучи, не великий експерт. Мода ще покатать. Я на цьому трохи знаюся.

— Чого ж тоді анонімно? — покліпала віями Джекі.— Я по телеку бачила таких журналістів, вони, навпаки в камеру лізуть постійно...

— По-перше, я не хочу, щоб мої однокурсники гигикали й тицяли в мене пальцем. Мода — це ж фігня якась, ага! А по-друге, якщо людина в книгарні побачить на полиці книгу Ф. Броницького, не хотілося б, щоб першою думкою у нього було: «А, це отой... „у наступному сезоні будуть актуальні всі відтінки сірого“?»

Джекі здивовано вигнула брови.

— То ти той... письменник?

— Письменник — це той, у кого книжка є у твердій палітурці,— похмуро пояснив Федя.— Он у Данила мати — письменниця. Дуже популярна. Живе собі в Мюнхені, виховує шарпея і штампує книжку по книжці.

— Заздрити — це недобре...— обережно вставила дівчина.

Знову!

— Я не заздрю! — Федя підвівся з крісла.— У нас із нею особливо «приязні» стосунки. Коли в Дані трапилася вся ця халепа з коліном, у лікарні день і ніч стирчали мої батьки. А його — навіть не спромоглися приїхати. Він втратив усе, а їм було байдуже.

— І не забрали його, щоб лікувати? — прошепотіла Джекі.— Тому Данило й не захотів там жити?

— Данило не захотів там жити, бо тоді не хотів жити взагалі.

В будинку знову стало так тихо, що було чути галасливі перекрикування пікетників. Годинник у їдальні глухо вдарив шість разів. Федя підійшов до вікна й відсунув важку бордову штору. На паркані сидів один із сільських підлітків — він підкидав на долоні камінь і з цікавістю роздивлявся стрілчасті вікна й вітражі правої вежі.

— Ну, які ще в тебе...

— Дай почитати,— Джекі раптово опинилася поруч, і Федя здригнувся з несподіванки.

— Не дам.

— Чому?

Федя підібгав кутик рота. Як би їй чемно пояснити, що вона навряд чи зрозуміє те, про що він пише? Він стримано всміхнувся й кивнув у бік хлопця, що погойдувався на паркані.

— У нас тут облога, якщо ти не помітила, і...

— ...і ми однаково нічогісінько не можемо з ними вдіяти,— спокійно мовила вона.— Мені нема чого робити. А читати я люблю. В інтернаті іноді цілі дні в бібліотеці стирчала.

Федя мовчав. Поки що його роман читала тільки одна людина, й вона була не в захваті. Отож, якщо Джекі скаже те саме, це свідчитиме, що його письменницький талант, без жодних сумнівів, недалекий від нуля. Але дівчина вперто не зводила з нього погляду. Її брови були трохи підняті, а в очах з’явилося німе благання. Федя не втримав посмішки.

— В тебе очі — як у кота зі «Шрека». Як я можу відмовити?

За кілька хвилин він приніс і поставив на стіл ноутбук. Джекі влаштувалася поряд на дивані, спостерігаючи, як Федя шукає і відкриває потрібний файл.

— Ну от. Щоправда, ще незакінчений.

— Нічо’. Якщо мені не сподобається — я кину одразу,— впевнено кивнула дівчина.— Іди собі.

Федя недовірливо насупився.

— Куди?

— Та куди-небудь! Можеш піти покурити. В танчики порубайся на смартфоні. Чи ти хотів сидіти й сопіти у мене над вухом, поки я читатиму?

Федя закотив очі й знехотя підвівся. Ну й куди йому йти? Піти з кімнати — це понад його сили. Адже він має бачити реакцію. Можливо, якщо він крадькома спостерігатиме за нею зі спини, то не заважатиме?

— І через плече не зазирай,— владно заявила Джекі, не відриваючись від монітора.

Її тон не залишав вибору. Федя трохи потинявся їдальнею, сходив на другий поверх, оцінив масштаб сільського мітингу, а потім повернувся у вітальню і тихенько всівся у крісло навпроти, намагаючись не ворушитися, щоб не відволікати.

Минуло кілька годин. Похмурий бордовий інтер’єр кімнати швидко набрид. Знічев’я Федя став роздивлятися Джекі, яка напружено схилилася над ноутбуком. Вона була з тих дівчат, у яких на касі завжди просять документи при купівлі алкоголю — ані двадцять один рік, ані навіть вісімнадцять їй з першого погляду не даси. Джекі скидалася на пташеня: тонкий ніс, великі жовто-зелені очі, різкуваті, гострі рухи — ось вона піднесла руку і стрімко прибрала за вухо неслухняне пасмо. Так само по-пташиному швидко звела на нього погляд і знову втупилася в текст. Волосся на поголеній потилиці вже трохи відросло й тепер здавалося екзотичним чорно-зеленим пір’ям. Точно, пташеня. Вертке, рвучке й хитре. І приручити цю пташку практично неможливо.

Вона не була схожа на жодну з гурту його знайомих, і Федя навіть не міг сказати, що саме його в ній дивує. Вередлива, в’їдлива, вперта. Добра, іноді така ніжна й беззахисна, що аж щемить у грудях. Дивна — з великої літери. Йому б хотілося написати такого персонажа. Жоден з його знайомих раніше не викликав такого бажання.

— Припини на мене витріщатися.

— Ну, ти сьогодні просто тиран,— усміхнувся Федя.— Сопіти не можна, зазирати через плече — теж, тепер на тебе ще й не дивитися?!

Вона нічого не відповіла, тільки поставила ноутбук на диван, вляглася на живіт і підперла голову рукою. Федя зітхнув. У неї таки неймовірно гарні обриси спини, і йому раптом відчайдушно захотілося провести по цій спині долонею.

Звідки ж ти така взялася?

Це питання з бентежливою частотою виникало в його думках останнім часом. Ця дівчина точно була не з його світу. Федя не міг познайомитися з нею в барі, вона не прийшла б з друзями до його улюбленого клубу — бодай тому, що друзів вона не мала. Джекі ніколи не сіла би поруч з ним на модному показі й не зависала б у салоні його перукаря. Якщо Данилові, щоб перейти в іншу реальність, довелося використовувати портал, то йому, щоб потрапити до іншого світу, досить було побачити це зеленоголове диво.

Джекі раптом випросталася, всілася на дивані й відсунула від себе комп’ютер. Федя здригнувся.

— Я дочитала,— тихо сказала вона.

— І?

— Дай мені хвилинку.

В кімнаті стемніло, Джекі вперлася підборіддям у коліна й певний час дивилася просто перед собою не рухаючись, неначе намагалася дібрати слова. Федю охопила тривога. Невже все так погано?

— Я й гадки не мала, що так буває...— нарешті вимовила вона й звела на нього погляд.— Що людина може так здивувати.

Федя зірвався з крісла й пересів ближче, просто на журнальний столик перед диваном. Світ навколо розчинився, і тепер мало сенс лише те, що збиралася сказати його читачка.

— Я дуже хочу сказати тобі одну річ, але боюся, що ти образишся.

Непоганий початок. Федя знизав плечима й примружив очі:

— «Свинота», «мавпа», «різдвяна ялинка» — здається, тобі вже нема чого соромитися.

— Я гадала, що за ці кілька тижнів вивчила тебе,— зітхнула вона.— Ти здавався мені схожим на папугу. Яскравий, галасливий і балакучий. Мені здавалося, що ти дуже поверховий. Але... Федю...— гучність її голосу впала майже до нуля.— Тут такі гострі почуття... така... мудрість чи що... В мене тільки одне питання: хто знає тебе справжнього? Скільки людей знають, як глибоко ти можеш відчувати їхній біль?

Це було дивовижно. Ніби все, чого він хотів і чого прагнув, зараз, саме в цю мить, залежало від того, що скаже ця химерна дівчина. Всередині палало, серце калатало так швидко й гарячково, що його биття навіть не відчувалося. Він нахилився до неї ближче, упер руки в спинку дивана так, що вона не могла поворухнутися, і поставив одне-єдине питання:

— Про що цей роман, Джекі?

— Про те, як жити далі, коли втрачаєш сенс життя.

Так. Це воно. Найприємніше, що він будь-коли чув. Отже, все недаремно. Федя полегшено видихнув, відсунувся й поклав руки на коліна.

— Ну, десь так. А Ніка сказала: «прикольний детективчик».

Джекі різко звела на нього погляд.

— Ніка?

— Ага, моя мала. Сестра. Тимчасово замешкав у батьків, то вона влізла в ноут, коли мене не було, знайшла й прочитала. Не знаю нащо.

Джекі всміхнулася куточком рота, але її обличчя залишалося сумним.

— Данило читав?

— Ні,— Федя похитав головою.— І не буде.

— Чому?!

— Тому. Він читав кілька моїх оповідань, ще в дитинстві. І вважає все це марнуванням часу,— він зітхнув.— Наче дорослим мужикам бігати наввипередки — це вкрай важливе заняття.

— Шкода. Мені здається, він повинен знати, як ти його любиш.

О ні! Краще б вона розповіла про своє ставлення до персонажів!

— Ой, всьо,— роздратовано відмахнувся Федя.— Це найдурніше визначення для наших стосунків.

— Я ж не в сенсі кохання,— стривожено запевнила Джекі.— Це ж природно — любити друзів. Як і батьків, собак, рідну землю і свій мотоцикл. Любов узагалі буває різна.

Феді захотілося співчутливо погладити її по голові. І ця теж вірить у любов? Хоча начебто бачила в житті чимало гидоти.

— Та не буває ні любові, ні кохання,— кивнув їй Федя, немов суворий вчитель до першокласниці.— Ці слова вигадали ті, хто не може або соромиться називати речі своїми іменами. Хіть, прихильність, дурість, жадібність, почуття обов’язку, залежність, звичка: оце все — по-справжньому. А любов, кохання — просто красиві слова.

Джекі вражено похитала головою, але не промовила ні звуку.

— Ти більше нічого не хочеш мені сказати?

— Роман гарний. Його мають надрукувати. Ти молодець,— сказала вона слабким голосом.

— Угу,— кивнув Федя.— Дякую. Піду поїм.

Не чекаючи відповіді, він підвівся й пошкандибав до одного з найприємніших куточків будинку — до великого двокамерного холодильника. Бальтазар, забачивши це, припинив вилизувати задню лапу й провів його пильним поглядом. Федя відчинив дверцята й завмер.

Два яйця, шматочок черствого сиру і хвостик ковбаси. Бракує тільки мишеняти у петлі.

— Джекі!

— Ковбасу віддай котові,— крикнула вона з вітальні.— Вона вже давно лежить! Юрма «доброзичливих» жителів Романівки навколо будинку, синюватий вечір за вікнами й дуже, дуже сумний холодильник. Ліпше не буває.

Джекі нерухомо сиділа на дивані, підібгавши під себе ноги, й неуважливим поглядом втупилася в поліровану поверхню столика. «Іноді чуже нещастя вражає сильніше, ніж очікуєш. У моменти, коли ти бачиш порожнечу там, де раніше палахкотіло полум’я, і кам’янієш від власного безсилля, легко зрозуміти, що фізична смерть насправді нічого не означає».

Такого не буває. Або... буває, й у всіх письменників саме так? Вони запросто граються почуттями, пристрастями й враженнями читачів, водночас думаючи зовсім інакше? Вони знають, куди вдарити, щоб викликати ту чи ту емоцію, але самі її не відчувають? Чи відчувають, але бояться собі в цьому зізнатися, бо так простіше?

— Чому ти не сказала, що в нас нема шо їсти?

Джекі втомлено видихнула. Попри те, що зранку вона з’їла лише маленьку канапку, після всіх подій цього божевільного дня вона геть не відчувала голоду.

— Бо ти міг би й сам зазирнути до холодильника,— роздратовано відповіла вона.— До речі, поки ти апелював до влади, я збігала до крамниці. В тітки Дарини вночі здохла корова. Вона вигнала мене на вулицю віником.

Федя гнівно ляснув себе по стегну.

— Я ж просив не висовуватися!

— Але тепер ти просиш їсти! Проте я нічим не можу допомогти. Випий гарячого чаю і лягай спати. Ми так в інтернаті робили — хвилин на двадцять шлунок можна обдурити.

Ця ідея чомусь не надихнула її союзника. Він похмуро кивнув і попрямував до чорного ходу. Джекі почула далеке дзижчання й пихкання мотора, потім лайку, а за двадцять хвилин Федя повернувся до будинку й люто хряснув дверима. Він вийшов до холу, Джекі почула грюкіт і побігла на звук.

— Ти що робиш?

Федя витягнув з комори свій саморобний велосипед.

— Знаєш, іти вночі пішки п’ять кілометрів — це, звісно, корисно для підтримання форми, але якось невесело! — пробурмотів він.— Якщо нас не хочуть годувати в Романівці, доведеться їхати в Радомишль. Там бодай є цілодобові мінімаркети.

Джекі злякалася. Місцеві й так не відчувають до них особливої теплоти, але якщо, не приведи Господи, Федя раптом надибає десь у лісі хмільну компанію...

— Давай завтра, м-м? Зовсім темно вже.

— До завтра я помру голодною смертю,— скривився він.— Не хвилюйся, довезу їдло цілим і неушкодженим!

Джекі кивнула й не стала нічого пояснювати, тільки торкнулася його плеча. Так, усього на мить. Не звернувши на це уваги, Федя покотив свій велогібрид до чорного ходу.

Час тягнувся так довго, що хотілося кричати. Джекі намотувала кола по вітальні, не вмикаючи світла, щоб добре бачити те, що відбувається у дворі, й рахувала власні кроки. Без трьох п’ятсот. Скільки ж це метрів? Скільки кілометрів? Як швидко цю відстань можна проїхати на велосипеді?

Після цього взяла самовчитель німецької та спробувала зробити кілька вправ, але так і не змогла зосередитися. За дві години вона не витримала і, притиснувши до грудей Бальтазара, щоб не було так моторошно, вийшла у двір. Над Романівкою висів жовтуватий повний місяць. За парканом чулися голоси. Досі не розійшлися? Як довго вони там стирчатимуть? Чи не збираються вони штурмувати будинок? І куди в біса подівся Федя?!

Нарешті позаду почувся тихий скрегіт. Феді якимось дивом вдалося прослизнути непоміченим: мабуть, з того боку маєтку, за садом, пікетників не було. Він завів велосипед у двір і гнівно насупився, побачивши її посеред темного саду. Джекі винувато втягнула голову в плечі, й вони попрямували до дверей чорного ходу.

— Напевно, мені потрібно було прикупити наручники,— зітхнув він, знімаючи з багажника пакети з провізією.— Чи тебе прив’язувати до батареї перед виходом? Людську ж мову ти явно не розумієш...

— Я просто хвилювалася. Про їдло,— бовкнула Джекі.

Федя вихопив з пакета свіжий хрусткий батон.

— О Господи, нарешті! Ми зустрілися!

Він відламав половину й простягнув Джекі, а потім відкусив величезний шмат від своєї. Він жував з таким захватом, що дівчина всміхнулася.

— Так,— Джекі підійшла й різким рухом вихопила хліб з Фединих рук,— не збивай апетит. Почекай двадцять хвилин — поїмо нормально.

Він прожував і недовірливо всміхнувся.

— Ти збираєшся приготувати щось і для мене?

Вони майже не вечеряли разом, не кажучи вже про те, щоб вона годувала Федю власноруч приготовленими стравами. Джекі зніяковіло кахикнула.

— Ну, ти ж таки добув провізію. Тож чом би не нагодувати героя?

— Це ти вдало придумала,— задоволено вишкірився білявий.— Заради такого варто було відмотати вночі на велосипеді десять кілометрів.

Джекі постаралася — буквально за пів години вечеря була на столі, і їдальнею линули радісні, привабливі аромати. Вони їли в повному мовчанні, але ця тиша, незважаючи на вороже оточення, була аж ніяк не гнітюча, а навпаки — приємна. Джекі всміхнулася сама собі — їй подобалося спостерігати, як Федя жадібно поглинає суп, зварений нею. В цій дивній вечері було щось родинне. Якщо забути про розлючених «активістів» за парканом — наймиліша ідилія.

І тут задзвонив телефон.

О пів на першу ночі.

Федя глянув на екран, неквапно витер губи серветкою, зачекав якийсь час і натиснув «Відповісти».

— Які люди! — весело сказав він і задоволено відкинувся на спинку стільця.— Привіт, кохана!

Джекі саме підняла зі столу порожню тарілку й з несподіванки мало не впустила її на підлогу. Кохана?!

А Федя спокійно теревенів далі:

— Та ну, щоб я — та й забув? Я просто не знав, що ти прилітаєш! Ну, вибач... Ні, не вдома. Так, тут є певні проблеми... Зайчику, я обов’язково заїду, тільки-но вирвуся. Тут у мене обставини... як це... непереборної сили!

Джекі сама собі здивувалася. Якусь мить вона не могла ані вдихнути, ані видихнути, а тільки тупо дивилася на Федю широко розплющеними очима.

Це його дівчина. В нього є дівчина. Господи, авжеж! Як у такого хлопця може нікого не бути? І вона просто десь поїхала, от чому він певний час залишався тут.

— Дуже приємно тебе чути!.. Звісно, надолужимо!.. Ага! Давай, я тебе теж!.. Побачимося!

Вона, певно, дуже гарна. Висока, струнка, цицьката й з маленьким тату на щиколотці. Напевно, теж блондинка. Якась відома відеоблогерка. І коли вони йдуть удвох вулицею, люди обертаються. І Федя — в білій сорочці й подертих джинсах, а вона — в легкій рожевій сукні... І він усміхається. Сліпуче, просто як бог... І тримає її за руку...

— Ти чого?

Й усі друзі-хлопці заздрять йому, а дівчата — їй. Ще б пак, така гарна пара...

— Женю, в тебе ложка впала.

Джекі здригнулася, коли почула своє справжнє ім’я. Але змісту його фрази так і не зрозуміла. Зате раптом випалила:

— Хто це був?!

У ту мить їй закортіло затулити рота рукою і померти на місці від сорому. Яке право вона мала це питати, та ще й з такою істеричною інтонацією?

Федя тим часом уважно роздивлявся її, трохи схиливши голову набік — як цуценя, якому показали м’ячик.

— А що? Ну, дівчина моя.

Всередині у Джекі все обірвалося, аж захололи кінчики пальців. Вона гучно втягнула повітря й почала бездумно збирати зі столу все, що під рукою — ніж, тарілку, салатницю, дошку для хліба... Набравши цілу гору, рушила на кухню. За спиною зарипів стілець. Федя попрямував за нею.

— Тобі зле?

— З якого це дива? — з грюкотом скинувши посуд у мийку, вигукнула вона. Ой дарма! Зараз скаже, що вона — бісова істеричка, і взагалі...

— Та ти позеленіла. В тебе обличчя зараз — як твоє волосся,— повідомив Федя.— Водички?

Джекі зібралася з духом і кинула на нього свій найкращий важкий погляд. Але Федя не збирався дати їй спокій.

Він повільно розтягнув губи в посмішці, його очі потемніли ще сильніше й заблищали. Якоїсь миті Джекі здалося, що він буквально перебуває в її голові, бачить її наскрізь, з усіма її безглуздими почуттями й бажаннями, ба більше! Тепер він захоче використати це знання у власних цілях. Він ніби зрозумів, що має над нею необмежену владу, й тепер може ось так посміхатися, мов змій-спокусник, і робити з нею, що хоче. Будь-якої миті! Коли тільки заманеться! Відтепер він знав про неї те, що вона не змогла приховати. Вона почувалася слабкою. І це лякало.

— Не треба на мене так дивитися.

— Як?

— Отак!

— Та дивлюся як дивлюся! — засміявся він, і на щоках з’явилися легкі веселі зморшки, хоча очі залишалися уважно примруженими. Потім Федя закусив нижню губу й вигнув одну брову, ніби щось запитував у Джекі.

Вона гучно видихнула й нарешті змусила себе відірватися від небезпечної темно-карої безодні.

— Так, вона — моя дівчина,— тихо повторив Федя.— Але колишня.

— Яка мені різниця? — з удаваним подивом закліпала Джекі.— Мене це не стосується!

— «Мене це не стосується...— перекривив Федя.— Я просто так позеленіла»!

— Нічо’ я не зеленіла! — обурилася Джекі й одразу відчула, як спалахнули щоки. Тільки цього бракувало...

— Ти просто поквапилася з висновками, люба,— раптом цілком серйозно сказав Федя.— Треба було дослухати до кінця.

Він знущається. Кожним порухом, тією посмішкою і цим палючим поглядом... Джекі гнівно зціпила зуби.

— Слухай, Федьку, мене абсолютно не обходить, з ким ти спілкуєшся. І з ким спиш — також!

О Боже! Ну що за дурепа! Джекі відвернулася й закотила очі в нападі безсилого гніву від власної дрімучої дурості. Федя пирхнув і засміявся, а вона рішуче рушила з кухні.

— Посуд миєш ти!

— Звісно, я. Дякую за вечерю!

Джекі злетіла сходами нагору і мало не впала, послизнувшись на гладкому мармурі. Навіть коли вона сховалася у своїй кімнаті, спокійніше не стало. Прихилившись спиною до дверей, Джекі заплющила очі. Чарівна дівчина в рожевому поруч з Федею повільно перетворилася на неї саму — маленьку, непоказну, з голеною потилицею, кільцем у носі й шпичаками під нижньою губою. Ох і гарна ж пара! Джекі затулила обличчя руками. Федині друзі питатимуть, чи не програв він Данилові парі, якщо змушений водити за собою це чудовисько. Адже вона пам’ятала, як відреагувала на неї його подруга. А його батьки, якщо, не дай Боже, колись побачать її зі своїм сином... І, звісно, люди на вулиці теж обертатимуться їм услід. І дивуватимуться, де ж цей красень знайшов собі таке...

В кімнату постукали. Джекі здригнулася й відчинила.

— Джекі, я серйозно,— тихо сказав Федя.— Ліза — моя найкраща подруга. Я знаю її сто років. Ну, ніде правди діти, ми трохи покрутили, але нічого з того не вийшло — вона для мене просто «свій пацан».

— Співчуваю,— похмуро кинула Джекі й ковзнула по його обличчю швидким поглядом.— Але навіщо ти мені це розповідаєш?

Федя знизав плечима й винувато всміхнувся.

— Просто хочу, щоб ти знала.

— Гаразд, занесу в твоє досьє,— кивнула Джекі.— На добраніч.

Вона вже потягнула клямку на себе, але Федя притримав двері.

— Але мені було приємно.

Й усміхнувся — щиро, по-доброму, саме тією усмішкою, від якої в неї вже давно переверталося все всередині. Джекі закотила очі й зачинила двері.

— От дурко,— прошепотіла вона й усміхнулася сама собі.

Розділ 12

Палац із кришталю

За день після невдалої нічної гонитви за незнайомцем Данила досі турбували неприємні відчуття під коліном. На додачу, нагадували про себе й Едвардові борги. Данило відправив Аль-Разі банківський чек на суму боргу й замовив собі трохи готівки на поточні витрати, але питання з комітетом з розробки водомобіля залишалося відкритим. Утім, зважаючи на те, що погода сьогодні була на подив чудовою після прохолодної дощовитої ночі, Данило дозволив собі ненадовго розслабитися й посидіти на веранді в плетеному кріслі. Почувся гуркіт мотора. Данило примружився проти сонця й поглянув у небо. Над будинком пролетів уже знайомий йому силует літоциклетки — «велосипеда» з двигуном і широкими механічними крилами. За Озом Гурвіцем тріпотів білий пілотський шарф, а очі від сонця захищали круглі окуляри.

Гудіння моторів не слабшало. За літоциклеткою промайнуло ще кілька літальних апаратів на балонах, а потім маєток Яблонських накрила повільна тінь від вайлуватого пасажирського дирижабля. Всі вони прямували на схід.

Мегафон на Соборній вулиці засвистів, і над дахами будинків полетіла врочиста мелодія гімну Леобурга.

— Доброго ранку, високоповажні гості й підданці нашого великого міста! — бадьоро продекламував диктор.— День, якого з нетерпінням усі чекали, прийшов! Головний архітектор Леобурга, пан Готтард фон Іберайн, презентує публіці найграндіознішу будівлю в історії світової архітектури — Діамантовий палац! Не проґавте! Сьогодні відбудеться урочисте відкриття, і ця велична неповторна будівля прийме щорічну виставку досягнень науки й техніки. Кожен свідомий леобуржець мусить відвідати цей видатний захід, де наше місто вчергове продемонструє всьому світові дивовижні плоди своєї праці!

Знову пролунав гімн, і мегафон замовк. Ось куди полетіли Гурвіц і компанія! Треба буде змусити Яблонських відвідати виставку — там, певно, можна якнайповніше познайомитися з життям Леобурга.

Сонце припікало, Данило відкинувся на спинку й задоволено витягнув ноги. В цьому кріслі, наскільки він пам’ятав, любила сидіти Агнеса. В неї на колінах завжди лежала розгорнута книжка, але йому часом здавалося, що вона не читає її, а просто тримає, як своєрідний щит. Агнеса не могла розслабитися навіть у колі своєї родини. Точнісінько так, як зараз не міг ані на мить втратити пильність він сам.

— Пане Едварде, вам термінова пневмопошта.

— Мені? — Данило здригнувся й миттєво розплющив очі. Свенсон стояв поруч із залізним циліндриком у руках.— Від кого?

— Підпису немає, пане. Відправлено з Центрального поштового управління,— дворецький шанобливо схилив голову.

Данило підвівся й відкрив металевий циліндр. На долоню випав згорнутий вчетверо папірець. Хлопець розгорнув його й завмер.

Страх холодною хвилею прокотився між лопаток і збив дихання. Данило мимоволі похитнувся й обернувся до Свенсона.

— Що це має означати?

Він простягнув папірець. Обличчя старого, тільки-но він кинув погляд на папір, витягнулося та зблідло.

У верхньому кутку — латинська буква «V». А внизу — майстерно, з любов’ю до деталей, вимальована картинка. Кожна лінія випромінювала загрозу, лють, ненависть. Хтось дуже постарався і, без сумніву, довго й уважно спостерігав за тим, кого малював. Тому Данилові було важко не впізнати власну відрубану голову.

— Якого біса?

— Пане Едварде, можливо, це помилка і...

— Яка помилка, Свенсоне? — прохрипів Данило й утупився у дворецького напруженим поглядом.— Яка в біса помилка? Ви що — не впізнали б мене на цьому малюнку? І що це в дідька за літера «V»?

— Це не «V». Це перевернута «А»,— видихнув старий.— Знак леобурзьких вигнанців. На вироках...

— ...ставлять таку печатку, а ще ходять чутки, що їм випалюють таке тавро на щоках,— закінчив за нього Данило.— Отже, той, хто підслуховував нашу з Юліаною розмову і кого я переслідував, повідомив їм про все!

— Цілком можливо. Я кілька разів бачив дивні тіні в саду,— скрипнув Свенсон, згорнув аркуш з картинкою і простягнув його Данилові.— Можливо, це зайве, але я маю застерегти ще раз: пане Едварде, на вашому місці я би припинив пошуки вбивці батька. Ніхто в Леобурзі не знає, що трапляється з людьми, які назавжди втрачають людську довіру, але не думаю, що це щось добре. Вигнанці справді можуть бути небезпечні.

Данило важко зітхнув і зім’яв послання в тугу паперову кульку.

— Відступати мені нікуди. Мабуть, я добряче зачепив їх за живе, якщо вже почали погрожувати.

— Я очікував, що ви так скажете,— з жалем кивнув дворецький.— Що ж, це ваш вибір.

Цієї миті двері на веранду відчинилися, і з дому вискочив незвично жвавий, як на такий ранній час, Альберт.

— Он ви де, Едварде! — всміхнувся його юний кузен.— Ви поїдете з нами на щорічний огляд досягнень науки й техніки?

— Так, я сам збирався запропонувати.

— О, це така подія, буде все місто! Обіцяють змагання механічних маніпуляторів!

— Маніпуляторів?

— Ну як же! — засмучено протягнув Альберт.— Я сподівався, що ви про них пам’ятаєте. Одного разу ви казали, що в недалекому майбутньому завдяки їм відпаде потреба у слугах і дворецькому!

Данило відчув незручність ще до того, як Свенсон звів брови, стиснув губи й почав уважно роздивлятися кам’яну підлогу веранди. Хай що це за механічні штуки, схоже, Едвард свого часу сказав це навмисно, щоб принизити старого.

— Гм-м...

— Але ж той огляд насправді не головне,— захоплено провадив кузен.— Палац! Презентують палац! Це... ви навіть не уявляєте, яка це грандіозна будівля! Це прогрес, сила духу, торжество науки в склі й металі.

Данило знизав плечима. Найпевніше, ця скляна штука буде чимось схожа на вокзал у Львові, та й по всьому.

— До речі, Альберте, хто ще поїде з нами?

— Я сподіваюся, ми виберемося всією родиною, адже проґавити свято такого рівня — це ж невимовна прикрість,— Альберт схвильовано сплеснув руками, майже так само, як це полюбляла робити його мати.— Тільки допоможіть мені умовити нещасну Беату вибратися на свіже повітря.

— А Тео немає вдома? Чи він не годиться вам у помічники? — Данило сховав у кишеню зім’яте послання.

— О, Тео...— скривився Альберт.— Після того інциденту на кухні його або нема, або він сидить у себе в кімнаті й відмовляється спілкуватися з нами. Щиро кажучи, я не наважився запропонувати йому прогулянку.

Свенсон раптом глянув Данилові в обличчя. Хлопець здригнувся. Чи то від зневажливого погляду дворецького, чи то з якоїсь іншої причини, яку він ще не усвідомлював, Данило раптом відчув докір сумління. Тео сидить у своїм барлозі, мов поранений звір, і, найпевніше, досі знемагає від ганьби й ненависті до свого молодшого брата. Останнім часом Данило дізнався про нього чимало нового, і тепер його доля, що колись здавалася справедливою, викликала лише жалість і співчуття. Ніхто в цьому будинку не наважиться переступити поріг його кімнати. Ніхто не захоче першим заговорити. Револьвер на поясі й безліч важких предметів поблизу надійно відженуть подалі будь-кого, а представників цієї недолугої родини — й поготів. Він такий самий самотній у цьому будинку, як і Данило, але Тео не має навіть підтримки в особі Свенсона. Данило задумливо потер брову.

— Я зайду до Тео, може, він складе нам товариство. Гадаю, йому теж буде корисне вийти на люди.

Альбертове обличчя витягнулося, здавалося, він хотів запротестувати, але зловив суворий погляд Данила й не наважився.

За дверима лунало громоподібне хропіння. Данило обережно постукав. Раз, другий — цілком скромно, а втретє — так, що двері здригнулися.

Звуки припинилися. Кілька секунд було тихо, а потім почувся хрипкуватий голос:

— Свенсоне, йди до дідька! Я ж сказав, що не голодний!

Нарешті. Данило зазирнув у кімнату.

— Це не Свенсон. Це я.

Тео лежав на ліжку у верхньому одязі й у чоботях — мабуть, завалився так, як і прийшов уночі. На підборах налипнули бруд і солома. Певно, ходив кудись у Робітничий район, де дороги прибирають не так часто, як в Аристократичному.

— Я відпочиваю, Едеку, чого тобі?

Тео перейшов з німецької на польську, як часто робив, спілкуючись із родичами. Данило розумів кожне слово, але не був упевнений, що не наробить помилок, тому відповів німецькою:

— Дізнатися, як у тебе справи.

Одного погляду вистачило б, щоб зрозуміти, що справи в Тео кепські. Його підборіддя вкрилося нерівною щетиною, очі почервоніли — чи то від алкоголю, чи то від безсонної ночі, а від одягу линув неприємний запах. Тішило єдине: синці на обличчі майже зійшли, та й наліпки на зламаному носі вже не було.

— Мої справи нікого не обходять.

— Ти перетворюєшся на тварину, Тео,— Данило сів на край ліжка.— І на це не можна так просто заплющувати очі. Звідкіля ти такий гарний?

Данило кивнув на його розірвану на грудях сорочку й пом’ятий, у бурих плямах піджак. На перший погляд здалося, що це сліди крові, але, вочевидь, Тео просто облився вином.

— Я був у Шарлотти,— буркнув він і закинув руки за голову.— Тільки в неї в цьому клятому місті ще залишилася випивка. Ці негідники з Ради два дні тому ввели «сухий» закон!

— Співчуваю,— кивнув Данило.— Але це на краще. Не дуже приємно бачити, як спивається твій рідний брат.

Тео заплющив очі й широко посміхнувся, але в його посмішці відчувалося стільки болю, що Данило точно вгадав, про що той скаже далі.

— Та ніякий я тобі не брат, Едеку, і ти про це, напевно, вже знаєш...

На певний час у кімнаті запала мовчанка — стало неприродно тихо, ніби з приміщення раптом викачали повітря. Тео безшумно посунувся на ліжку й усівся, прихилившись спиною до стіни. Данило звів на нього погляд.

— І що з того?

— Що з того?! — темні очі «брата» заблищали, на обличчі спалахнула безглузда посмішка на межі з божевіллям.— Ти хоч уявляєш, як мені тепер жити? Я не Яблонський! Яку огиду, певно, відчув твій батько, дізнавшись про мене правду! Моя мати — дворова дівка, а про батька й узагалі ніхто не знає! Та я навіть слугам уже наказувати не наважусь!

— А ти не наказуй, а прохай. Працює чудово,— похмуро кинув Данило.— Хто тобі розповів про все? Коли ви з батьком сперечалися в кабінеті, ти був здивований його рішенням.

— Був,— кивнув Тео.— Але нещодавно певний «добрий самарянин» вирішив врятувати мене від невігластва. Мені надійшов лист із документом. Саме тому я пиячив усю ніч, а вранці... ми з тобою зустрілися на кухні.

Данило знову згадав розмову з Юліаною. Ідеальний план помсти. Зруйнувати сім’ю не ззовні. Зсередини. Кожного окремо. «Добрий самарянин» знає, що робить.

— Тео, щодо тієї нашої з тобою... розмови. Я розумію, наскільки це було принизливо для тебе. Але якби час повернувся назад, я вчинив би так само.

— Облиш, Едеку. Ти вчинив правильно. З безрідними холопами тільки так і треба.

Цей новий напад самобичування вивів Данила з себе. Він схопив Тео за комір і струсонув. Той різко вдихнув з несподіванки, але не наважився чинити опір — чи то пам’ятаючи про минулу сутичку, чи то просто від розгубленості.

— Та зрозумій ти, бовдуре: ти однаково мій брат! І вдарив я тебе тільки тому, що ти образив дитину! Хай там як насправді — я не збираюся перекреслювати все життя через якийсь клятий папірець! Ти — Яблонський, Тео. Ти виріс у цьому будинку, і він належить тобі так само, як і мені, як Агнесі, як Альберту й Беаті. Мої гроші — твої гроші, якщо ти не вирішиш купити на них річний запас віскі. Якщо ти зараз відмовляєшся від мене, від своєї родини, чим ти кращий за батька?!

Він відпустив його піджак, і Тео впав назад на подушку, ошелешено дивлячись Данилові в обличчя. Декілька хвилин він мовчав, ніби оговтуючись, а потім пробурмотів:

— Коли я побачив ті сторінки з метричної книги, мені було важко повірити, що мій батько — не батько мені, а ти — не брат. А зараз... зараз мені здається, що я зовсім тебе не знаю,— Тео важко ковтнув.— Мій молодший брат ніколи б не сказав такого. Він не заступився б за хлопчиська. Він виписав би винагороду пройдисвітові Бридж-Паркеру за чудову роботу, коли той заарештував Агнесу. Він гребував навіть заходити на кухню, де вештаються слуги, не те що... То хто ти в біса такий?

— Едвард Яблонський,— знизав плечима Данило.— Хоча, якщо бути відвертим — я й сам у цьому не впевнений, бо нічого не пам’ятаю.

Данило підвівся. Тео дивився на нього широко розплющеними очима, але в його погляді, ще мить тому шаленому й розгубленому, щось невловно змінилося. Данило попрямував до дверей і ледь узявся за клямку, як позаду почулося:

— Дякую тобі, Едеку.

Данило обернувся й з легкою посмішкою вимовив:

— Поголися й перевдягнися. За пів години ми з Альбертом і Беатою чекаємо на тебе у вітальні.

Шлях за місто видався нудним: повз пролітали одноманітні зелені пагорби, екіпаж підскакував на нерівній дорозі, до того ж, над вухом щебетав невгамовний Альберт. Данило відчував, як самі собою заплющуються очі, але тримався з останніх сил. Андрес нарешті виїхав на пагорб, і Альберт зойкнув від захоплення.

— Дивіться! Дивіться! Діамантовий палац!

Данило визирнув у вікно. Все, що він досі уявляв, виявилося справжньою нісенітницею. Він ніколи в житті не бачив таких будівель — ані за розмірами, ані за архітектурою. Палац займав тисячі квадратних метрів, мав чотири поверхи й величезну скляну баню, яку можна було порівняти хіба що з базилікою Святого Петра в Римі. Здалеку Данилові здалося, що будівля могла б запросто накрити собою весь Леобург, разом з усіма його будинками, соборами, заводами й майданами...

— Неймовірно!

Альберт відчинив дверцята екіпажа ще до зупинки й мало не впав. Данило допоміг зійти Беаті, й навіть похмурий Тео, який виліз останнім, з подивом роздивлявся дивовижний палац. На щастя, Альберт заздалегідь придбав вхідні квитки, і їм не довелося чекати у довжелезній черзі.

— Ходімо, ходімо! Та швидше ж! — підганяв Альберт, розштовхуючи роззяв біля входу.

На вході перевіряли документи. Данило втягнув голову в плечі. Він мав при собі паспорт Едварда, але й гадки не мав, чи не згадають йому зараз історію з водомобілем, абощо. Будь-яке спілкування з поліцією Леобурга здавалося йому небезпечним. На щастя, в мешканців Аристократичного району документи майже не дивилися, а Тео взагалі пропустили без паспорта, тільки-но він зміряв поліціянта гнівним поглядом.

— Бачу, в тебе неабиякі привілеї? — посміхнувся Данило, чекаючи «брата» поза кордоном поліції.

— Ці Оздемірові пси чудово знають, що ми — Яблонські. Я б на твоєму місці не принижувався,— глузливо кинув він.— Кілька років тому вони б собі такого не дозволили! А тепер ловлять «соколят», наче це когось убереже.

Данило кивнув і нарешті роздивився будівлю всередині. Палац зі скла й металу приголомшував неймовірною ажурною легкістю — кілька галерей з ґратчастою підлогою розташовувалися уздовж стін одна над одною. Поважне панство неспішно прогулювалося, роздивляючись експонати виставки. Все тут було пронизане світлом, яке так вигадливо переломлювалося, що палац дійсно здавався діамантовим і сяяв на сонці; вузькі скляні коридори, що вели в інші кімнати з головного холу, були заплетені в’юнкими рослинами; в діжках росли пальми й цитрусові — хлопчаки стрибали біля апельсинового дерева, намагаючись зірвати плоди. Людей тут було стільки, що важко було пересуватися, особливо зважаючи на те, що більшість відвідувачів виставки дивилася вгору, оглядаючи палац.

У центрі великої зали розташувався фонтан, його струмені грали у світлі, а безліч крапельок, зависаючи в повітрі, створювала навколо райдужний ореол. Данило звів погляд, і в нього перехопило подих — таким далеким і величезним йому здалося ажурне скляне склепіння. Він уже бачив у Леобурзі чимало — і дирижаблі, і паромобілі, і монорельс, але тільки тут, у цьому грандіозному палаці, що будувався кілька років, серед усієї цієї різнобарвної публіки відчувався справжній дух цього міста — дух чогось захопливо нового й дивовижного, передового, той самий дух, про який стверджували плакати на стінах, але якого не відчувалося на площах і вулицях Леобурга під невсипущим оком отців-фундаторів і поліціянтів. Утім, навіть тут, у натовпі, з’являлися чорні мундири, а найбільше їх було на горішній галереї. Поліціянти з нудьгою дивилися на натовп, немов на отару овець, що товклася у великій залі. Відчуття величі від палацу вмить змеркло, і Данило опустив погляд.

— Шкода, що ми проґавили урочисте відкриття,— щебетав Альберт.— Послухати б фон Іберайна! Як можна створити таке диво! Кажуть, отці-фундатори теж дуже добре виступили!

Зависла ніякова пауза, Данило й Тео втупилися в нього вщипливими поглядами. Альберт вигнув брови й вигукнув:

— Подивіться! З чого все це зроблено? — Він почав обмацувати стільці й столики кав’ярні, що розташувалася всередині палацу.— Вони такі легкі, мені здається, я можу підняти стілець одним мізинцем!

— Це льовшталь,— уперше за всю прогулянку промовив Тео, що значно посвіжішав порівняно з ранком.— Левова сталь. Метал справді надзвичайно легкий. Поки що не вивчені всі властивості, і його мало використовують, хіба що такі навіжені, як Гурвіц, для свого літального апарата.

Вони неспішно прогулюватися далі, поки не помітили табличку «Механічні маніпулятори», що вказувала на бічній коридор.

— Швидше! Змагання ось-ось почнеться!

Альберт смикнув Беату за руку, вона щось невдоволено замимрила, але скорилася. Вони вийшли з палацу й вирушили до сидінь, що розмістилися на схилі пагорба. Звідти відвідувачі виставки мали спостерігати за змаганням «механічних маніпуляторів» — для них уже споруджували доріжки й розставляли круглі столики з наборами різноманітних деталей і коліщаток. Над головами публіки раз по раз шугали літальні апарати різних розмірів і форм — від зовсім маленьких, з численними пропелерами, що призначалися для швидкої доставки вантажів на короткі дистанції, до величезних дирижаблів, що поважно пливли над виставкою у напрямку центру міста. І тут, і всередині палацу чувся неймовірний гомін: гуділи мотори, сміялися й розмовляли люди, ляскало залізо, земля здригалася від важких кроків гігантської, схожої на броньованого носорога, чотириногої махини.

Просто неба дихалося вільніше, але Данило й тут, як і більшість людей навкруги, не міг відірвати погляду від осяйного палацу. Однак, він дедалі частіше помічав дивні погляди — чи то співчуття, чи то переляку,— якими леобуржці супроводжували Яблонських у натовпі. Мабуть, через Агнесину справу.

Навколо палацу, наче гриби після дощу, виросли дрібні намети — Альберт пояснив, що туди свої винаходи звозили приватні винахідники, які не здобули грантів од міської влади. Трохи осторонь, майже біля самого краю майданчика, тіснилися купці: до щорічної виставки сюди спеціально приїхали торговці з сусідніх країн, і тепер аристократи, статечні пані та джентльмени, простий люд з Робітничого району й екстравагантні особи з району Творців юрмилися, штовхалися й роздивлялися розкладки з закордонними тканинами, їжею, прикрасами й усіляким крамом.

— Ви тільки погляньте на це,— розгорнувши білу ажурну парасольку від сонця, скептично зітхнула Беата.— Шкіряні корсети... А яка груба лямівка, застібки! Раніше такий одяг дозволяли собі тільки дешеві актрисульки. Невже восени так одягатиметься весь Леобург?

Данило стримано всміхнувся, Альберт щось лагідно заґелґотів, запевняючи, що леобурзька публіка не так схильна до модних віянь. Тео тільки ледачо позіхнув. Вони продерлися крізь щільний натовп і вийшли до трибуни.

— Що воно таке? — здивувався Данило.— Маніпулятор?

З невеликого намету до доріжок для змагань котили щось мідне. Дивовижний винахід був віддалено схожий на постать людини. В нього була лискуча кругла голова й мініатюрні скляні очиці. Черевате тіло на чотирьох колесах мало ззаду прозорі ґратчасті дверцята — крізь них проглядала яскрава капсула, від якої в усі кінцівки маніпулятора тяглися низки трубок. Поруч кілька роботяг намагалися приєднати до аналогічного «чоловічка» три пружні лапи, але одна вперто не хотіла згинатися.

— Яка нудьга,— зітхнув Тео.— Оце й усі наші досягнення. На цих виставках уже давно нема на що дивитися. Сюди більше ніхто не приїжджає.

— Що ти маєш на увазі? — спалахнув Альберт.— Подивися, скільки людей!

— Це все леобуржці, яким нудно вдома,— скривився Тео.— Пам’ятаєш, Едеку, які виставки були років десять тому? А, ти ж...— він знову спохмурнів.— А зараз? Де британці? Де австріяки, японці, росіяни, врешті-решт? Усі гострять сокири, готуються до війни. Людей тепер цікавлять дві виставки — у Сараєві за два тижні й потім у Петербурзі. Всім цікаво, чим їх убиватимуть.

— Мені здається, ти занадто песимістичний,— заперечив Альберт.— Ми ж місто...

— ...за яким іде решта світу? — Тео глузливо посміхнувся.— Так, авжеж.

Місця на трибунах для глядачів, вочевидь, розташовувалися відповідно до району проживання: на горішньому ярусі з найкращим оглядом сиділи мешканці Аристократичного району, трохи нижче — люди з району Творців і Академічного, а біля самого підніжжя пагорба були відведені місця для робітників. Яблонські почали сходити на трибуну. Данило сів поруч з Тео й знайшов на бильці щось на зразок бінокля з додатковими висувними лінзами. Збоку було викарбувано: «Тетранокль К-201». Хлопець підняв прилад до очей, навів фокус і поглянув у бік міста.

Над фігурними гребенями дахів Леобурга, мало не зачіпаючи колючі шпилі обох соборів, спритно сновигали різноманітні літальні апарати, іноді дуже дивної конструкції: з перетинчастими крилами, як у кажанів, або у формі мініатюрних морських кораблів з пропелерами й щоглами. На південь, у бік повітроплавного порту, сунув велетенський дирижабль. На його світло-блакитному балоні виднівся великий леобурзький лев.

Місто по периметру, наче кріпосні мури, оточувала масивна кована огорожа. На східній околиці, біля Російської брами, бовваніли сторожові вишки з охороною. Данило з хвилину роздивлявся їх, поки не помітив, що охоронці теж уважно оглядають поле виставки в такі самі, як і в нього, прилади. Оддалік за Леобургом виднілися пагорби, на обрії темнів ліс, сріблилася під полуденним сонцем річка. Данилову увагу привернула похмура будівля на одному з пагорбів за містом — кругла вежа, практично без вікон, оточена парканом. З конічного даху просто на очах повільно висувався майданчик, який містився на вершині ґратчастої ферми, що робило всю конструкцію схожою на гігантську поганку, яка косо стирчить з пенька. Коли ажурний залізний «гриб» розкрився повністю, на майданчику з’явилося кілька людей. Незабаром до вежі наблизився один з дирижаблів.

— Це що там таке? — Данило простягнув Тео свій тетранокль.— Он там, на півночі, де дирижабль?

Тео навіть не глянув.

— В’язниця, що же ще.

Данило здригнувся. Справжня неприступна твердиня.

— Агнеса там?

Тео повільно обернув до нього голову й зміряв іронічним поглядом.

— Ти такий кмітливий,— він дістав з кишені сонцезахисні окуляри.— Ті віконця нагорі — це камери для вбивць. Голі кам’яні стіни, дошки замість ліжка. Вона там.

Данила пробили дрижаки. Звісно, не варто очікувати, що в’язниця в Леобурзі буде схожа на скандинавську — з усіма зручностями та тренажерною залою, але було моторошно навіть на секунду уявити, що приготувала дівчині доля. Данило нервово покусав губи й покрутив свій тетранокль. Дві додаткові лінзи мали б збільшити зображення. Він опустив їх і притулив пристрій до очей. Так і сталося — в’язниця одразу ж наблизилася.

Дирижабль плавко знизився й тільки-но порівнявся з будівлею, як з гондоли викинули швартові канати, щоб закріпити їх на майданчику Данило ковзнув поглядом у бік Тео.

— Що там відбувається? Що це за дирижабль?

— Зараз змінюється патруль. Чотири рази на добу В інший час літають над містом і видивляються, чи не продає хто «Зорю Леобурзьку»,— посміхнувся Тео, й літня пані, що сиділа нижче, кинула на нього переляканий погляд.

Літальний апарат, надійно прив’язаний канатами, тримався в повітрі точно над майданчиком. З нижнього люка гондоли скинули канатну драбину. Двоє людей швидко спустилися донизу, їх змінили інші двоє.

За периметром вежі під дахом ішла доволі широка ринва — в деяких місцях зовсім близько до віконець камер. Данило на мить уявив, як повзе по бляшаній трубі, зазирає всередину, крізь ґрати. Агнеса там, і її життя зруйноване назавжди, бо якийсь покидьок вирішив помститися за своє вигнання...

— О, дивіться, зараз почнуться перегони маніпуляторів! — захоплено верескнув Альберт, указуючи пальцем униз.

— Чому її тримають у камері для вбивць, якщо не було суду? — тихо запитав Данило у Тео.— Це незаконно!

— Її звинувачують у вбивстві члена Ради,— знизав плечима той.— Хоча я вже не сумніваюся, що вона не вбивала батька. В будь-якому разі, це злочин проти законної влади, з такими не жартують.

— Коли суд?

— З судом у Леобурзі складно. Після того, як ухвалили закон «Про остракізм», засідання зазвичай проводять за зачиненими дверима. Минулого тижня Іжачек казав, що йому не дозволили зустрітися з Агнесою — їй призначено іншого адвоката,— Тео примружив очі.— Ситуація паршива.

— Але нас мали б запросити на засідання, навіть якщо воно було закрите?

— Мені надіслали повідомлення з Ради, що я, як наречений Агнеси, тепер є її опікуном по смерті батька. Я ходив до Оздеміра, і він сказав, що я зможу посісти місце у Верховній Раді не раніше, ніж за місяць — мають пройти всі необхідні процедури. Він запевнив мене, що справа про вбивство нашого батька — це справа честі для всього міста. Її буде розслідувано максимально ретельно, і суд винесе об’єктивне рішення. Більше я нічого не знаю.

— Якщо це «справа честі» — то суд точно не може бути таємним!

Тео похитав головою.

— Едеку, в нашому місті багато речей відбувається не так, як повинно бути. Я вже нічому не здивуюся, особливо після появи концепції «блискавичного правосуддя».

— Це як?

— Коли провина обвинуваченого підкріплюється вагомими доказами, суд може винести рішення за день-два. Ніхто навіть отямитися не встигне. А якщо йдеться про зраду міста або злочин проти законної влади,— Тео скептично підібгав кут рота,— то вирок не підлягає оскарженню.

— А можна якось потрапити до Агнеси?

Тео спантеличено стиснув губи й почухав брову — зовсім як Федя, подумалося Данилові. Його «брат» і далі стежив за тим, як сяючі на сонці мідні й латунні «маніпулятори», порипуючи шестернями й попихкуючи парою, виповзають до старту. До них з Тео раптом підскочив хлопець з купою папірців і запитав, чи не бажають вони зробити ставку. Данило заперечливо похитав головою.

— В законний спосіб тебе до неї не пустять,— Тео простежив за букмекером, перейшов на польську й знизив тон.— Зазвичай наших ув’язнених засилають на копальні на північ Російської Імперії з правом повернутися, якщо виживуть, і тільки вигнанцям такого права не дають.

— Я чув, що Росія припинила приймати наших ув’язнених.

— Не звичайних ув’язнених — саме вигнанців! Оздемір почав виганяти мало не за косий погляд на його портрет, і росіяни розірвали договір. Гадаю, більшість вигнанців вирушила до Українського Королівства або до Малопольського Князівства, але найбільш злі та відчайдушні, ймовірно, сховалися десь у Нейтральній зоні. Звичайних же злодіїв, порушників патентів і вбивць доволі небагато, їх стережуть з потроєною пильністю до заслання в Сибір.

— Хіба не можна якось домовитися? — знизав плечима Данило.— Охорона навряд чи відмовиться заробити кілька золотих лео...

— Сумніваюся,— Тео схрестив руки на грудях.— В Агнеси дуже складна ситуація. Вона досі там, бо вони не знають, що з нею робити. За її долею стежить усе місто, адже вона — Яблонська. А містян ліпше зайвий раз не дратувати. Пам’ятаєш, як після...

— Не пам’ятаю.

— Так... Коли Август загинув під час вибуху в лабораторії, його похорон перетворився на марш протесту. Леобуржці вимагали розслідування. Але, як і смерть Олекси Чорного, цей вибух залишився загадкою. Отож, поки Рада роздумує, як вчинити з Агнесою, вони стерегтимуть її, мов зіницю ока.

Внизу почалося змагання — публіка на трибуні вибухнула радісними вигуками, винахідники, що вишикувалися уздовж доріжок, кричали й розмахували руками, вболіваючи за своїх «маніпуляторів». Один круглий, без коліс і «очей», завалився на бік і задимівся просто на старті.

— Допоможи мені потрапити до Агнеси.

Тео невідривно стежив за перегонами.

— Я не вважаю це вдалою ідеєю.

Натовп завирував: у лідери, поклацуючи, вирвався циліндр на шістьох кумедних ніжках-пружинах. За декілька секунд він уперся в червону стрічку на фініші й зупинився, трохи похитуючись із боку в бік. Народ шаленів: леобуржці з Робітничого району підкидали кашкети, панство з Аристократичного трусило ціпками, пані розмахували ажурними парасольками. Маніпуляторів-спринтерів покотили до п’єдесталу, і після нагородження їхнє місце посіли інші. Винахідники вишикувалися шерегою й підвезли свої винаходи до столиків з розкладеними деталями. Глядачі захоплено спостерігали, як механічні створіння на швидкість збирають годинник з розкиданих шестерень, циферблатів і стрілок. Дивно, але маніпулятори могли впоратися навіть з такою прецизійною роботою. Переможцем виявився той самий циліндр на пружинах. Його творець, юнак з вогненною чуприною і почервонілими від збентеження щоками, покотив його до п’єдесталу. Якийсь поважний вусань у неприродно довгому циліндрі тепер потискав переможцям руки й надягав на шию винахідників медалі, а діти, вислизнувши від батьків, підкрадалися до див техніки, тицяли пальцями в «очі»-коліщатка й гріли долоні на теплих блискучих боках.

— Мені зле на сонці...— примхливо скривилася Беата й торкнулася скронь.— Я вже відчуваю, як наближається мігрень...

Альберт підхопився й повів її до невеликого фонтанчика оддалік. Тео з Данилом рушили за ними й опинилися під скляним дахом біля стенду з різноманітними барометрами. Данило знічев’я почав роздивлятися їх: тут були і мініатюрні прилади, які можна було носити на ланцюжку в кишені жилета й самостійно передбачати погоду на день, і величезні — мабуть, для розміщення у дворі або у вітринах крамниць. На деяких навіть було коліщатко для того, щоб налаштуватися на певну територію, як пояснював продавець високому пану в дорогому чорному костюмі й циліндрі. Були тут і барометри, суміщені з годинником і вологоміром, з мідними прикрасами й тонкими блискучими візерунками — для леобурзьких модниць і модників.

Данило подумки повсякчас повертався до темної кам’яної твердині на горизонті. Тео підійшов до невеликої залізної коробки, що на вигляд трохи нагадувала кавовий автомат. Тут видавалися сигари. Данило рушив за ним.

— Ти ж знаєш: я однаково це зроблю,— сказав Данило, дивлячись, як Тео закидає в отвір для монет срібні левчики.— Допоможи бодай зв’язатися з тюремниками.

Його брат потягнув на себе важіль, і на піддон автомата випала сигара.

— Облиш цю ідею,— вимовив Тео, відкусивши кінчик сигари.— Розмову закінчено.

Всередині Данила наче щось вибухнуло. Тео відмовлявся йому допомагати не тому, що хотів уберегти. Він просто не вірив, що той може впоратися, тому вважав обговорення марним. Тео зневажав і ненавидів Едварда. Просто гидкий молодший братик, який був слабший, але завжди отримував значно більше уваги, ніж заслуговував. Данило пригадував це зі снів, що переслідували його напередодні приїзду в дядьків будинок,— і це були єдині спогади, які лишив йому Едвард. Комусь іншому, кого Тео вважав би спроможним урятувати Агнесу, він би допоміг, але не йому. Авжеж.

Але він — не Едвард. Усе змінилося. І Тео мусить це второпати.

«Брат» зібрався йти за Альбертом, але Данило схопив його за лікоть.

— Ні, ми договоримо,— твердо промовив він.— Я піду по неї, що б ти там собі не думав про мене. І я її витягну. Я зроблю це.

Тео здивовано подивився на власний лікоть, а потім звів погляд на Данилове обличчя. Десь глибоко в його темних очах зблиснув вогник, віддалено схожий на повагу, але потім його лице спохмурніло. Він роздратовано звільнив руку з пальців Данила й обсмикнув рукав.

— Ти не зможеш.

— А от подивимося. Якщо ти допоможеш, то...

— «Леобурзький вісник»! Терміновий випуск! Вбивцю буде покарано!

Данило здригнувся й озирнувся. Хлопчисько прудко проскочив між ним і Тео, розмахуючи стосиком газет і волаючи рекламні гасла:

— «Леобурзький вісник» — всі новини міста всього за два левчики! Вбивцю члена Ради стратять на Ярмарковому майдані!

У Данила закалатало в грудях. Він пхнув хлопчику монету й гарячково розгорнув свіжу газету.

«Знаряддя помсти». Готичний шрифт із завитками.

Малюнок — майже на всю першу сторінку. Квадратний Ярмарковий майдан. Оздемір, Варга й Райнгард, притримуючи циліндри, дивляться, як робітники встановлюють на помості гігантських розмірів... гільйотину.

Як добре знають наші високоповажні читачі, публічних екзекуцій у Леобурзі ніколи не проводилося. Проте останнім часом наше місто веде справжню війну. Лиходії, які вважають себе борцями за справедливість, не гребують жодними засобами — вони знищують цивільні дирижаблі й мирних містян, викрадають шанованих у місті людей і ображають честь Леобурга! Неспокійна ситуація в місті та трагічна загибель високоповажного Фелікса Густава Яблонського змушують Верховну Раду вжити найжорсткіших заходів. Сьогоднішнім рішенням Ради було введено в дію новий вид покарання за особливо тяжкі злочини — смертну кару. Першою випробувати силу нового знаряддя помсти — гільйотини — випаде Агнесі Яблонській. Сьогодні вранці Високий суд вільного міста Леобурга, зважаючи на наявність беззаперечних доказів, визнав її винною у вбивстві члена Верховної Ради Фелікса Яблонського...

«Наше місто — це місто гордих, чесних і сміливих людей. Воно не терпить зради, і до такої образи, як вбивство шановного Фелікса Яблонського, нашого вірного соратника й друга, ми не можемо поставитися поблажливо. Прощення не буде. До цього часу смерть злочинців не поганила міських площ, але часи змінилися. І спраглі до справедливості леобуржці побачать відплату вбивці на власні очі вже за два дні»,— наводилися нижче слова голови Верховної Ради, отця-фундатора Юміта Оздеміра.

Данило зім’яв газету й поглянув на Тео.

Агнесу стратять.

І щоб урятувати її, він має лише два дні.

Розділ 13

У вогні

Пролунав дзенькіт, ніби тиша літньої ночі за мить розбилася на друзки. Федя не одразу зрозумів, чи не сниться це йому. З вікна линуло дивне мерехтливе світло: мінливе, помаранчево-червоне. Його джерело було десь унизу. Федя сів на ліжку, кілька разів розгублено кліпнув, і в нього всередині за мить усе закрижаніло.

Він похапцем підскочив до вікна. Поруч зі стайнею яскраво палав дерев’яний сарайчик із садовим реманентом і стара суха яблуня.

— Твою ж нехай!!!

Федя схопив зі стільця джинси, вліз у них, сяк-так влучаючи в холоші, й вилетів у коридор.

— Женю!

— Та я вже бачила! — вона стояла на порозі кімнати, розпатлана й перелякана.— Викликати пожежників?

— Так! Чи... які в дідька пожежники? Поки доїдуть — згоримо! Я по вогнегасник!

— Де ж ти його...

— В коморі!

За хвилину Федя з вогнегасником вискочив на подвір’я. Джекі завмерла посеред двору й незмигно дивилася на вогонь. Зблизька все мало значно гірший вигляд. Сарайчик палахкотів, у повітря вихором здіймалися іскри. Суха яблуня розкололася навпіл. Охоплена полум’ям гілка майже опустилася на дах стайні. Ще мить — і вогонь перекинеться й поглине всю дерев’яну будівлю.

— Відійди! — Федя відштовхнув дівчину.— Зараз завалиться!

Біля підніжжя пагорба з боку села чулася якась метушня. Хтось кричав: «Пожежа! Рятуйте!»

Дах сарайчика прогорів і обсипався всередину. Струмінь піни вперіщив у стовбур, охоплене вогнем дерево застогнало й розвалилося надвоє. Вогню стало менше, але на деяких гілках ще досі гарцювало полум’я. Щоправда, тепер — на даху стайні.

— От паскудство...— Федя кинув порожній вогнегасник на землю.

Джекі схопилася за голову.

— Казала ж — треба викликати!

— Вони приїдуть за три години! — загарчав Федя й закашлявся від диму.— Потрібен брезент... Неси ковдру, плед, пальто! Що-небудь! Треба загасити дах!

Джекі шмигнула в будинок. Стовбур яблуні важко застогнав і завалився на землю. Федя вилаявся, підняв драбину й притулив її до стіни стайні. За хвилину Джекі з’явилася з оберемком мокрих ковдр. Вона тицьнула усе це Феді, той виліз на плаский дах. Він швидко накривав охоплене полум’ям гілля, потім заходився гасити дерево, що поволі догоряло на землі.

Сарайчик, точніше, те, що від нього залишилося, тим часом остаточно розвалився, вогонь почав затухати. Біля будинку зібралися люди, але у двір не заходили, тільки зазирали через паркан. Поки Федя і Джекі вовтузилися з мотлохом, що жеврів на землі, надворі засяяв світанок. Нарешті загасили все до останньої тріски.

Федя розлючено глипнув на юрбу й витер з чола піт. Джекі ледь помітно тремтіла, переступаючи з ноги на ногу.

— Вибух був, потоп був, тепер ще й підпал,— люто посміхнувся Федя, не зводячи погляду з сусідів.

— Ти гадаєш...

— Джекі...— видихнув він і обійняв її за плечі.— Ану ж, задіємо твій мозок. Раптовий мітинг, раптовий камінь у вікно, раптова пожежа. Дивина та й годі.

Дівчина ніяково кахикнула й опустила очі. Образилася? Джекі ніби ненароком ковзнула поглядом по його торсу. Федя здивовано кліпнув і всміхнувся. Ага, збентежилася: вибігаючи з кімнати, він не натягнув футболку. Він прибрав руку з її плечей і трохи відступив.

— Перед тим, як спалахнуло, я чула дивний звук,— промовила Джекі після хвилинної паузи.— Щось дзенькнуло.

— Я теж. Мабуть, розбилася пляшка.

— Яка?

Федя знову роздратовано видихнув: ну скільки ж можна?

— Знаєш, що таке «коктейль Молотова»?

— Було б дивно не знати.

— Алілуя,— похмуро буркнув він.— Оце нам і кинули. Тому й спалахнуло за секунду.

— Стривай! Якщо це підпал, то мають залишитися якісь докази! Нам треба кудись поскаржитися, заявити...

— От ти й підеш заявляти. Я вже ходив — це нам дуже допомогло.

Джекі кілька секунд задумливо дивилася йому в обличчя, стиснувши вуста, а потім вказала пальцем:

— У тебе там сажа.

Федя насупився й потер долонею щоку.

— Ой, блін...— Джекі закусила нижню губу, ледве стримуючи усмішку.— Дай я.

Вона стала навшпиньки й торкнулася його щоки. Федя завмер. Її ніжний дотик був на диво приємний для розпеченої від жару шкіри, йому раптом захотілося, щоб ця мить тривала вічно. Щоб Джекі легко, ніби граючись, провела по його чолу. Щоб її тонкі пальці торкнулися скроні, скуйовдили волосся... Він заплющив очі, але дотик миттєво зник — так швидко, що Федя інстинктивно потягнувся за рукою дівчини.

— Це так просто не відтерти...— Джекі прибрала руку за спину й слабко всміхнулася.— Іди краще вмийся.

Федя кивнув, зібрав обгорілі клапті й попрямував до будинку. Він швидко помився й ліг у ліжко. Отже, чи дотягнуть вони до понеділка та приїзду екологів? Хтось не на жарт узявся за них. І, найпевніше, їх поки що «ввічливо попереджають», оскільки не жбурнули пляшку з «коктейлем» просто у вікно. А от згодом...

Федя перевернувся на другий бік. Очевидно: того, хто намагається їх вижити, не зупинять жодні папірці чи висновки експертів. Звідси треба забиратися, і то якнайшвидше! Немає жодної причини, чому вони мусять віддавати своє життя в жертву цьому будинкові.

Федя знову повернувся й роздратовано скинув ковдру.

«У тебе там сажа».

Її руки такі м’які.

Федя примружився. Як їй знову це вдалося — торкнутися так, що він досі згадує про це, хоча минуло вже пів години?

Так, стоп. Це явний сигнал, що час відвідати найближчий бар... минулого разу вони з Данилом цілком могли познайомитися з двома симпатяшками, якби той після подорожі до Леобурга не поводився, наче заморожений палтус.

«Це так просто не відтерти».

Він міг би стояти там вічність, якби вона продовжувала пестити його обличчя.

Саме вона.

І це ще одна проблема.

Десь завила сирена. Федя виліз із ліжка й підійшов до вікна. До маєтку їхали пожежники, яких викликали турботливі сусіди.

Віднедавна тиші й спокою у цьому будинку було годі й очікувати. Знову дзенькіт розбитого скла. Радісні вигуки. Джекі завмерла й зупинилася посеред сходів. Куди бігти — в бік кухні, до вежі, на дах?

— Де це у нас торохнуло?

Джекі здригнулася з несподіванки, ніби її облили крижаною водою. Федя стояв нагорі й з безтурботним виглядом спирався на поруччя другого поверху.

— Здається, на кухні.

— Ходімо,— він квасно посміхнувся й спустився до неї.— Оцінимо масштаби катастрофи.

Цілих шибок більше не було. Жодної. На підлозі валялося каміння, якийсь дрючок, гравій з доріжки. Федя прочинив двері чорного ходу й визирнув надвір.

— Курва мама! — тихо видихнув він.

— Що там?

— Збирай речі.

Він навіть не глянув на неї, тільки взяв з бюрка пачку цигарок і розкурив одну.

— Що? — Джекі перелякано дивилася на нього.— Що там таке?

— Кажу: збирай речі, ми звідси їдемо,— Федя видихнув дим і звів на неї погляд.— Негайно!

Нормальної відповіді, ясна річ, годі й очікувати. Джекі роздратовано видихнула й вийшла повз нього надвір. Зовні будинок було не впізнати.

Мало не до другого поверху стіни були вимазані свіжим гноєм і замальовані перевернутими пентаграмами. Довершував картину кривий напис крейдою: «Геть!» Прекрасний аристократичний маєток тепер став схожий на притулок підлітків-сатаністів.

— Я не жартую, у тебе двадцять хвилин,— Федя щиглем викинув недопалок у вікно.— О пів на другу автобус, ще встигнемо.

— К-куди?..

Він звів брову й скептично підібгав куточки уст. Джекі вже навчилася розрізняти з виразу обличчя, коли Федю скажено дратували її питання, але зараз чого кривитися? Якщо він хоче поїхати, то нехай їде собі, але куди він тягне її?!

— Спочатку — на зупинку. Потім заліземо в автобус. Доїдемо до Макарова. Від Макарова маршрутка ходить на Київ. Тоді до мене додому.

— Ні!

Слова вихопилися в неї мимоволі. Федя здивовано схрестив руки на грудях.

— Шляхетна панно, дозвольте поцікавитися: чому так категорично? — саркастично поцікавився він.

Вона вже якось уявляла його квартиру. Незвичне планування, багато світла, простору, дизайнерські штучки. Певно, десь у центрі. І потім, він казав, що зараз тимчасово мешкає у батьків. Судячи з його годинника, ноутбука та смартфону, родина у Феді далеко не бідна. Ох... Перед внутрішнім зором Джекі одразу ж замиготіли нещодавні нав’язливі картинки: реакція його батьків, сестри, друзів. Кого він притягнув? Хто це? Що їй тут треба?! Їй тут не місце!

— Я не можу...— жалісно пробелькотіла вона.— До тебе я не поїду.

— Знову це твоє чарівне «я ще на твої гроші не жила»? Тепер тебе бентежить мій дім?

— Та ні, не зовсім...— вона похитала головою і підійшла ближче, щосили стримуючи себе, щоб не взяти його за руку.— Просто... от що ти скажеш своїй родині? «Мамо, тату, Ніко, це Джекі, вона безхатько, хай отут переночує»? Вони будуть шоковані. Вони навіть ніколи не чули про мене...

Він і далі пильно дивився на неї, злегка примружившись від роздратування, але гнів у його очах поступово змінювався ледь помітним відтінком жалю. Джекі одразу спалахнула. Знову жаліє її?!

— Я дещо не так хотів сказати,— вимовив Федя з сумним, задумливим виразом обличчя.— Але якщо ти вважаєш, що мої настільки жахливі й викинуть тебе за двері, як паршиве кошеня, то о’кей — я винайму тобі номер у готелі. Згодна?

Ну... на це вона, мабуть, могла би погодитися. Можливо, Федя допоміг би їй знайти кімнату в гуртожитку, поки вона шукала б роботу, а там...

Цієї миті Джекі здалося, що стіни будинку здригнулися.

— Ти чув? — вона перелякано підняла плечі.— Таке «у-ух...»?

— Джекі, в тебе вже не двадцять, а десять хвилин,— втомлено пробурмотів Федя.— Якщо не звалимо, нас можуть закидати камінням до смерті. Тут стає занадто небезпечно. Мою заяву знову запхнули кудись у дупу, ніхто нас не захищатиме. Коли будемо в безпеці, я спробую писати по усіх фейсбуках, що тут руйнують архітектурний шедевр і все таке.

Джекі не слухала його. Будинок тремтів. Дивно, що Федя досі цього не помітив. У повітрі відчувалося стільки обурення й образи... Вона дослухалася, намагаючись збагнути. Невже вона божеволіє?

Антикварний інтер’єр. Сім стільців у вітальні будинку, де мешкало двоє. Старовинний коминок, старовинні годинники, важкий підсвічник, цупкі бордові портьєри, картини в позолочених рамах...

«Каміння повинно лежати так, як лежало, птахи — співати, як і співали, вітер — віяти, як і віяв».

Іван Дмитрович намагався відтворити тут атмосферу того, іншого світу. Можливо, саме тому портал урешті-решт відкрився, а тепер...

— Федю! — схвильовано вигукнула вона.— Ми не можемо звідси поїхати!

Він недовірливо звів брови.

— Чому це? Хочеш спробувати пожити з діркою в голові?

— Вони нас бояться! Хай що вони роблять, вони не шкодять нам безпосередньо, бо бояться. Вони навіть тебе не чіпали, коли ти виходив. Але тільки-но ми поїдемо, вони рознесуть увесь будинок, як той нещасний сарайчик! — Джекі затремтіла.— Будинку не буде! І порталу — теж! Ти ж пам’ятаєш, що писав Левченко? Данило ніколи не повернеться!

Федя хитнув головою, прибираючи з очей неслухняне пасмо, і кілька хвилин мовчав, задумливо дивлячись їй в обличчя.

— А крім того...— несміливо провадила вона.— Мені шкода будинок. Хай тут і моторошно, але я до нього якось звикла... Я його навіть... люблю.

— Все це дуже дивно,— промовив Федя.— І мене не полишає відчуття, що вони хочуть зруйнувати все тільки заради того, щоб розвалити стіни в підвалі й дістати те, що запаковано в контейнерах. Те, що постачає нам електрику.

Джекі кинула на нього швидкий погляд.

— Що це може бути?

— У щоденнику Івана Дмитровича про це не йшлося,— сказав Федя.— Від нього ще залишилися якісь папери?

Джекі задумливо потерла підборіддя.

— Здається, в тому сховку, який знайшов Данило, була ціла купа креслень. Але не думаю, що це нам допоможе.

— Тягни сюди! Хутко!

Серед документів Левченка були синюваті копії якихось креслень і зошити з розрахунками. Кілька хвилин Федя зосереджено роздивлявся папери, а Джекі, затамувавши подих, стежила за ним. Вони напружено схилилися над столом, стикнувшись головами.

У дворі знову почувся лемент — під парканом збиралися «активісти».

Плани будинків у Романівці та в Леобурзі. Якийсь пристрій у розрізі. Схема апарата, схожого на велосипед з крилами...

— Так, стоп. А це що? — Федя насупився.

На берегах, у самому куточку, була недбало намальована чудернацька схема, схожа на супутникову антену. Три кола — як вершини трикутника, пунктирні лінії, що вели до них, з’єднувалися в центрі. Федя підніс креслення ближче до світла.

Кристали!

Август не закінчив!

— Що це?

Федя підстрибнув на місці, ніби забув, що Джекі досі сидить поруч.

— Аби ж я знав...

— Антена для спілкування з інопланетянами?

— Сумніваюся. Швидше схоже на ідею якоїсь зброї. Ну, знаєш, така, як у коміксах. Кумедна й дивна, проте дієва. Якась мозкова хвиля чи спопеляючий промінь. Або звук надвисокої частоти. Хто такий Август, не знаєш?

— Це Агнесин батько. Він нещодавно загинув.

— І, мабуть, перед смертю щось не закінчив,— Федя закусив нижню губу.

— Я згадала! Двійник Івана Дмитровича торгував технологіями! — вигукнула вона.— Левченко продовжив його справи й писав, що один з клієнтів розповідав про зброю, яку таємно створюють у Леобурзі!

— Отакої! То, можливо, Август не закінчив розроблення зброї? Припустімо, що так. І Данилів дядько про це дізнався й вирішив запропонувати свій варіант? Як тобі, га? Ця «антена», звісно, трохи дурнувата, але якщо вони досі живуть у світі, схожому на дев’ятнадцяте століття, дядькова ідея цілком могла комусь там сподобатися. Якась Австро-Боснія виклала б за це величезні гроші.

Вони схилилися над малюнком.

— Ось ці кружечки — схоже, це кристали, які виробляють електрику для всієї штуки, як великі батарейки,— пробурмотів Федя.— Може, такі стоять у нас у підвалі? За тими залізними пластинами?

— На малюнку — три кружечки, потрібні для зброї. Щонайменше два кристали повинно бути в підвалі, адже залізних контейнерів — два. А скільки всього кристалів було у Левченка? — Джекі потерла брову.— Скільки кристалів узагалі існує? Два, три, п’ять? Більше?

— Хтозна. Але якщо він дійсно збирався створити зброю, то мав би узяти бодай три з собою. Гадаю, тут, у будинку, його заначка.

Вони кілька секунд незмигно дивилися одне на одного. Федя згорнув креслення, запхав їх у шафу й повернувся до неї зі спантеличеним виглядом.

— Підсумуємо. Схоже, ці кристали — дуже коштовна й цінна річ. Припустімо, кристалів усього п’ять, і два з них — у нашому підвалі, а три — в Леобурзі... тоді не дивно, що хтось постійно пхається до нас у підвал і намагається їх звідти дістати!

— Навіщо вони потрібні комусь? Для створення зброї?

— Та я й гадки не маю! Ми не знаємо, скільки всього існує кристалів. Не знаємо, скільки людей має здатність переходити в ту реальність і хто знає про ідею зі зброєю. І навіть не впевнені, що Левченко пішов у іншу реальність, а не загинув десь в Африці.

— Ти хочеш сказати, що хтось інший міг дізнатися про ідею Левченка й тепер прагне здобути кристали, щоб виготовити в Леобурзі суперзброю?

Федя знизав плечима.

— Якщо Данило шастає по світах, як його дядько, то хтось інший може робити те саме. Як на мене, то хай казяться в тому світі, як хочуть... нам що з того? Якби не одне «але».

— Там Данило.

Вони помовчали.

— Гаразд, як пропонуєш діяти зараз? — стрепенувся Федя.

— Зачинити всі віконниці й прибирати на кухні.

Ця ідея точно не припала до душі її союзнику, проте він не став сперечатися й мовчки пішов у вітальню. Почувся грюкіт віконниць. Поступово на першому поверсі стемніло. Скільки ще часу вони так протримаються? Де Данило? І чи збирається він узагалі повертатися? Джекі витягла віник з-під мийки й почала змітати до центру кухні друзки, гравій і каміння.

Джекі старанно намагалася розчесати сплутане після душу волосся. Тим часом у коридорі почулася якась метушня. Джекі відчинила двері й зойкнула з переляку — просто навпроти неї стояв старий смугастий матрац.

— Ти чого? — Федя вистромився з-за нього й зміряв її здивованим поглядом.— Розумієш, ми тут з приятелем вирішили прогулятися до правої вежі. Краєвиди, все таке. Щоправда, важкий, зараза...

— На біса ти його туди тягнеш?

— Я тобі навіть більше скажу,— гмикнув Федя.— Туди скоро піде й твій матрац! Будемо спати разом!

Джекі мимоволі зраділа, що світло з її кімнати падало з-за спини, і Федя навряд чи побачив, як одразу спалахнули її вилиці.

— Гм-м... ну, тобто, в одній кімнаті...— після ніякової паузи всміхнувся він.— Там є гарний огляд і прямий вихід у двір... Буде безпечніше. То я пішов, а ти тягни подушки.

Джекі кивнула, не наважуючись поглянути на нього.

Джекі ніколи не бувала на заході сонця у вежі з вітражами. Останнє проміння розкраювало присмерк і розбивалося об кольорове скло, вкриваючи весь простір кімнатки різнобарвними тінями. Тремтливе світло згасало, і небо набувало дивовижно глибокого відтінку індиго. Джекі сіла на свій матрац, притулилася спиною до стіни й дістала з кишені плеєр — старезний, ще на пальчикових батарейках, подарунок одного з байкерів. «У тебе може не бути грошей, слави, родини, але з тобою завжди має бути музика». Вона так і не стала меломаном, проте відтоді завжди носила з собою плеєр, навіть якщо місяцями не торкалася його. Зараз робити не було чого, а спати не хотілося, тому Джекі зітхнула, розплутала дріт і вставила навушники.

В її свідомість увірвалася музика. Все навкруги стало ще загадковішим — звуки гітари в голові, казкові відблиски в кімнаті й ще Федя... Федя теж був нереальним. Він влаштував свій матрац, склав докупи подушки й тепер стояв посеред кімнати, вперши кулаки в боки й роззираючись, ніби щось загубив. Джекі не могла відвести погляд від нього. Як довго він ще буде з нею? І що вона робитиме, коли він її покине? Від цієї думки відчайдушно запекло в куточках очей — так, що дивитися на Федю стало нестерпно. Вона уперлася чолом у зігнуті руки.

Раптом один навушник рвучко вилетів з вуха, Джекі злякано здригнулася.

— Ура, мене почули! — зрадів Федя й гепнувся поруч на матрац.— Спочатку ти вмовляєш мене залишитися, а тепер сподіваєшся спокійно слухати музичку? Оце вже ні. Будемо розмовляти, мені нудно.

Їхні плечі тепер торкалися, Джекі відчувала тепло його тіла крізь сорочку. Дівчина нервово всміхнулася, але залишилася на місці, не в змозі відсунутися.

— Про що?

— Я тут подумав... цікаво, чому ти називаєш себе цим ім’ям? У мене у дворі колись так звали собаку.

— Ну... Мене так Барс назвав. Ну, байкер, мій типу... хлопець, чи як... Будеш сміятися, але в нього справді в дитинстві було цуценя. Звали Джекі. Він її дуже любив.

Федя задумливо насупився.

— Тебе, я бачу, він теж любив. І охрестив так в ім’я її світлої пам’яті,— сказав він після паузи.— Це зовсім не смішно насправді. Просто подумав: як це — називати себе чужим іменем. Я, наприклад, не хотів би бути повсякчас Красимирою.

Джекі засміялася, уявивши, як Данило кличе його з першого поверху на пробіжку. «Красимиро, прийом, прийом! Ти йдеш?»

— І чого?.. Гарне ж ім’я!

— Твоє справжнє краще,— сказав він майже пошепки.— Женя, Женюля, Єня... Світле. Тепле, як сонечко.

Метелики в животі? Це так називається? Джекі раптом зрозуміла, що той, хто вигадав цей вислів, ніколи не відчував того, що відчула цієї миті вона. Всередині неї все завмерло, їй стало затісно у власному тілі. Легка, мов повітряна кулька. От-от полетить. І тепло... вогонь, від якого неможливо вдихнути.

Стоп. Але ж Федя нічого особливого не сказав! Хтозна, скільки імен ще йому подобається...

— Мені так звично,— мовила Джекі, не наважуючись звести погляд.— У тої Жені нічого доброго в житті не було... Незакінчений інститут, виселення з гуртожитку, розбите серце. Але якщо хочеш, можеш називати мене так. У тебе це виходить якось по-особливому.

Вона відчувала його погляд, але вперто не обертала голови. Мовчання затягнулося, і їй тільки лишалося здогадуватися, що за думки крутяться в його білявій голові.

Бічним зором вона побачила, як Федя дивно всміхнувся куточком губ і підібрав навушник, що теліпався в неї на шиї.

— Що слухаємо?

— Тобі не сподобається.

— Ти, як завжди, все знаєш краще за мене,— гмикнув він і пхнув навушник у вухо.— Гм-м... а нічо’ так... Десь я це вже чув.

— Це моя улюблена, хоч і стара,— зітхнула Джекі.— Жити без неї не можу. «Сізер» та Емі Лі. «Broken».

Федя не відповів. Вони мовчки слухали гітарні перебори й високий голос, що сягав самісіньких глибин душі — до запаморочення, до тремтіння. І здавалося, що й сутінки навколо — дивні, синьо-гранатові — співають і змінюються разом з музикою.

— Я не знаю, про що ця пісня...— прошепотіла Джекі.— Але в мене відчуття, ніби я стою над урвищем, сама, а внизу — зруйнований світ.

— Так,— відповів Федя.— Але ти не сама. Я стою разом з тобою.

Вона стрепенулася, коли його пальці торкнулися її долоні. Федя стиснув її руку — міцно, майже до болю, так ніби теж відчував нереальність моменту, ніби хотів, щоб Джекі навіть крізь фантастичний серпанок цього вечора пам’ятала одне — його дотик.

— Я з тобою, Женю.

Лівою рукою Федя торкнувся її підборіддя й обережно повернув до себе. Джекі не могла поворухнутися: вона вже не володіла власним тілом — Федин млосний погляд чарував, позбавляв волі й змоги дихати, але ніщо в цілому світі не змусило б її зараз відвернутися. В його карих очах знову танцювали химерні спалахи, але зараз вони здавалися їй м’якими, задумливими, теплими. Федя всміхнувся, провів великим пальцем по її щоці. І приголомшливий, чарівний погляд повільно пересунувся на її губи.

Кілька сантиметрів. Вона вже відчуває його дихання, ловить його, лине до нього. Вона відчуває його п’янкий аромат — трохи терпкого диму, трохи цитрусової туалетної води та його власного запаху, такого рідного, що від того нестерпно паморочиться в голові. Здається, серце от-от розіб’є грудну клітку. Джекі стискає Федину долоню ще міцніше, і він відповідає їй навзаєм.

Щойно він торкнеться твоїх уст — ти зникнеш, Джекі.

Впаде останній твій бастіон.

І ти визнаєш, що все життя хотіла саме такого — чванливого, самозакоханого, кумедного, талановитого, неперевершеного фарбованого блондина,— і перетворишся на його тінь. Ти знищиш саму себе.

Бо для нього все це — просто розвага. І ти теж. Він звик до таких ігор.

Федя ледве чутно набрав повітря в легені, обернув голову і...

— Вколешся.

Він здригнувся. На обличчі позначився подив, хлопець недовірливо кліпнув.

Джекі ніби задерев’яніла. Жодної емоції, жодного відчуття — в ту мить вона не відчувала навіть свого тіла. Тільки порожнечу.

От і все. Її світ зруйновано.

Вона відчула, як Федя повільно розтиснув пальці й відпустив її долоню. Він посунувся від неї, прихилився спиною до стіни й мовчав, трохи примруживши очі, так ніби намагався усвідомити, де припустився помилки.

— Федю...

Його погляд був розгублений і сумний.

— На добраніч, Джекі.

Він підвівся й пішов у свій закуток. Кілька хвилин вмощувався, світив екраном смартфону, відвернувшись до стіни, а потім, схоже, задрімав.

Так іноді буває — вдаришся, але біль минає не одразу. Спочатку нічого не відчуваєш, але згодом потужна, непереборна хвиля звалює тебе з ніг, і ось ти вже хапаєшся за забите місце й верещиш від болю. Джекі затулила обличчя руками й не могла знайти в собі сили навіть поворухнутися. Ось тут Федя щойно сидів, навіть місце ще не охолонуло. І він хотів її поцілувати. А вона...

Такого більше не буде. Ніколи.

І ти ніколи не дізнаєшся, як воно — коли тебе цілує той, про кого ти навіть мріяти не наважувалася.

Бо тобі закортіло вдавати з себе горду й неприступну тієї миті, коли насправді ти знемагала від бажання. Попелюшко бісова, кохання тобі захотілося?!

Джекі здавлено схлипнула й вислизнула за двері. Коридор з високими сходами здався їй нескінченно довгим, кілька разів вона спіткнулася, ризикуючи скрутити собі в’язи. Нарешті опинилася на другому поверсі. В будинку було зовсім темно — сонце вже сіло, а на нижніх поверхах віконниці залишалися зачиненими. Джекі влетіла у свою кімнату й клацнула вимикачем. Світло боляче вдарило по очах. Вона зупинилася перед величезним старовинним дзеркалом і вперлася долонями в стіну, щоб не впасти.

Маленька зеленоголова потвора.

За що тебе любити? Хіба ти не хотіла, щоб до тебе ніхто не наближався?

В цю секунду вона так відчайдушно ненавиділа себе, кожну свою думку й кожен свій безглуздий принцип, що від цього хотілося кричати, рознести пів будинку вщент і вистрибнути з вікна на радість шаленим блокувальникам. Джекі згадала своє перше враження від Агнесиного феротипу. Болісні заздрощі. Їй ніби показали, якою вона мала би бути, але ніколи не була. Вихована, витончена, елегантна. Заради такої дівчини жертвують життям і дістають зорі з неба. А натомість на неї з дзеркала дивилося маленьке зацьковане звірятко з величезними переляканими очима — миршаве, тремтливе й невпевнене.

Джекі грюкнула шухлядою столу й дістала ножиці. Зелені пасма посипалися до ніг. Хутко й рвучко, переборюючи біль, витягла сережки з вух, кільце з носа та шпичаки з-під нижньої губи.

Вона ніколи не стане такою, як Агнеса, але й собою колишньою вона більше бути не може. Сьогоднішній вечір змінив геть усе.

— Пане Едварде, вам треба заспокоїтися. В такому стані ви не здатні конструктивно мислити.

— Я знаю, Свенсоне, але...— Данило жбурнув на стіл зім’яту газету.— Але не виходить!

Він обвів поглядом кімнату й важко зітхнув.

— Чому вони вирішили стратити її так швидко? Я думав, буде суд...

— Суд був — «блискавичний»,— похитав головою старий.— Загинуло вже троє членів Верховної Ради. Влада має нарешті когось покарати.

Данила штрикнув раптовий спомин. Як спантеличено дивилися одне на одного Оздемір і архіваріус із ратуші, коли він попросив дістати архів Яблонських. Вони злякалися, коли Едвард Яблонський зацікавився родинними папірцями?

— А може, Оздемір боїться, що, намагаючись урятувати Агнесу, я знайду щось інше? Щось про нього? От він і вирішив позбутися її якнайшвидше.

Старий важко ковтнув і стенув плечем.

— Гаразд, це зараз неважливо.— Данило всівся за стіл.— Що ми маємо? Агнесу планують стратити... післязавтра. Всього день і дві ночі, щоб їй допомогти. Як потрапити в тюрму? Найкращий спосіб — дати хабар охороні, так? Скільки потрібно запропонувати, щоб вони без опору погодилися, га, Свенсоне?

Старий зміряв його докірливим поглядом.

— Вам навряд чи вдасться підкупити охорону. Рада спеціально добирає таких людей, яким може цілковито довіряти.

— Та ну... має ж бути серед них паршива вівця.

— Пане Едварде, якщо ви втратили пам’ять,— недовірливо пробурмотів старий, і від того «якщо» Данилові стало незатишно, але Свенсон незворушно провадив,— то забули про певні об’єднання, що існують у нашому місті. Їх кілька: «Воїни Лева», «Діти науки», «Вартові свободи». Назагал туди беруть гімназистів і студентів, але іноді й тих, хто вже закінчив навчальний заклад. Уся їхня діяльність спрямована на те, щоб виховати вірних місту й Раді людей, «плоть від плоті Леобурга». Їх називають кундшафтерами. Саме їх наймають для охорони в’язниці, ратуші, скарбниці й міських мурів. Це віддані Оздемірові пси, а не люди.

Данило завмер. На кухні на мить запанувала абсолютна тиша, було чути лише старече дихання з присвистом і поцокування годинника в їдальні. Данило вперся підборіддям у зчеплені руки. Він уже бачив такий загін в Академічному районі. Та й місто було буквально переповнене сотнями пропагандистських плакатів. Мегафони щоранку та щовечора оспівували велич Ради, а леобурзькі газети були просякнуті пафосом і величальними одами Юмітові Оздеміру. Якщо вже навіть на Агнесу, дівчину зовсім не дурну, все це подіяло, то що ж говорити про звичайних хлопчаків з гімназії? Але однаково має існувати спосіб потрапити у цю холодну фортецю!

— Невже нічого не можна вдіяти? — Данило благально глянув на дворецького.

— Можна.

Вони водночас здригнулися. На кухню зайшов Тео й щільніше зачинив по собі двері. Підсунув стілець і сів поруч зі Свенсоном, закинувши ногу на ногу. Данило підозріливо примружився.

— Ти підслуховував?

— Чи не діло! — пирхнув Тео.— Едеку, твій голос було чути навіть у стайні.

— Що ти чув?

— Достатньо, щоб зрозуміти, що ти задумав, милий братику. Я бачу, ти вперто не бажаєш полишити цієї ідеї? Що ж, у такому разі я маю намір тобі допомогти.

Данило сторожко перезирнувся з дворецьким: чи можна довіряти Тео? Свенсон мав напружений і зосереджений вигляд і ледь помітно кивнув у відповідь.

— З якого ж це дива, Тео? — запитав Данило.— Ти ж спершу відмовився. Та й не думаю, що тебе хвилює доля бідолашної Агнеси.

Тео схилив голову набік і уважно роздивлявся його з іронічною посмішкою на вустах, ніби чекав, що він сам здогадається. Нарешті він стиснув губи з легким розчаруванням і мовив:

— Чому ж? Агнеса — добра дівчина. Звісно, я досі вважаю, що вона таки щось приховує. Проте мені б не хотілося, щоб їй відітнули голову, адже ми ще й досі заручені,— Тео втупив погляд у стелю.— Але річ навіть не в ній. Скажімо так: ти зробив для мене дещо важливе. Тож я хочу віддячити тобі.

Данило схрестив руки на грудях. Навряд чи Тео так швидко змінив про нього думку й щиро вболіватиме за нього. Втім, інших варіантів однаково немає. Повз будинок прогуркотів паромобіль, Данило здригнувся й виринув з роздумів.

— Гаразд. Отже, чи існує можливість потрапити до Агнеси?

— Так,— поважно мовив Тео.— Свенсон має рацію: охорону підкупити неможливо, але в її щільних рядах є одна вразлива ланка, про яку, маю надію, поки ще не відомо Раді.

— Яка?

Данило відчув, як серцебиття прискорюється у сто, тисячу разів. У нього з’явилася надія, сяйнуло світло в кінці нескінченного тунелю. У них з Агнесою з’явився шанс.

— Ти часто бував на кухні останнім часом, Едеку,— глузливо посміхнувся Тео.— Отже, бачив нашу куховарку, Кристу. Її синові зовсім нещодавно видали дозвіл на проживання в Леобурзі, й він, природно, вступив у одну з патріотичних організацій Ради, щоб здобути гарну роботу. Тепер він служить у тюремній охороні. Саме він минулого тижня витягнув мене з в’язниці за погром таверни в Робітничому районі.

— Ти розтрощив таверну?

— На друзки. Проте в нашій родині так цікавилися моїми справами, що цього ніхто й не помітив,— Тео відкусив кінчик сигари.— Втім, сувора рука закону оминула мене саме завдяки нашому доморощеному кундшафтеру, який дуже переймається тим, щоб у них з мамцею була робота. Бо інакше їх викинуть з міста геть.

— Схоже, йому не встигли промити мізки, як тим, хто виріс у Леобурзі з пелюшок,— зауважив Данило.— Де ж мені його знайти?

— Я гадаю, про це краще знає його матінка,— вставив дворецький.— Вона не мешкає тут, як більшість слуг, і вже пішла. Будинок Кристи — в Робітничому районі. Завтра вранці...

— Яке в біса завтра, Свенсоне?! — зірвався на ноги Данило.— Не гаймо часу! Нехай Андрес виведе екіпаж — я їду негайно!

— Ми їдемо,— уточнив Тео й поправив кобуру з револьвером на поясі.— Я вмію переконувати людей набагато краще за тебе.

Обличчя Кристи, коли вона побачила господарів маєтку Яблонських на порозі свого будиночка з карикатурно кривим дахом, було важко описати. Мабуть, вона подумала, що чимось завинила, бо пан Едвард особисто, та ще й у супроводі навіженого брата, приїхав до неї по роз’яснення. Жінка зойкнула й хряснула дверима перед самісіньким його носом. За секунду двері розчахнулися знову, й жінка, вибухнувши вибаченнями, впустила неочікуваних гостей.

— Доброго вечора, Кристо, перепрошуємо за вторгнення,— Данило опустив циліндр на потерте крісло.— Мені потрібен ваш син. Де я можу його знайти?

— Йонас? Даруйте, пане Едварде... Він щось накоїв?..

Тео мовчки витягнув револьвер, перевірив патрони й провів барабаном по рукаву. Данило ошелешено втупився у нього.

— Оце в тебе цікавий спосіб просити про допомогу!

— Я бачив чимало таких, як він, у Вайомінгу. Шакали, що обіцяють золоті гори, але зраджують у вирішальний момент,— прогарчав Тео.— Сподіваюся, що він не забув нашу минулу зустріч і цього разу буде так само люб’язний.

І він рішуче попрямував до сусідньої кімнати. Данило збентежено рушив за ним слідом. Криста заверещала й кинулася їм навперейми, проте Тео ніби не помітив її і щосили шарпнув двері кімнати.

Йонас — здоровань у линялій ситцевій сорочці та тріснутих на коліні штанях — безтурботно розвалився на ліжку й прокинувся лише тоді, коли Тео добряче струсонув залізне бильце. Щойно його сонний погляд сфокусувався на постаті над ним, хлопчина хрюкнув і пружиною скочив з ліжка. Його обличчя зблідло й водночас взялося червоними плямами.

— Вийдіть обоє,— рішуче наказав Тео.— Я нічого йому не зроблю, натомість маю цікаву пропозицію.

Куховарка кинулася до сина й щось благально забелькотіла рідною мовою. Йонас похитав головою і вказав очима на двері, й Данило не без зусиль вивів жінку, яка й далі чинила відчайдушний опір, з кімнати.

За дверима ось уже чверть години було підозріло тихо. Ну, хоч без пострілів... Данило зітхнув.

Тео з’явився за кілька хвилин, але з його самовдоволеного вигляду було зрозуміло, що перемовини минули успішно. Данило зніяковіло кахикнув, прощаючись із переляканою куховаркою, забрав з крісла циліндр і рушив слідом за «братом».

— Може, ти...

— Дві пляшки «Вдови Джейн»,— посміхнувся Тео, коли вони завернули за ріг.— Але звідки в цього телепня такий гарний смак?

— Невисока ж ціна нині за злочин,— насупився Данило.

— О ні, після «сухого закону» заради «Джейн» можна піти й на вбивство.

Данило побачив попереду їхній екіпаж і зупинився.

— Я хотів спитати... Як ти дізнався про зміст заповіту?

Обличчя його «брата» спохмурніло.

— Я був у кабінеті Іжачека й той обмовився, що має якісь справи з батьком щодо спадку. Його викликали до приймальні... і я помітив документ на столі,— губи Тео презирливо вигнулися.— Я так розлютився, що пошматував його одразу, як прочитав. А потім прийшов додому й зустрів вас з Агнесою в коридорі.

— Тому ти вигнав нас на прогулянку?

— Сподіваюся, ви чудово провели час! — Тео мляво всміхнувся.— Тоді я вкрав другу копію заповіту з батькового кабінету.

— Чому ти його не знищив?

— Бо батько склав би ще один! Я збирався його повернути, лише хотів показати знайомому правнику й спитати, що можна з цим зробити. Але не встиг.

Данило зітхнув.

— Мені шкода.

— До біса, Едеку. Що було, те загуло.

Тео пішов у напрямку екіпажа, й Данило рушив слідом.

— Я так розумію, нема жодних гарантій, що коли я прийду до в’язниці, мене не буде там очікувати озброєний до зубів загін на чолі з вдоволеним Оздеміром?

Тео примружився.

— Не думаю. По-перше, я піду з тобою...

— Ні, Тео,— Данило похитав головою.— В мене й так удосталь причин для хвилювання! Я не хочу втягувати у цю справу брата... Від тебе у в’язниці буде більше клопотів, ніж користі.

Тео різко зупинився.

— Я не збираюся це обговорювати. Ти забув, як тоді, у Шаєні... а, прокляття,— він опустив погляд.— Я піду з тобою, і квит!

— Ні,— твердо сказав Данило.— Я прошу тебе.

— В тебе обмаль шансів, Едеку...— Тео насупився.— Все може закінчитися тим, що гільйотина спрацює двічі.

— Але поки є надія, що вона не спрацює жодного разу, я не можу сидіти склавши руки,— зітхнув Данило.— Можливо, це найвизначніша річ, яку я зможу зробити за все своє життя.

Певний час Тео дивився йому в обличчя, і Данило знав, про що він думає, але вдіяти нічого не міг. Навіть якщо йому вдасться звільнити Агнесу, вони з Тео навряд чи знову житимуть під одним дахом: Леобург зненавидить утікачів, і єдиним виходом буде добровільне вигнання — в інше місто чи... в іншу реальність. Данилові захотілося запам’ятати Тео таким, який він був зараз: із розпатланим від швидкої ходи хвилястим волоссям, легковажними веснянками й темним похмурим поглядом, у якому проглядав погано прихований смуток.

— Цей негідник — не корінний леобуржець,— нарешті вимовив Тео.— Якщо його зловлять, то відберуть дозвіл на роботу, а можливо, зроблять вигнанцем. Але якщо він не виконає свою обіцянку переді мною, йому буде значно гірше. І йому, і його найближчим родичам. Принаймні тепер він у цьому переконаний.

І він вишкірився в недобрій вовчій посмішці. Данило мимоволі подумав, що на місці Йонаса будь-що виконав би його прохання.

Вони підійшли до екіпажа, фурман відчинив перед Данилом дверцята. Коли ж він пристосується до цих панських звичаїв? Данило невпевнено кивнув, уникаючи запопадливого погляду Андреса.

— До речі, мало не забув про найголовніше,— промовив Тео.— Йонас не зможе провести тебе до камери. Тільки на дах. Але він запевняє, що звідти можна дотягнутися до вікна камери. Що робити далі — твоя справа, тут наш добрий приятель, на жаль, не допоможе.

— Що ж...— гмикнув Данило.— Схоже, і справді небагато шансів...

— Їдь додому,— кивнув Тео.— Тобі потрібно підготуватися. А я завітаю до Шарлотти, у неї в льосі ще лишалося кілька пляшок старої доброї «Вдови Джейн».

Мотузка, дві пляшки віскі, револьвер... Ще б трохи везіння... Що ще треба для успішної втечі з в’язниці? Данило оглянув свої убогі лахи й відчув, як повертається напад паніки, що, здавалося, минув кілька хвилин тому.

Як він збирається врятувати Агнесу? Це ж абсолютне божевілля! Данило нервово скуйовдив волосся. Якби він міг збігати в рідний світ, коли заманеться, взяти щось із собою... альпіністське спорядження, сухпайки, бодай щось... але клятий портал був зачинений. А ще — нога... Ніколи не знаєш, коли тебе підведе власне коліно. Втім, на Олімпіаду Данило так і не потрапив, проте несамовитих фанатів на трибунах стадіону цілком може замінити розгніваний натовп на Ярмарковому майдані Леобурга — хіба не епічний фінал?

Але головною проблемою зараз було не це. Дістатися даху — такий-сякий успіх, але що робити далі? Нехай він знайде потрібне вікно і його не помітять з поліційного дирижабля. Але однаково залишиться перешкода — ґрати на вікні! Він розгледів їх у тетранокль і не сумнівався в їхній міцності.

У двері постукали. Це Свенсон — Данило вже навчився розрізняти тихе човгання й боязкий стукіт старого. Хлопець відчинив двері, швидко роззирнувся і впустив дворецького всередину.

— Пане Едварде, вибачте, я хотів лише дізнатися, чи можу чимось допомогти.

— Ох...— Данило сів на край ліжка.— На думку спадає тільки динаміт, як у старому доброму вестерні.

— Що, перепрошую?

— Міркую вголос,— кивнув Данило швидше самому собі, ніж старому.— Ніяк не збагну, що робити з ґратами. Без цього весь мій план — нісенітниця.

Дворецький кілька секунд постояв мовчки, а потім його безбарвні очі розширилися.

— Пане Едварде, є один спосіб... Щоправда, доволі сумнівний...

— Кажіть! — Данило підскочив до нього.

— Перед тим злощасним проектом пан Август, наскільки мені відомо, розробляв універсальний розчинник металів. Але зрештою він синтезував зовсім іншу сполуку, під дією якої будь-який метал розсипається, наче пісок. Причому абсолютно безпечно для людини.

— Отакої,— почухав потилицю Данило.

— Так. Але, наскільки знаю, формулу концентрату Яблонського було втрачено.

Данило розчаровано видихнув.

— Увесь світ проти мене! Але ж він не міг це так лишити... мали бути якісь публікації в наукових журналах, якісь презентації... хто може знати? У кого запитати? Куди бігти?

Свенсон стримано вимовив:

— Боюся, вам доведеться знову звернутися до Абу Аль-Разі. Якщо хтось і знав про результати дослідів, то тільки він. Раніше він часто бував у маєтку, і, напевно, вони обговорювали з паном Августом ці ідеї...

У Данила замлоїло у шлунку. Минула зустріч з шаленим хіміком мало не закінчилася для нього фатально, і зараз лишалося тільки сподіватися, що чек на дванадцять тисяч лео трохи втихомирив його лють і ненависть до Едварда. Втім, треба взяти з собою револьвер. Про всяк випадок.

Мусульманський квартал уночі здавався ще зловіснішим, ніж удень. Людей на вулицях не було, торговці згорнули свої ятки й намети. Неживим блакитнуватим світлом сяяла лише квадратна будівля мечеті в кінці вулиці й високі мінарети, чиї верхівки потопали в темряві, ніби стріли, що встромились у темне низьке небо. Світло величезного місяця, що висів над містом, не допомагало Данилові в пошуках будинку — номери будівель було неможливо розібрати. Раптом у кінці вулиці щось гримнуло, почувся дзенькіт скла й відчайдушна лайка арабською.

Це він! Данило кинувся туди й за хвилину побачив на порозі самого Аль-Разі. Сьогодні шаленець був у костюмі на кшталт водолазного скафандра з просякнуто: гумою тканини та тримав у руках шолом з круглим скляним отвором для обличчя. Схоже, вибух укотре зруйнував його чудернацький пристрій з мільйоном незрозумілих трубочок і спіралей.

— Доброї ночі, пане Аль-Разі...— якомога ввічливіше промовив Данило й співчутливо зітхнув.— Бачу, у вас знову прикрість? Але в мене до вас нагальна справа.

— Що? Хто? — хімік відірвався від розтрощеного котла та звів на нього розгублений погляд.— Яблонський? Яким вітром тебе сюди занесло?

У вікнах сусідніх будинків почали з’являтися вогники, одна по одній з грюкотом і лайкою відчинялися віконниці. От-от збуджені недоумкуватим арабом люди з’являться на вулиці...

— Швидше в будинок! — Данило вже відкинув ввічливість і потягнув винахідника за рукав. Той ще не повністю отямився, однак мовчки підкорився.

В кімнаті, як і минулого разу, смерділо чимось неймовірно ядучим, а на столі з купою колб і мензурок різного кольору досі сичав газовий пальник.

— Чого тобі, Яблонський? — втомлено промовив Аль-Разі й кинув свій шолом на стіл.— Пригнав тебе шайтан у цю нещасливу ніч! Моя сфера знову розбита, і...

— Ви чули про концентрат Августа Яблонського? Той, що руйнує будь-який метал? Він негайно мені потрібен!

Араб утупився у нього враженим поглядом.

— Припустімо, чув. Але хто ж розповів тобі про нього, якщо сам творець тримав це в таємниці?

— Маю певні джерела...— ухилився від відповіді Данило, стиснувши губи.— Але я не знаю, де дістати цю речовину. Це питання життя та смерті!

Хімік насупився й замислено потер підборіддя.

— Я гадки не маю, що ти задумав, Яблонський, але не хочу мати до цього жодного стосунку! — гримнув він.— Ти повернув мені борг, але допомагати такому ненадійному типу, як ти, я надалі не збираюся.

Після цих слів Данила хтось знову ніби «усунув» від керування власним розумом.

— Дві тисячі лео,— відкарбував кожне слово хлопець.— І ще дві — якщо мій план спрацює. Адже ви — азартна людина, Абу. І, як я бачу, вам знову потрібні гроші на сферу. Це ж експеримент усього вашого життя, чи не так?

Чорні очі араба спалахнули.

— Ти знаєш, у яке місце поцілити, негіднику! — засичав він.— Мені справді потрібні гроші.

— Чудово, домовилися,— Данило сів на стілець і відчув, як до нього повертається контроль над самим собою.— Розповідайте все, що знаєте.

— Мій нещасний друг Август не закінчив експеримент, тож концентрат існував лише на папері,— скривився Аль-Разі.— Після його смерті я побував у вашому маєтку й забрав з його кабінету деякі папери, щоб ти чи твій брат-п’яниця ненароком не знищили надбання леобурзької науки! Але щоб розшифрувати Августові записи, мені потрібен час.

— У вас близько години,— Данило витягнув з кишені годинник на ланцюжку.— Зараз дванадцята. О першій годині мені потрібна відповідь — справа нагальна.

Араб щось невдоволено буркнув, але перспектива отримати ще чотири тисячі точно зацікавила його. Він зняв заляпаний фартух, жбурнув його на крісло й почовгав гвинтовими сходами на другий поверх. Данилові лишилося тільки тривожно очікувати.

Аль-Разі повернувся за двадцять хвилин зі стосом списаних сторінок. Розклав їх на маленькому столику біля коминка й певний час роздивлявся текст у мерехтливому жовтому світлі.

— Я не маю всіх складників,— пробурчав хімік.— Деякі з них Рада нещодавно включила до переліку заборонених. Крім того, не впевнений, що тут записано правильні пропорції.

Данило рішуче видихнув:

— Доведеться ризикнути. Що вам потрібно, щоб його приготувати?

Аль-Разі кинув на нього роздратований погляд, потягнувся й узяв з камінної полиці тонку паличку. Потім підійшов до столу, відкрив кришталеву чорнильницю і, опустивши в неї чорнильну ручку, потягнув за крихітний шпиндель. Закрив чорнильницю, сів за стіл і почав писати. За кілька хвилин Данило отримав папір з переліком інгредієнтів.

— Знайдеш усе — я спробую приготувати. А ні — то й ні,— знизав плечима хімік.

— Скільки часу вам знадобиться, якщо я знайду все, що потрібно? Концентрат потрібен мені до завтрашнього вечора.

— В такому разі тепер у тебе не більше години. Чимало часу піде на його приготування.

Данило втупився в перелік, намагаючись розібрати хоч букву. Ну й перспектива — шукати вночі в незнайомому місті те, що сам не можеш навіть прочитати!

— Скажіть хоч, де це все шукати?

— Едварде, поза міськими мурами нині розташовано найбільший чорний ринок з усіх можливих — ми ж проводимо щорічну виставку наукових досягнень. Працює цілодобово,— Аль-Разі саркастично посміхнувся.— Коли Леобург підпускає до себе так близько, важко не скоритися його чарам. Покупців тут — хоч греблю гати.

— Стій, хто тут?!

Данило почув клацання затвору й підвів голову. З віконця будки над міською брамою визирав незадоволений охоронець. В одній руці він тримав пневмогвинтівку, в другій — надкушену булку.

— Доброї ночі! — Данило ввічливо підняв циліндр.— Я — Едвард Яблонський, племінник покійного Августа Яблонського. Мені потрібно ненадовго вийти з міста.

— А-а...— протягнув вартовий.— Вибачте, пане Едварде Яблонський, навіть якби ви були головою Верховної Ради, виходити вночі з міста віднедавна заборонено. Нічим не можу допомогти.

Охоронець зачинив віконце й повернувся до нічної трапези, але Данило наполегливо смикнув за ґрати хвіртки.

— Пане! — почулося згори.— Якщо ви зробите ще хоч крок, я буду змушений стріляти!

Бісове місто! Данило пропалив вартового гнівним поглядом, відійшов від огорожі й присів на камінь, що лежав на узбіччі.

Табір торговців вабив близькими вогниками — Данило добре бачив його крізь залізні ґрати, які окреслювали кордони Леобурга.

Єдиний шанс урятувати Агнесу. І водночас — можливість отримати кулю. Невеселий вибір.

Коли вони з Яблонськими виїжджали на виставку, Данило бачив по той бік зарості кущів, а трохи далі — густий підлісок, де зловити його буде досить складно, особливо за слабкого освітлення. Але як потім повернутися в місто до Аль-Разі?

Якраз у той момент, коли Данило вже зважився на відчайдушний забіг на коротку дистанцію, до брами підійшов чоловік у розшитому східним орнаментом халаті. Зсунувши на потилицю тюбетейку, він свиснув охоронцеві й указав на залізну пластину, що висіла на шиї. На превеликий подив Данила, вартовий кивнув і сховався. Незнайомець, наспівуючи собі під ніс, підійшов до воріт і вставив залізну пластинку у вузьку щілину замка, що був схожий на термінал для оплати банківськими картками в супермаркеті.

Пристрій голосно клацнув. Десь загуркотіли невидимі шестерні, й стулки брами почали повільно розсуватися.

— Стривайте!

Данило підскочив до незнайомця так швидко, що ледве не загубив циліндра. Чоловік обернувся й здивовано витріщив розкосі темні очі.

— Як це ви зробили?

— Хто ви? — розгубився незнайомець і раптом простягнув руки: — О-хо-хо, пане Едва-а-арде! Скільки часу минуло!

Він стиснув його в міцних обіймах.

— Ви теж не любите всі ці нововведення? Автоматичні ворота, залізні перфокарти — дідько знає, навіщо це понавигадували! Наче стражник сам не в змозі вирішити, кого випускати, а кого ні!

— Ми знайомі? — промимрив Данило й спробував вивільнитися.— Вибачте, після травми я не пам’ятаю...

Його несподіваний приятель відхилився, прискіпливо роздивляючись його обличчя, і похитав головою:

— Так-так, чув про ваше нещастя... Шкода, що ви забули мене... Батир Джамублаєв до ваших послуг!

Данило кивнув, намагаючись збагнути, які такі справи могли звести Едварда Яблонського зі старим узбеком. Утім, не це головне. Важливішою зараз була ця залізна плашка в нього на шиї.

— Дуже приємно,— всміхнувся Данило.— Але повернімося до мого запитання. Хіба вам дозволено виходити з Леобурга вночі?

Узбек узявся за свій медальйон.

— О, все дуже просто, пане Едварде! — пробурмотів він.— Оскільки я входжу в гільдію леобурзьких торговців, то під час технологічної виставки можу залишати місто заради ділових перемовин. Раді потрібні від мене деякі послуги, а мені від Ради — деякі поступки.

Данило відчув, як усередині потеплішало. Якщо торговець виведе його з міста чи бодай подивиться на перелік інгредієнтів, то є шанс, що Данило знайде все для приготування концентрату! Тим часом охоронець довечеряв, визирнув у вікно й тепер уважно спостерігав за ними згори.

— А ви змогли б мене провести?

Узбек рішуче похитав головою.

— Ні, це заборонено. Я не можу зловживати довірою Ради, зрозумійте мене! Але якщо вам щось потрібно, то...

— Слухайте, Батире...— кинувши швидкий погляд на набундюченого стражника. Данило взяв торговця під лікоть і відвів убік.— Мені терміново потрібні ось ці інгредієнти. Ви знаєте, де їх можна дістати?

Узбек примружив очі й підніс до носа жовтуватий аркуш. Біля воріт було темно, Батир роздратовано пирхнув, дістав з кишені круглі окуляри, схожі на пілотські, дбайливо зняв тюбетейку й начепив їх на голову. Клацнув мініатюрний важіль, і між лінзами спалахнула крихітна лампочка. Аркуш осяяло слабке світло. Вивчивши список, узбек спантеличено почухав потилицю і зняв окуляри.

— Так, я можу принести вам майже все з цього переліку. Однак, оцього ви не дістанете навіть у Сараєві.

— До чого тут Сараєво? — здивовано кліпнув Данило.

— Пане Едварде! — змахнув руками торговець.— Це ж одна зі столиць Австро-Боснійської Імперії. Там потужний центр науки й хімічного виробництва. Те, що ви шукаєте,— рідкісна сполука, її видобувають за надвисоких температур. Де же ще шукати такі заборонені речовини? Тільки на Тржишті в Сараєві!

— Зрозуміло,— похмуро зітхнув Данило.— Але що мені робити? Ви впевнені, що ось цього,— він нахилився й спробував розібрати кривий почерк Абу Аль-Разі,— зіль... зіль... зільбершторуму, чи як його там... немає у жодного з торговців у наметах?

Узбек стулив губи й склав руки на животі.

— Хіба я колись уводив вас в оману, пане Едварде? — розчаровано протягнув він.— Якщо Батир каже, що немає, можете бути в тому певні.

— От дідько...— Данило зібгав аркуш у кулаку.— Що ж, у такому разі, я куплю у вас решту. Але все ж таки розпитайте у своїх приятелів, я готовий заплатити будь-яку ціну!

— О, у вашій щедрості я не маю жодних сумнівів! — в’їдливо всміхнувся узбек, його очі дивно заблищали.— Особливо пам’ятаючи про історію з водомобілем...

Мабуть, звичка Едварда дурити кожного, з ким його зводила доля, розкрилася й тут. Данило коротко кивнув і сунув узбекові перелік.

— Чекаю на вас тут за годину, Батире,— мовив він, дістаючи з кишені пачку лео.

Кілька хвилин Аль-Разі роздивлявся банки й пляшечки, які Данило дбайливо розставив перед ним на столі, а потім кинув на нього скептичний погляд:

— І що накажеш з усім цим робити без зільбершторуму? Так нічого не вийде, Яблонський, я попереджав.

— А якщо спробувати?

— Розумнику, ти зовсім не тямиш, як працює хімічна наука?

Данило сів у крісло й уперся чолом у зігнуті руки. За вікном уже почало ясніти — глибоке темно-синє небо відтіняв несміливий рожевий відсвіт.

— Ну, а якщо змішати кислоти? Я чув, що їх суміш може розчиняти метал.

— Які та в яких пропорціях? — роздратовано махнув рукою Аль-Разі.

— Загуглити б...— скрушно промимрив Данило.— Бо сам я й гадки не маю.

— Якщо не знаєш, то й не мороч мені голову! — пирхнув араб і похитав головою.— Навіть якщо ми зможемо вигадати щось, концентрат Яблонського діє набагато швидше. Однієї краплі вистачить, щоб утворити дірку в залізному сейфі всього за кілька секунд!

Данило стомлено опустив повіки.

— Гаразд,— нарешті сказав він досліднику.— Спробуйте все-таки приготувати суміш кислот. Я зайду до вас увечері.

Він кинув на стіл пачку грошей і пішов.

Свенсон зустрів його біля чорного ходу. Старий нічого не питав, хоча Данило бачив палку цікавість у його очах.

— Ми не зможемо приготувати концентрат Яблонського.

Свенсон зітхнув.

— Чи можу я чимось допомогти пану?

— Хіба що у вас десь захована пляшечка зільбершторуму.

Дворецький скрушно похитав головою. Данило піднявся на другий поверх. Відчуття чиєїсь присутності вже стало таким звичним, що він не міг позбутися його, навіть переступивши поріг своєї кімнати. Зачинивши двері, Данило відчув таку непереборну втому, що вже не міг стояти на ногах. Він заповз у ліжко й накрив голову подушкою. Після безсонної ночі, переживань і хаотичних переміщень містом він уже за мить провалився в глибокий важкий сон.

Розділ 14

З дощу та під ринву

На стінах знову з’явилися яскраві червоні й сині відблиски, перше сонячне проміння осяяло вікна. В саду співали пташки, одна виводила свої вигадливі переливи біля самісінького вікна. Десь удалині кілька разів ударив дзвін, так тихо й несміливо, ніби хтось випадково зачепив мотузку. Рипнув ланцюг старої криниці, почувся плюскіт води. На Романівку сходив новий літній ранок, разом з яким починався черговий день облоги.

Федя лежав на спині, закинувши руки за голову, і дивився в темряву під стелею. Яка ж дурна ситуація. Ані поїхати, ані залишитися тут неможливо. Його найкращий друг рятує вигадану дівчину у вигаданій країні. А він... не спав цілу ніч через примхливе зеленоголове дівчисько. Хтозна, чому так сталося. Хай що він робив — лічив слоників, крутив у голові новий епізод з роману, згадував матюкливі віршики, які вони з Данилом складали в школі,— нічого не допомагало. Вчора вночі з ним щось трапилося, щось вагоме, проте він ніяк не міг збагнути, що саме.

На щастя, ця ніч скінчилася. Він підвівся й пішов до дверей, намагаючись не збудити Джекі, яка ще спала, згорнувшись калачиком під самісінькою стіною. Він спустився на другий поверх, де ще панував морок через щільно зачинені віконниці, й заліз у душову кабіну.

Федя підставив обличчя під струмені й уперся руками в холодні кахлі. Таких епізодів, як учора — з відповідним інтимним освітленням, елементом небезпеки та іншою романтичною дурнею,— в його житті вистачало. Бувало й таке, що дівчата раптово тікали, а кілька разів, коли він був ще підлітком, навіть лупили по обличчю лише за спробу поцілувати. Тож учора, здається, не сталося нічого надзвичайного. Але його мучило якесь невловиме, химерне відчуття, якого він ніяк не міг позбутися.

Вона — це все, про що він думає ось уже кілька днів. Вона — все, чого він зараз хоче. До тремтіння, до божевілля, до смерті. Так, що йому чхати на дядька Толіка й компанію, на постійну загрозу під будинком, чхати на роботу й навіть на власну книгу! І байдуже, що Джекі схожа на інопланетянку й має кільце в носі. Відколи це почалося? Хтозна, але перебувати поруч з нею день у день ставало складніше. Вона немов хвороба. Вона в його снах, вона увіч. І Федя чудово розумів: єдиний шанс позбутися спокуси — це скоритися їй, але всі його інстинкти протестували проти цього, наче у глибині душі він знав, що це призведе до чогось поганого. Певно, Джекі це збагнула одразу. Їй стало волі його зупинити. Не варто починати те, з чим не зможеш упоратися. Федя швидко намилився й змив із себе піну. Світ знову став чітким і зрозумілим, а відчуття важкості в голові змінилося приємною легкістю.

Вже в їдальні він налив собі кави, сів за стіл і відчинив одну з віконниць, щоб запустити трохи світла й свіжого повітря. Підняв горнятко і сторожко дослухався — на сходах почулися тихі кроки.

І потім він побачив її.

Федя отетерів. Отак і закляк: роззявлений рот, горнятко в руці.

Нерівні короткі жмутки волосся, що стирчать врізнобіч, так-сяк пригладжені на потилиці.

Нема пірсингу — зникло навіть горезвісне кільце з носа.

Очі тепер були підведені чорним, і від того погляд став гострішим і... вабливішим.

А крім того — короткі джинсові шорти й майка, що щільно облягала стан. Неймовірно! Хто б міг подумати... Нічого, окрім старих футболок і робочого комбінезона, він на Джекі досі не бачив.

— Привіт,— без особливих емоцій кинула дівчина й сіла навпроти.

Федя досі роздивлявся її обличчя.

— Що?

— Хто ти така й куди поділа Женю? — лише зміг вичавити він.

Джекі пирхнула від сміху. Вона відверто тішилася з його розгубленого вигляду.

— Просто набрид зелений колір,— вона знизала плечима.

— Ага,— Федя примружився.— І шпичаки. Якими можна вколотися.

Золотисто-зелені очі Джекі спалахнули. Вона встала з-за столу й пішла на кухню, сунувши руки в кишені шортів. Федя продовжував незмигно стежити за нею. Схоже, вчорашня ніч уплинула не тільки на нього. Але що відбувається? Що це з нею? Вирішила познущатися? Вдала ідея, особливо з огляду на його теперішній аварійний стан. Навряд чи вона не усвідомлює, які в неї дивовижно гарні та стрункі ноги!

— Бутерброд хочеш? — Джекі визирнула з кухні.

Федя важко ковтнув.

— Хочу. Дуже хочу.

Снідали вони в цілковитій тиші, зрідка зиркаючи одне на одного. Федя допив каву, поставив горнятко на стіл і окинув Джекі прискіпливим поглядом.

— Так, ножиці мені.

— Навіщо? — здивовано кліпнула дівчина.

— Забула? Ти маєш справу з експертом з питань моди та стилю,— суворо насупивши брови, нагадав Федя.— Оця твоя божевільна асиметрія не в тренді з минулого сезону. Моя внутрішня Красимира вкрай обурена.

Джекі криво посміхнулася.

— Ну, гаразд. Ти, звісно, ще той перукар, але гірше вже не зробиш.

Певний час вони знову мовчали: Федя був надто зосереджений на тому, щоб випадково не відрізати їй вухо, а Джекі випростала спину й дихала повільно й обережно. Тільки чутно було, як на розстелену на підлозі газету падають зрізані пасма. Нарешті він струсив зістрижене волосся, зняв рушник з її плечей і розвернув до себе обличчям.

— Ну от... ти досі схожа на курчатко, але тепер — на чепурне курчатко. Можеш роздавати всім номер свого особистого перукаря.

Вона штовхнула його в бік і засміялася. Її сміх — ніби сіль на рану. Скоро їхнє вимушене ув’язнення, на щастя, закінчиться, але чи побачаться вони ще хоч раз? Федя зітхнув і похитав головою.

— Гарна ж ти, Женько...

Джекі відсахнулася й підхопилася зі стільця. Її рухи стали метушливими, руки тремтіли. Так і не наважившись звести на нього погляд, вона забрала з підлоги газету й пішла на кухню.

— До речі, я тут усе міркую...— повернувшись, ніби нічого не сталося, промовила Джекі.— Справді, стільки збігів і випадковостей не буває. Певні люди ходять до будинку, як на роботу. Причому вони завжди одні й ті самі — дядько Толік, в якого іншого заняття нема, кілька тіток і купка безробітних гопників. Селяни сердиті, але в кожного свої турботи — трохи погомонять, та й розходяться. А ці стирчать отут постійно. Найпевніше, їм справді платять. Та ще й роздають харчові набори... Треба подумати, кому потрібні ті кристали.

Федя присів на край столу й замислився.

— Справді. «Шукай того, кому вигідно». Згадаймо, з чого все починалося.

— Спочатку в твоїй кімнаті з’явився «привид»,— Джекі задумливо потерла підборіддя.— Гадаю, це був той самий тип, який потім приходив до підвалу, де стався потоп. А ще оті подряпини на пластинах контейнерів! Згодом у селі хтось пустив чутку, що якісь витоки з-під нашого будинку забруднюють річку. Тоді до нас знову залізли у підвал...

— ...і зацікавилися системою енергопостачання.

— Ага! І коли чувак зрозумів, що контейнери не так просто відчинити, винуватцями всіх сільських нещасть призначили нас. Тоді почалися оті мітинги й інша метушня.

— Суцільні збіги,— невесело всміхнувся Федя.— Але не думаю, що все замутив цей клоун з підвалу.

— Та він просто такий самий виконавець, як і ті, хто намагається нас звідси витурити. До речі, пам’ятаєш, як дядько Толік роздивлявся нашу стелю і стіни, коли ти приводив їх сюди? От що в них цікавого? Я швидше б звернула увагу на коминок з малюнками,— Джекі зробила паузу й очима вказала на стелю.— Може, він шукав угорі датчики протипожежної сигналізації? А потім у нас сталася пожежа.

— Не випадково, нас підпалили.

— Так, проте не сам будинок. Чому?

— Бо вбивати нас не входить у їхні плани, нас просто хочуть вичавити звідси. Але хто? Маріанна давно знала про кристали. А в мене складається враження, що ці люди якраз дізналися нещодавно. Хто б це міг бути?

Очі Джекі раптом розширилися, вона схопилася зі стільця.

— А як звали отого мужика, який до вас із Данилом приходив?

— Трегубов. Ігор Андрійович,— Федя похитав головою.— От дідько... Ми вчепилися за версію з Маріанною. А він же теж цікавився будинком!

— І йому можуть бути потрібні кристали, у нього ж якась лабораторія!

— Це ж було в нас під носом...— Федя роздратовано закотив очі.— Неприємності почалися від його приїзду! У нас у дворі щось бухнуло. І ми з Даньком, як двоє ідіотів, побігли дивитися, а він залишився сам-один у кімнаті Левченка.

— І цей... у нього ж бізнес свій! Я думаю, він може дозволити собі спонсорувати ці сільські заворушення.

Федя шумно видихнув. Де може бути візитка Трегубова? Не міг же Данило забрати її з собою? Слід пошукати ще раз. Не кажучи ані слова, він кинувся до кімнати Данила.

Ще раз: сумка, гаманець, кишені... Дідько, та звідки ж у Данила стільки лахів?

— Що ти шукаєш? — Джекі відсапалася й тепер здивовано спостерігала за тим, як він копирсається в речах свого друга.

— A-а, псячі ноги,— просичав він.— Невже Данько засунув цю кляту візитку в кишеню джинсів, у яких пішов у Леобург?

Джекі знизала плечима. Вони спустилися на перший поверх і знову засіли в їдальні. Старовинний годинник пробив дев’яту ранку.

— Ну, і як тепер знайти цю гниду? — витягуючи з пачки цигарку, пробурмотів Федя.— Я шукав у інтернеті — не знайшов. Так ми бодай могли подзвонити йому й від чужого імені запросити на зустріч. Як-небудь прорвалися б з боями, а там уже я...

Джекі примружила очі.

— Може, Маріанна Олександрівна знає його номер? Дай телефон, я наберу.

Федя видихнув дим у прочинене вікно, роздратовано розчавив недопалок і підійшов до неї. Джекі майже з побожною акуратністю взяла смартфон з його рук.

— Слухай,— раптом сказала вона.— Я, звісно, взагалі не спец... Але хіба нормально, що тут показує «Немає мережі»?

— Може, сімка відійшла. Або перебої... треба перезавантажити.

— Уже. Немає мережі.

— «Сервіс відсутній». Що за фігня? — Федя здивовано потрусив апарат.— Учора ж увечері все працювало!

Він підійшов до столу й підняв кришку ноутбука. Дочекавшись завантаження, спробував зайти у мережу.

«Немає з’єднання з інтернетом».

— Це як же...— закліпала Джекі, схилившись над його комп’ютером.

— Це означає,— Федя обернувся до неї,— що ігри закінчилися. Трегубов відрізав нас від зовнішнього світу.

В цей момент знадвору щось зашаруділо. Федя кинувся до вікна, але, відчинивши віконниці, встиг помітити лише спину невідомого, який хутко перелазив через паркан. Усередині недобре похололо.

— От дідько, він усе чув,— пробурмотів собі Федя під ніс.— Тепер можна вважати, що Трегубову все відомо.

— Кидай палити,— докірливо зітхнула Джекі.— Віконниці тут краще не відчиняти.

На тумбочці стояла акуратна світло-срібляста колба.

Данило миттю прокинувся. «Silberstorum». Він витріщив очі. Що це? Адже він точно не спить! Але хто зміг за лічені години знайти заборонену сполуку, якої не було навіть на чорному ринку?!

Що все це означає? Від подій останніх днів у Данила йшла обертом голова, найменше зараз хотілося міркувати про те, хто підсунув йому рятівну колбу. Навіть якщо хтось стежить за ним і вирішив використовувати Агнесину втечу в своїх цілях, вибору нема. Відкладати не можна, діяти доведеться за складеним планом, але тепер, з появою зільбершторуму, бодай є надія на успішний фінал.

Данило накинув піджак, знайшов у шафі Едвардову сорочку й зав’язав у вузол скляну колбу. Що ж, тепер — до араба.

Дослідник, схоже, не заплющував очей — він похмуро кивнув, забрав препарат і навіть не спитав, звідки Данило його взяв. Потім наказав повернутися за три години й зачинив двері. Тепер лишалося тільки чекати.

Данило прийшов додому. В нього було зовсім небагато часу на підготовку. Зараз усі його думки поглинав план порятунку. Але що буде потім? В’язниця розташована за міськими мурами, тож, найпевніше, повернутися в охоронюване місто до порталу буде неможливо. Їх переслідуватимуть, але, щоб вижити, доведеться якось вибиратися з Нейтральної зони. Добре було б узяти з собою якісь припаси. Але з собою їх тягнути неможливо, а заготувати десь за містом у сховку вже немає часу. Єдине, на що він міг розраховувати,— це на гаманець із золотими лео й кілька перснів з коштовним камінням з Едвардової скриньки. Має вистачити на якийсь час...

— Прорвемося,— зітхнув Данило.

Щоб трохи абстрагуватися, він дістав з-під матраца щоденник дядька й почав читати. Економіка Леобурга, транслокали, способи відкриття порталу... «Зовсім нещодавно якийсь пан з кола клієнтів Елвіра Дем’янича натякнув мені, що місто не гребує розробкою зброї різного ґатунку. Щоправда, ці відомості ретельно приховуються, і докладніше про це мені дізнатися не вдалося». Данило похитав головою. Дивно. Раніше він не помічав цієї фрази... Втім, зараз однаково неможливо зосередитися. Він підвівся, ще раз перевірив своє спорядження, покрутив у руках револьвер, згадуючи інструкції Тео. Може статися, що сьогоднішня ніч стане останньою в його житті. І на підході до в’язниці його чекатимуть Юміт Оздемір і компанія, і він навіть не дістанеться до Агнеси. Данило заплющив очі. Ні, він за всяку ціну мусить упоратися. Заради Агнеси, заради Феді й Джекі, які чекають його вдома, заради себе самого — він повинен зробити за своє життя бодай щось вартісне. Тому він не має права на помилку.

Поміркувавши хвилину, Данило згорнув дядьків щоденник, витягнув бляшану рамку з його зображенням, свій смартфон, паспорт Едварда й розпихав по кишенях. Потім дістав з-під ліжка скриньку з архівом Яблонських, видобув звідти документи й переклав їх у невеликий сховок у стіні шафи, до Едвардових листів. Він забере все це пізніше, коли вони з Агнесою повернуться до порталу. Хоча... може статися, він не повернеться в цей будинок ніколи, і вихід у рідний світ виявиться для нього недосяжним.

Данило знову вирушив до Аль-Разі. Під обід над Леобургом зібралися хмари — їх пригнав потужний північний вітер. Почав накрапати бридкий дрібний дощик, блискуча бруківка потемніла. Він просидів у навіженого хіміка до восьмої, забрав пузату пляшечку з концентратом Яблонського, повернувся додому й став чекати ночі.

...Допоможи, Господи, прийняти всі випробування, які посилаєш мені, покірно. Амінь.

Сьогодні її остання ніч. Їй бракувало сил навіть міркувати — в голові від голоду не залишилося жодної думки. Було так тихо, що, здавалося, вона давно вже в могилі. Не відчувалося навіть страху — все сплуталося й знецінилося. У свідомості лише зрідка миготіли майже стерті спогади: усміхнені обличчя батьків, родинні свята, леобурзькі майдани та яскраві ліхтарики на дахах під Різдво. Чому Різдво, адже зараз серпень?..

Агнеса обвела повільним поглядом камеру, що оберталася перед очима. Вода... Води теж нема. Тепер вона дізналася, що всі чутки, всі жахливі припущення про леобурзьку в’язницю — цілковита правда. В останню ніч не дають ані ковтка. Напевно, вважають це милосердям. Адже зараз смерть справді здавалася їй визволенням.

Суд стрімко промайнув. Агнеса насилу згадала момент, коли суддя виголосив вердикт. Здається, вона засміялася. Чи було їй моторошно, прикро, гірко? Ні. Вона немов померла задовго до тієї миті, коли місто, збудоване дбайливими руками її батька, таємно засудило її до страти.

Повіки стулялися самі собою, і знову з’являлися обличчя... Цього разу — Едвард. Знову він... Навіть батька вона бачила рідше. Щоночі одне й те саме: їй здавалося, що кузен відчиняє двері камери, підхоплює її на руки й несе. І на душі стає так спокійно й легко, що вона не питає навіть, куди вони прямують — Едвард знає краще. Агнеса тільки дивиться на його обличчя й хоче запам’ятати кожну рису — те, як він переводить погляд, як усміхається їй куточком уст... Якщо це останнє, що вона побачить у своєму житті, то вона зовсім не засмутиться.

— Агнесо!

Схоже, вона геть не при собі. Сни були такі реальні, що навіть голоси лунали так, ніби оточували її, і привиди старої в’язниці повторювали за ними.

— Агнесо, ти мене чуєш? Ти жива?!

Вона здригнулася й насилу розліпила важкі, гарячі повіки. Лише маленький квадратик нічного неба, закутий у ґрати, вирізнявся на тлі безкрайньо чорних стін. І в це крихітне віконце майже під стелею хтось зазирав.

— Та чого ж ти верещиш, га? — гнівно засичав привид. Агнеса й не помітила власного крику.— Це я! Едвард!

Агнеса затулила рота рукою, щоб не зойкнути ще раз. Вона збожеволіла? Спить? Марить? Чи вже померла?!

— Що ти тут робиш? — ледве ворушачи язиком, пролепетала вона й підвелася з дерев’яного настилу, що правив їй за ліжко. Дівчина попленталася до вікна й насилу залізла на хиткий трухлявий столик під ґратами.

— Просто зараз я завис униз головою на висоті тридцяти метрів над землею,— відповів прибулець.— А взагалі — я по тебе.

В цю мить ззовні стало світліше: темне небо розкраяв сліпучо-білий промінь. Зовсім поруч потужно заревли мотори, й Агнеса здогадалася, що світло линуло з прожектора на гондолі сторожового поліційного дирижабля, що підходив на швартування. Незнайомець, який розмовляв з нею, нервово озирнувся — бліде світло впало на його обличчя, й Агнеса затремтіла. Так, це був Едвард. Справді Едвард. Вона не спала й не марила. Едвард Яблонський власною персоною, з плоті та крові, висів у неї за вікном, дивом утримуючись на круглій залізній ринві!

Голова у вікні зникла, але за кілька секунд з’явилася знову.

— Слухай уважно! — вимогливо мовив Едвард.— У нас обмаль часу. Зараз майже північ, дирижабль спуститься на майданчик на даху з іншого боку, варта почне мінятися. Поки вони зайняті, ми маємо встигнути до вікна на горищі. Там на нас чекають.

— Я... я... Господи... Едварде...— вона потяглася до ґрат і торкнулася його руки.

Він на якусь частку секунди завмер від її дотику, але потім прошепотів:

— Прибери руки, я ламатиму ґрати.

Едвард дістав з-за спини гладеньку пляшку й чимось помастив пруття. Хвилину нічого не відбувалося, аж потім хлопець ударив по ґратках — і вони розсипалися, наче піщані. Неймовірно!

— Це концентрат Яблонського. Твій батько — геній,— усміхнувся «кузен», помітивши збентеження на її обличчі. Він кинув їй край мотузки.— Обв’яжися оцим.

Агнеса насилу зав’язала найміцніший вузол, на який була здатна слабкими неслухняними руками. Дівчина потягнулася, вперлася однією ногою в кільце для кайданів і спробувала вилізти у вузький кам’яний отвір. Довга спідниця зачепилася за ланцюг і затріщала. Едвард штовхнув дівчину в камеру. В небезпечній близькості знову промайнув білий промінь.

— Швидше, скидай спідницю.

Агнеса відчула, як щоки заливає рум’янець.

— Що?!

— Роби! — роздратовано гримнув Едвард.— І нижню теж!

— Але я не можу... я ж залишуся у... о Боже...

— Агнесо! — видихнув він.— Обирай: або без спідниці, або без голови!

Яка ганьба! Він побачить її в самому спідньому! Але не залишалося нічого, як скоритися. Агнеса відстебнула гачки, що кріпили спідницю до корсета, й відкинула брудне шмаття.

— Так набагато спортивніше,— схвально кивнув Едвард і простягнув їй руку.— На рахунок три — вилазиш у вікно. Тримайся за мене й дряпайся нагору.

Вологий від дощу дах, пронизливий вітер, поліційний дирижабль, що повільно підпливає в темному небі... А ще — висота. Така, що варто глянути в чорну прірву — й одразу гулькнеш униз. Агнеса міцно вчепилася за єдину клямру, що стирчала серед блях на даху — тепер дівчина стояла на ринві, притискаючись до похилого даху. Едвард повільно розвернувся, вперся в ринву колінами, потім підвівся на ноги й міцно стиснув Агнесину руку.

— Рухаємося праворуч,— прошепотів він.— Там вхід на горище.

Агнеса насилу розтиснула пальці й відпустила клямру. Тепер вони просувалися по периметру даху без можливості вчепитися бодай за щось, коли налітав шпаркий вітер.

Крок, ще крок, завмерти... Крок, ще крок. Її пальці конвульсивно стискали долоню Едварда, бляшана ринва рипіла під ногами.

Він прийшов по неї. Це неможливо.

Ще крок. Едвард майже дотягнувся до дверцят, що темніли на тлі блискучої поверхні даху.

Цей хлопець — не її кузен. І тепер вона була абсолютно впевнена в цьому. Едвард Яблонський ніколи не вчинив би так. Він на таке не здатен. Отже те, про що розповідав дивак, який приходив до її батька,— цілковита правда. Переходи, двійники, паралельна реальність. У це набагато легше повірити, ніж у те, що її руку зараз стискав боягузливий і підступний двоюрідний брат. Але що спонукає цього незнайомця? Навіщо він так ризикує? Хто він такий і яка йому користь від неї?

— От лайно...— просичав прибулець і ще раз смикнув ручку люка.— Замкнено!

— Що таке? — Агнеса здригнулася.

— Гадки не маю. Йонас мав дочекатися! От бісів вилупок! Сподіваюся, Тео здере з нього шкуру.

— Тео?..

— Так, він мені допомагав.

— Допомагав?!

— Так, чекай...— пробурмотів Едвард.— Є ще трохи концентрату. Я змащу замок. Дирижабль уже пришвартувався?

Її «кузен» витягнув шию, щоб розгледіти, що коїться за конусом даху. Агнеса гойднулася вперед, щоб розгледіти, і раптом підбір її черевика зісковзнув з мокрої труби.

Її рятівник сіпнувся й схопив її за плече, але було запізно. Навіть якби вона прикусила язика, промовчати б не вийшло, і тишу похмурої серпневої ночі розітнув її пронизливий зойк. На протилежному боці даху одразу ж спалахнуло світло.

— Швидко! — скомандував Едвард і потягнув її далі.— За мною!

Тепер вони пересувалися швидше, але ринва невдовзі закінчилася. Рухатися далі нікуди — попереду була піднята ляда люка, звідки визирали стривожені криком поліціянти, які щойно спустилися з дирижабля. Ревіння двигунів заглушило навіть думки: повітряний корабель висів просто над їхніми головами, прив’язаний канатами до причальної щогли.

— Це на тому кінці даху! — вигукнув один з поліціянтів і свиснув: — До дирижабля!

Агнеса не встигла усвідомити, що відбувається. Едвард раптом відпустив її руку і щосили штовхнув залізну ляду люка на поліціянтів, придавивши її своєю вагою. Хутко завернув гвинт і заблокував його своїм револьвером. Едвард опинився на вузькій кам’яній смужці біля люка, перетягнув Агнесу до себе й міцно обійняв за талію.

— Куди тепер? — запитала дівчина, перекрикуючи гуркіт дирижабля.

Едвард задер голову.

— Тільки нагору,— він показав на ґратчасту конструкцію зі скобковою металевою драбиною всередині, що вела до висувного майданчика.

— Але ж там...

Він рішуче потягнув її вперед. Агнеса ледве встигала за Едвардом, який стрімко піднімався драбиною. Крізь ґрати ревів вітер. Едвард першим опинився на майданчику. Нагорі почувся шум. Господи! Що там відбувається? Серце калатало так швидко, ніби от-от готове було розірватися. Агнеса швидше полізла вгору.

Піднявшись на майданчик, дівчина на секунду заплющила очі від яскравого світла прожектора. Рвучкий порив вітру мало не звалив її за край, у темряву. Її підбори провалювалися в отвори між ґратами.

Де Едвард? Вона розплющила очі й здригнулася. Її кузен і поліціянт каталися по майданчику в запеклій боротьбі. Чоловік захопив голову Едварда й навалився на нього згори. Від переляку в Агнеси заніміло все тіло, але вже наступної миті вона, не тямлячи, що робить, кинулася на поліціянта. Вони удвох відлетіли вбік і ледве не випали за край. Агнеса боляче вдарилася головою об коловорот з причальною линвою дирижабля. Ручка заскреготала, поволі розкручуючись. Одна линва почала розмотуватися, дирижабль плавко розвертався ліворуч.

Едвард підскочив до поліціянта й перехопив руку з револьвером саме тої миті, коли той збирався стріляти. Вони знову покотилися по майданчику.

Дирижабль розвертався, його відносило вітром. Ще трохи — і линва розмотається, він відчалить, а разом з ним — будь-яка надія на порятунок! Агнеса зціпила зуби й всім тілом налягла на неслухняну ручку коловороту — і той нарешті припинив обертатися. Клацнув залізний гак — тепер линва розгойдувалася на вітру, проте більше не розмотувалася.

Позаду почувся удар — і звуки бійки раптом стихли. Агнеса рвучко обернулася. Едвард звівся на рівні ноги. Поліціянт лежав горілиць, розкинувши руки.

— Ти... ти його...

Кузен кинув на неї швидкий погляд, сунув револьвер за пояс і допоміг їй підвестися. Змахнув з чола піт і втупився в дирижабль, що гуркотів над їхніми головами.

— Ти вмієш ним керувати? — крикнув він.— Я ні фіга не шарю!

— Ти... що?..

Постріл.

— Ані руш! Поліція Леобурга!

Свисток. Вони водночас обернулися.

Гуркіт. Дахом будівлі рухалися поліціянти. Вони насилу відривали ноги від залізної покрівлі й різко наступали, хитаючись із боку в бік. Агнеса придивилася. До підошов їхніх чобіт кріпилися якісь пристрої, що дозволяли їм безперешкодно пересуватися похилим дахом. Десь завила сирена.

— Але ж як...— Едвард осікся й втупився у загін, який невідворотно наближався, тупаючи по конусному даху.

Ще один постріл. Цього разу — зовсім поруч, куля зі свистом розкраяла повітря.

Едвард підштовхнув Агнесу до канатної драбини, що теліпалася під черевом дирижабля. Агнеса вчепилася за мотузки й відчула, як величезний повітряний корабель просів під вагою її тіла.

— Не рухатися! Іменем Леобурга!

Біль обпік плече. Агнеса скрикнула й мало не розчепила пальці. Зціпивши зуби, вона просувалася далі, й відчинений люк на гондолі дирижабля ближчав. По рукаву цебеніла кров. Агнесу розгойдувало, пальці зводило судомою. Вона глянула на майданчик: Едвард розмотав обидві линви й похапцем кинувся до мотузяної драбини. На мить Агнесі здалося, що він не встигне, але в останню секунду, коли корабель розвернувся й відчалив від в’язниці, хлопець устиг ухопитися за поперечку. Від ваги Едварда дирижабль знову здригнувся й просів. Драбина натяглася, підійматися стало простіше. Агнеса полізла вгору.

Ось і гондола. Всередині було задушливо й темно, лиш мерехтіло світло від двох тьмяних ламп десь углибині. Через різкий хімічний запах нещадно дерло в горлі. Агнеса визирнула назовні. На майданчику з’явилися поліціянти. По дерев’яних стінах гондоли заляпали кулі. Едвард заліз усередину слідом за нею.

— Зачиняй!

Агнеса, немов той механічний «маніпулятор», не роздумуючи штовхнула дверцята й провернула вентиль. Навкруги щось глухо ляскало — кулі просікали обшивку кабіни, одна пробила двошарове скло ілюмінатора. Проте в’язниця поступово віддалялася.

— Ви хто такі?!

Агнеса здригнулася. Пілот! Він залишився на борту! Едвард вихопив револьвер і зробив кілька кроків до панелі приладів у глибині кабіни. Агнеса поповзла за ним назирці.

— Ми — твої пасажири,— спокійно сказав він.— І в нас до тебе пропозиція.

Обличчя пілота — з темними колами під очима й посинілими губами — у тьмяному газовому світлі здавалося обличчям мерця. Він рвучко розвернувся й хотів вихопити зброю, але Едвард упер цівку просто йому в чоло й похитав головою.

Пілот мовчав і свердлив нападника злим поглядом.

— Маєш вибір,— почав Едвард.— Або ти ведеш корабель, куди ми скажемо...

Стрілка одного з приладів полетіла вліво й майже досягла червоної позначки на шкалі.

— Едварде...

— ...або просто зараз стрибаєш з парашутом...

Агнеса придивилася. Це був покажчик висоти. Дирижабль стрімко знижувався!

— Едварде...

— ...або дістаєш кулю в голову.

— Едварде, ми падаємо! — вигукнула вона. Пілот кинувся вперед і вчепився в руку її рятівника. Від різких переміщень дирижабль хитнуло, Агнесу жбурнуло на панель приладів. Вона зачепила якийсь важіль, нагорі засичало — так, ніби з балона стрімко виходило повітря. Дирижабль здригнувся, пілот і Едвард стрімголов скотилися в інший куток кабіни. Стрілка висоти поповзла в зворотному напрямку. Агнеса намертво вчепилася у дерев’яний штурвал.

— Прямо. Лети прямо, будь ласка...— прошепотіла вона.

Едвард схопив пілота за барки й ударив об борт. Револьвер покотився по підлозі. «Кузен» всівся на пілота й заломив його руки за спину.

— Умови змінено,— сказав він.— Якщо ти такий брикливий, то далі ми без тебе.

— Без мене корабель упаде,— прошипів пілот.

— Та пофіг! — вишкірився Едвард.— Він однаково впаде, вони проб’ють нам балон. Тепер рахуй до п’ятьох і смикай за кільце.

І з цими словами він потягнув пілота за лямки парашута до люка в центрі кабіни. Зайвий вантаж вилетів з корабля, судно струсонуло, і стрілка на приладі трохи відхилилася праворуч.

Едвард кинувся до Агнеси й перехопив з її рук штурвал. Він бігцем глянув на прилади й опустив маленький мідний важіль біля самої основи. Колесо штурвала заблокувалося. Едвард роздивлявся панель керування, а потім обернувся й посміхнувся до неї. Агнеса вловила його погляд — зосереджений, злий, азартний. А наступної миті Едвард смикнув важіль до позначки «Voile Fahrt[30]». Корабель хитнувся. Заревіли двигуни, кабіна почала наповнюватися парою, що просочувалася з машинного відділення. Дирижабль здригнувся й почав нарощувати швидкість.

— Так! Так! Вийшло! — Едвард відпустив штурвал, притулився спиною до стіни кабіни й розкинув руки.— Йди до мене!

Агнеса й сама не збагнула, як опинилася в його обіймах. Едвард узяв її обличчя в долоні, кілька секунд дивився в очі й дивно, недовірливо всміхався, ніби не вірив, що вона поруч, що вона справжня. А потім нахилився до її вуст.

Ти не знаєш, хто він такий. Ти не знаєш, що йому потрібно й навіщо він тебе рятував.

Агнеса сіпнулася й відвернулася, притулившись щокою до його грудей. Вони з Едвардом без сил сповзли по стінці кабіни й певний час нерухомо сиділи на підлозі. Агнеса тільки слухала, як шалено калатає його серце. Нарешті її рятівник зітхнув і вимовив:

— Агнесо, в мене для тебе дві новини...

Вона підвела голову. Його очі в напівтемряві сповненої парою кабіни дивно заблищали.

— По-перше, я не Едвард.

— Я знаю.

Він аж здригнувся.

— Але... Ну, гаразд. Мене звати Данило. По-друге, я — з іншого світу. Тобто не звідси. Ти навряд чи зможеш у це...

— В нашому будинку є перехід,— прошепотіла Агнеса.— І ти прийшов крізь нього. Ти — двійник мого кузена, так?

— Звідки ти знаєш?! — від подиву його голос захрип.— Неможливо...

— Той чоловік з феротипу... Ти питав про нього. Він намагався переконати мого батька, що наш будинок треба вивчати, що там є... як це... портал.

Раптом Агнесину увагу привернуло дивне сяйво за склом ілюмінатора. Вона придивилася — й тієї ж секунди скам’яніла від жаху.

— В мене для тебе теж є новина,— насилу вимовила вона.— За нами женеться весь Леобург.

Місто, її рідне й любе місто, що залишилося далеко позаду, палахкотіло сотнями вогнів. На будівлі в’язниці істерично вили сирени. В небі над Леобургом з’явилося кілька чорних еліпсоїдів з голчастими «плавниками», світло їхніх прожекторів було спрямоване на їхній дирижабль. Переслідувачі наближалися з загрозливою швидкістю. Агнеса затремтіла. От і кінець.

— Це «акули»! — скрикнула вона й указала в бік міста.

— Більше схожі на тунців,— усміхнувся Едвард.

— Даремно жартуєш... ми не втечемо! Це спеціальний загін, у них найкраща техніка!

— Дурниці, в нас непогана фора,— її «кузен» похитав головою і став оглядати прилади на панелі управління.— Вони летять не швидше, ніж ми.

— Удвічі швидше! — схлипнула Агнеса.— Батько розповідав, що в них газові мотори, а не парові, як у нас!

— Елітні такі, чи що? А, це вони ходять у скафандрах з акулячими мордами?

— Не кепкуй!

— І не думав. Бачив їхню спецоперацію в Академічному,— він припав до вікна.— Гм-м... вони й справді наближаються...

Цієї миті повітряний корабель здригнувся й зненацька нахилився вперед. Агнеса вдарилася спиною об дошку приладів. Почулося сичання й легкий сплеск.

— Що це?!

— От дідько! Вони вистрелили! — Едвард припав до ілюмінатора.— В нас величезна діра в балоні!

Її рятівник витер рукавом чоло, його погляд забігав по панелі керування. По корпусу продовжували стріляти. Кулі з тріскотом ударялися об дерев’яні стіни гондоли, ляскали по балону, десь угорі було чути гучний свист.

— Дивися, тут компас. Судячи з нього, ми летимо на південь. Що там на південь від Леобурга?

— Нейтральна зона... Ліс... суцільний ліс...— Агнеса похитала головою.— І десь там... є озеро Телубін.

Куля прошила обшивку просто над їхніми головами.

— Те, що треба! — підхопився прибулець.— Озеро нас влаштовує!

Він протер запітніле скло над панеллю і раптом радісно вигукнув:

— Здається, я його бачу! — він схопив Агнесу за руку.— Дивись! Он, щось блискуче між пагорбами! Ми вже близько!

Ще одна куля ляснула по панелі приладів. Агнесине серце так калатало, що, здавалося, от-от вирветься з грудей. Вони з Данилом (чи як там звати цього прибульця?) втупилися в панель керування.

— Це не складніше за авто на механіці,— він перевів важіль біля основи штурвала в інше положення й поклав її руки на штурвал.— Стеж за альтиметром і крути штурвал. Отак. Трохи праворуч — повертаємо, потім по прямій. Ми дуже швидко знижуємося, але твоя задача — вести дирижабль до озера.

Він дістав з-за пояса револьвер.

— А я поки що попсую нерви вашим «акулам». Вони вже достатньо близько.

— Що ти вигадав?!

Її рятівник мовчки влаштувався біля ілюмінатора. Агнеса більше не могла відволікатися. Озеро сяяло сріблом у світлі місяця, що прорвалося крізь хмари, і стрімко наближалося, збільшуючись у розмірах. Невдовзі з суцільної чорної маси внизу виокремилися дерева: сосни, ялини, дуби, а ще берези, що яскраво біліли в темряві. Агнеса натиснула на штурвал, але він не піддався. Ще раз, і ще. Його заклинило? Від переляку дівчина затремтіла й навмання схопилася за один з важелів. Він піддався за один дотик. Нагорі знову засвистіло, дирижабль різко нахилився. Данило не втримався й стукнувся об борт. Револьвер вислизнув з його руки, покотився й випав у відчинений люк.

— Блін, Агнесо! — вигукнув її рятівник.— Треба ж попереджати!

Матір Божа... Тепер вони беззбройні! І все через неї!

Агнеса обернулася до оглядової щілини над дошкою приладів, але побачила лише нескінченну темряву.

Дирижабль раптом затрусився, під гондолою почувся хрускіт.

— Дерева! — крикнув Данило.— Ми майже на землі!

Він кинувся до Агнеси й схопив її за руку. Смикнув за важіль, мотори важко заревли, пара сповнила кабіну вщерть. Данило підтягнув Агнесу до люка.

— Набери повітря.

— Едварде... тобто... Даниле, я маю попередити...

— Озеро просто під нами! Стрибаємо в люк за моїм сигналом!

— ...що я не вмію...

— Один... два...

— ...плавати!

— Три!

У вухах засвистів вітер. Кілька секунд Агнеса не відчувала ані рук, ані ніг, тільки в’язку слабкість. Від удару об поверхню озера тіло пройняв різкий біль, дихання збилося. Холод, бризки, вода — крижана вода скрізь, у вухах, у роті, у носі... Агнеса не могла дихати, не могла розплющити очі, не могла крикнути. Жах стиснув горло. Рука Едварда відпустила її руку. Ця ніч усе-таки стала останньою в її житті.

Щось боляче ляснуло по щоці.

— Агнесо!

Вона схлипнула. Вода досі хрипіла й булькала у неї в горлі, вона не могла вдихнути.

— Агнесо, ну будь ласка! Розплющ очі!

Її перевернули набік і стукнули по спині. Вода ринула з рота, й Агнеса почала надсадно кашляти. Її обійняли, та так міцно, що нарешті можна було повірити: вона досі жива.

— Де ми?..

В голові проясніло. Пахло хвоєю та вільгістю.

— На березі,— Данило підняв її на ноги.— Ходімо, швидше!

Вгорі почувся свист і гуркіт моторів. На тлі нічного неба ковзнули три тіні. Втікачі припали до мокрої глини й завмерли.

— «Акули»? — стривожено запитала Агнеса.— Вони ще тут?

— Так-так,— закивав Данило.— Біжімо!

Вони заглибилися в гущавину. Дерева кружляли в чорній круговерті, звуки лісу наповнювали навколишній простір, переслідували їх, мчали слідом... Вітер знову свистів у вухах, а дух перехоплювало від страху. Едвард стискав її руку й тягнув за собою вперед, але за якийсь час Агнеса відчула, що ноги нестерпно тремтять від напруги, а кожен крок дається з неймовірним зусиллям.

— Зажди... Більше... не можу...

Біль у всьому тілі став жахливим, нездоланним. Судоми зводили кожен м’яз, суглоби нестерпно пекли. Агнеса впала навколішки, опустила голову на зігнуті руки й заплакала. Данило сів поруч і торкнувся її плеча.

— Агнесо... сонечко... я розумію, що тобі зле й моторошно... і ти втомилася. Давай ще трохи! Поліція зараз піде у ліс. Не можна зупинятися.

Дерева шуміли й крутилися навколо, у вухах дзеленчало. Вона зробила кілька кроків і знову впала, але раптом, ніби за помахом чарівної палички, злетіла в повітря й попливла вглиб лісу.

— Ти така легка,— всміхнувся її «кузен» і пригорнув її до себе.— Худенька й легка, мов пір’їнка... Коли все закінчиться, будемо тебе відгодовувати. Чого б тобі хотілося?

Вона обійняла його за шию і вперлася у плече.

— Яблучного пирога... Криста... пече... чудовий пиріг...

Це все до болю нагадувало її сон у в’язниці: вона так само роздивлялася його обличчя знизу, намагаючись запам’ятати кожну рисочку, ніби це було останнє, що вона бачить за життя.

— Гаразд, буде тобі пиріг,— кивнув він.— От тільки треба вижити.

Агнеса загубила лік часу. Навколо було темно й тхнуло сирою землею. Вони рухалися годину, чи дві, чи більше. Данило засапався — він утомився, до того ж, дорога вела вгору. Раптом хлопець зупинився. Агнеса насилу розліпила очі. Ліс навколо порідшав. Вони опинилися на краю яру.

— Цікаво, що то були за рейки?

— Які рейки?

— Кілька хвилин тому бачив дуже стару вузькоколійку. Звідки вона в лісі...

— Тут не завжди була Нейтральна зона. Можливо, старий завод,— Агнеса поворушилася.— Пусти мене.

Хлопець опустив її ноги на землю.

— Ти знаєш, де ми? Поруч є люди?

В голові паморочилося. Агнеса не впізнавала місцевості, вона не могла навіть зрозуміти, де саме залишився Леобург.

— Ні... В Нейтральній зоні нема поселень. Єдиний шлях — іти до українського кордону.

— Далеко?

— Так, далеко,— схлипнула вона.— Я не дійду.

Данило важко зітхнув, схилився й почав розтирати праве коліно. В цю мить він утратив рівновагу й шкереберть полетів у яр.

— Ні!!!

Внизу затріщало гілляччя й почулася лайка. Принаймні він живий!

— Даниле,— обережно покликала вона.— Як ти?

— Як людина, що звалилася в чагарник,— пробурмотів він.— Уся дупа в колючках. Не рухайся, я зараз вилізу.

Кілька хвилин унизу щось тріщало, сипалася земля, знову чулася українська лайка.

Він... він не Едвард. Він не леобуржець. Що він тут робить...

Думки Агнеси плуталися, вона втомлено опустилася на холодну землю й обхопила себе руками.

— А це що таке? — раптом почулося з яру.— Ого!

На кілька секунд запала мовчанка, аж раптом Данило виліз на стежку. Його обличчя було подряпане, але вигляд він мав надзвичайно захоплений.

— Ти маєш це побачити,— хлопець подав їй руку.

Вони почали спускатися, обережно, крок по кроку. Нарешті зупинилися на невеликому виступі. На схилі яру виднівся зарослий рослинністю вхід.

— Печера?

— Не зовсім.

Данило стиснув її долоню і почав просуватися вперед. За кілька метрів вони зупинилися. Агнеса випростала руку й намацала попереду холодне залізо. Двері. Люк.

— Що це?

— Ну, якщо це не будиночок Більбо Бегінса...— всміхнувся Данило.— Гадаю, це якийсь тунель. Може, якась покинута військова база. Хтозна.

Він відсунув її від люка й почав його обмацувати. В темряві почулося легеньке рипіння.

— Сподіваюся, нас не розірве на шматки. Відійди.

Данило коротко видихнув і потягнув вентиль на себе. Метал скреготнув, але люк повільно відчинився. Всередині тхнуло вогкістю і цвіллю. Агнеса злякано пригорнулася до Данила, він стиснув її долоню.

Вони зачинили по собі люк, і її кузен-самозванець закрутив вентиль. Навколо була цілковита темрява, Агнесі здавалося, ніби вона втратила зір. Ані звуку, окрім їхнього дихання. Данило відпустив її. Кілька хвилин він копирсався в мотлоху, що лежав під стіною. Раптом у повітрі запахло сіркою, і в мороці спалахнув вогонь. Агнеса затулила очі долонею.

— Тут є оливна лампа...— пробурмотів Данило.— Надовго не вистачить. Оливи майже нема.

Слабке світло осявало досить просторий тунель, що вів углиб схилу над урвищем. Під ногами теж були заіржавілі рейки, ніби тут колись їздили вагонетки. Біля стіни валялися ящики й купа мотлоху. Вони перезирнулися й рушили вперед. За кілька метрів тунель перекрив новий люк. Данило передав Агнесі лампу й спробував повернути вентиль. Він не піддався.

— От лайно,— зітхнув він.— Ну, нічого. Зупинимося тут — схоже, це давно закинута шахта. Треба перепочити. За годину підемо далі.

Він повісив лампу на стіну. Потім перевернув ящик, накидав мішків і допоміг дівчині вмоститися на імпровізованому матраці. «Ліжко» виявилося жорстким, груба тканина дряпала шкіру. Агнеса відчула, як Данило розв’язує шнурочки її корсета. Вона одразу ж здригнулася, сіла й притиснула руки до грудей.

— Треба зняти... Корсет досі мокрий.

— Ні! — вона відчайдушно захитала головою.— Я не можу.

Данило втомлено закотив очі.

— Та я ж не заради цікавості. Замоталася б у мішок. О, а тут ще й кров!

Агнеса скосила очі на плече. Звичайна подряпина, вона вже й забула про це.

— Пусте, не турбуйся, Ед... тобто...

Її рятівник похмуро кивнув.

— Гаразд.

І зняв із себе вогкий одяг і акуратно розстелив на перевернутому ящику. Агнесині очі мимоволі розширилися. Ніхто зі знайомих їй чоловіків зроду не посмів би роздягнутися в її присутності, навіть Тео, який зазвичай нехтував правилами пристойності. Але не це раптом збентежило її. Його тіло. Так близько. Таке... досконале. Його ніби виліпив давньогрецький майстер — витесав і відполірував кожен м’яз, кожну лінію... Агнеса судомно втягнула повітря. Прибулець прискіпливо оглянув її і похитав головою.

— Лягай. Тобі треба відпочити. В нас обмаль часу.

Агнеса кивнула й згорнулася клубочком у мішках. Данило сів поруч, діставши з кишені якісь папірці.

— Дідько, треба було загорнути Едвардів паспорт у щось водонепроникне,— пробурмотів він і витягнув гаманець з монетами.— Добре, хоч гроші взяв золотом.

Жовте світло мінливо ковзало по його профілю. Цей хлопець був і знайомий, і геть незнаний для неї. Агнеса зачудовано міркувала, як вона взагалі могла вважати його Едвардом Яблонським.

— А який він, твій... твій світ?

Її «кузен» усміхнувся.

— Схожий на цей. Багато автомобілів, різної техніки, замість дирижаблів — літаки. Є всесвітня інформаційна мережа — інтернет називається. Можна розмовляти з Нью-Йорком, листуватися з Мельбурном, слати фотографії в Барселону — і все це одночасно.

— Щось на зразок телеграфу?

Данило кивнув.

— Так, але значно швидше. А ще є телефони — їх можна носити з собою, щоб завжди можна було поговорити з будь-якою людиною. Будинки високі, багато бетону, скла.

— А Леобург там є?

— Ні. Міста вчених нема. Але він схожий на міста старої Європи. До речі, знаєш, що дівчата в нас носять такі коротенькі шорти, що ці твої мереживні штанці — узагалі еталон скромності...

Агнеса затулила повіки долонею. Її били дрижаки. Відчувши її тремтіння, рятівник ліг поруч і міцно обійняв її. Агнеса здригнулася, але не відсунулася.

— Так тепло?

— Так,— вона відчула, як її накриває тепла хвиля — така затишна, ніби вона раптом опинилася вдома, у власному м’якому ліжку.— Ніколи не бувало тепліше.

Шум у голові посилився, повіки стали надзвичайно важкими. Темрява, одна суцільна темрява, але вже не колюча й не моторошна. Данило щось ще розповідав, але його голос долітав до неї, наче крізь воду. Але ось і він зник. Темрява жадібно поглинула її тіло, її свідомість і всі її думки...

— ...Агнесо!

Її трусили за плече. Вона прокинулася, серце шалено калатало десь у горлі. Лампа згасла, але в тунелі чомусь не було темно.

— Хтось відчинив люк. Ззовні.

Її замутило від страху. Знадвору вливалася тоненька смужка світла. Данило повільно підвівся й рушив до виходу. Пригнувся, обережно визирнув з-за люка й дослухався.

— Без фокусів,— загрозливо вимовив німецькою жіночий голос.— Ви в оточенні. Вас двоє, ви без зброї. Виходь сам і виводь свою подружку.

Агнеса здригнулася та втиснулася в стіну. Люк відчинився ширше. Данило повернувся до неї і простягнув руку, дівчина слабко стиснула його долоню.

— Ходімо.

Надворі жеврів світанок. Вони вийшли з тунелю, який ще кілька хвилин тому здавався затишним і надійним.

Навколо було п’ятеро: один присів над входом до печери, двоє — вище на стежці, ще один стояв на краю урвища. Всі стискали в руках пневмогвинтівки. Обличчя було годі розгледіти — їх приховували натягнуті по самі очі шарфи й хустки. Ближче за всіх стояла дівчина з довгим темним волоссям, заплетеним у косу, її револьвер був спрямований на Данила. Раптом вона стягнула хустку з обличчя.

На її правій щоці виднілася потворна червона мітка у вигляді літери «V».

Та це ж... В Агнеси перехопило подих.

Вигнанка! Вигнанцям справді випалюють тавро!

Агнеса злякано притулилася до Данила й тихо видихнула:

— Хто ви? Чого вам треба? Грошей у нас нема.

Вигнанка презирливо пирхнула.

— Дівчинко, ти, напевно, не зрозуміла, куди потрапила,— крижаним тоном відповіла вона.— Гроші нам не потрібні. Ви — чужинці. І ви залізли на нашу територію. А таких ми зазвичай вбиваємо.

Розділ 15

Дівчина, яка бачила плями

Данило невідривно дивився на незнайомку. Тавро на щоці... Вигнанці! Отже, вони — в руках зграї леобурзьких злочинців. Пречудово.

Данило роззирнувся — схоже, їм перекрили всі можливі шляхи до відступу, хіба що стрибати у яр. Тікати навмання безглуздо. Навіть просто вскочити назад до тунелю і зачинити люк наразі не вийде — позаду них зістрибнув на виступ той здоровило, який кілька хвилин тому сидів над печерою. Данило нервово озирнувся. Обличчя вигнанки залишалося серйозним ще кілька секунд, а потім вона розреготалася, багатозначно бавлячись револьвером. Її товариш, який перекривав відступ до тунелю, теж мало не оглушив Данила реготом.

— Ти бачив їхні пики, Маку? — пирхнула дівчина.— Вони мало не попалали!

Здоровань скинув каптур і підійшов до неї. Це був рудобородий чоловік середнього віку, з грубим, але не злим обличчям. Він грайливо штовхнув дівчину в бік і продовжував сміятися, роздивляючись бранців.

— Лейло, досить! — раптом почулося згори.— В нас нема часу на жарти!

Доріжкою збіг молодик з геть чорними, мов вугілля, очима. Вони з Лейлою були схожі, наче брат із сестрою. Він скинув плащ і простягнув Агнесі. Лейла... Данилові здалося, що він уже чув це ім’я в Леобурзі, хоча був цілком певен, що ніколи не бачив її раніше. Її напрочуд гарне, з виразними рисами обличчя навряд чи можна було забути, навіть не враховуючи рубець на правій щоці.

Данило обернувся до Агнеси, щоб допомогти з застібкою на плащі.

— От лайно,— машинально просичав він українською.— І жодного порталу поруч.

Погляд Агнеси впав за його спину, Данило рвучко обернувся. Лейла дивилася на нього круглими від подиву очима. В її погляді було щось особливе. Вона підійшла до Данила майже впритул і пильно зазирнула йому в очі.

— Тоже любишь бегать по чужим мирам?[31]

Від цієї фрази і її тону Данила взяли дрижаки. Вона зрозуміла те, що він сказав, і знає про портали?! І що означає «тоже»?

— Ich verstehe nichf[32],— відповів він дерев’яним голосом.

— Прекрасно понимаешь[33],— змовницьки посміхнулася вона.

Вона говорила російською чисто, з помітним московським акцентом. Хто вона в біса така? Кілька секунд вони з вигнанкою свердлили одне одного допитливими поглядами. Потім дівчина зацікавлено гмикнула й обернулася до чорнявого вигнанця.

— Слухай, Давиде, а хлопчина цікавий попався,— сказала вона німецькою і здунула з чола чорне пасмо, що вибилося з зачіски.

— Не займай бранця!— суворо відказав вигнанець.

Вона кокетливо вигнула брову й оглянула Данила з ніг до голови.

— Важко втриматися від спокуси,— дівчина засміялася, зблиснувши білими зубами.— Хіба щодня знаходиш таких симпатичних, та ще й голих одноплемінників!

Що вона верзе? Від перевтоми мозок Данила відмовлявся працювати. Хто вона? Двійник? Але хто притягнув її сюди? Чи... невже... невже вона така, як він?!

— Лейло, я попередив!

Вигнанка ще раз посміхнулася до хлопця, якого називала Давидом.

— Щось ти не в гуморі. Добре, наказуй: що з ними робити?

Давид насупився.

— Ми не можемо залишити їх тут. Але й вести до нас занадто ризиковано.

Данила сповнювали суперечливі почуття. З одного боку, ці люди не здавалися йому надійними — крім того, що загін озброєний до зубів, так ще у лавах вигнанців міг перебувати (і, найімовірніше, перебував!) Марсело Мотта — головний винуватець ув’язнення Агнеси й катастрофи в родині Яблонських. Проте з іншого боку, якщо зараз за ними назирці женуться «акули», а Леобург схожий на оскаженілого дикобраза, шансів пробратися до маєтку Яблонських і дочекатися, поки відкриється портал, у них нема. А ще — ця дівчина... Він був майже впевнений в тому, що вона прийшла сюди з його реальності. От тільки чи має вона транслокальні здібності, чи є чиїмось двійником? Якщо так, то... чи не привів її у цей світ його дядько? Можливо, їй відомо, де він?

— Не забувай: ми досі не знаємо, хто вони такі,— скептично посміхнулася Лейла.— Добродії не забажали відрекомендуватися!

Так, шансів без вигнанців у них небагато.

— Я знаю, хто це,— звів брови Давид.— Едвард і Агнеса Яблонські, чи не так? Ми вже зустрічалися, панно Агнесо. В саду. Пригадуєте?

Агнеса здригнулася. Схоже, вони дійсно вскочили в серйозну халепу.

— Ну, она, может, и Агнесса,— промовила Лейла й зміряла Данила поглядом.— Но вот этот — точно никакой не Эдвард. Ферштейн меня, парень?[34]

Ні, от тепер вони в халепі!

— Вона каже правду? — сторожко перепитав Давид.

Данило повільно видихнув.

— Я не зовсім...

— Ти такий, як я. Ти прийшов через перехід у маєтку Яблонських,— промовила німецькою Лейла й жорстко посміхнулася.— І краще не намагайся брехати, бо я перестану жартувати.

Вона стиснула руків’я револьвера. Данило кинув на неї похмурий погляд і кивнув.

— Я не Едвард. Мене звуть Данило Левченко,— він намацав Агнесину руку й міцно стиснув її.

— Це вас шукає поліція? — кинув рудобородий вигнанець, якого Лейла називала Маком.— Щось вони нишпорять у лісі, це недобре.

— Так. Я витягнув Агнесу з в’язниці.

— Ого! — захоплено видихнула Лейла.— Та ви просто супергерої! Бетмен і Жінка-Кицька. У Раді, напевно, повиплигували зі штанів від люті.

Раптом рудий схилив голову набік, уважно роздивляючись Агнесу.

— То ти справді Агнеса Яблонська? Його дочка?

Данило завмер. У руках вигнанців опинилася дійсно неабияка здобич — дочка одного з засновників міста. І тепер залишилося тільки чекати, як вони скористаються цим раптовим подарунком долі. Чекати й бути готовим захищатися — шалено, люто, до останнього подиху... Іншого виходу в них нема.

— Я вас не розумію, пане,— стримано відповіла Агнеса.

— Ти — дочка засновника Леобурга, що тут розуміти? — гримнув рудий.— Агов, ви розумієте, хто це?!

Він обернувся до Лейли й Давида. Судячи з їхніх облич, вони збіса добре розуміли всю пікантність ситуації. Вигнанка дивно посміхнулася, хоча погляд її залишався крижаним і нерухомим, мов у змії, і подивилася на ватажка загону. Той ледь помітно кивнув. Данило відчув, як карколомно зростає напруга. Треба вшиватися! Але як? З обличчя Агнеси відхлинула кров, вона стала такою блідою, що, здавалося, от-от знепритомніє. Лейла поправила широкі шкіряні браслети на зап’ястках і знизала плечима:

— Якщо вже ми зустрілися — відведемо вас до фахівця з Яблонських. Хай він вирішує, що з вами робити.

Ліс досі здавався чорною стіною, між густими ялиновими лапами та щільними кучерями високих кленів панував морок, хоча сонце вже почало золотити небо на сході. Давид присів біля печери і якийсь час уважно роздивлявся сліди на вогкій землі, а потім роздратовано видихнув:

— Ми добряче наслідили. Гаразд, зробімо так: Лейло, Маку, ви ведете бр...— він затнувся, зустрівши переляканий Агнесин погляд,— наших гостей до штабу. Спускайтеся в яр, потім кілька разів перейдете струмок. А ми з хлопцями візьмемо їхні речі й рушимо назустріч поліції, почепимо їх на слід і поводимо по лісу, поки не втомляться. Тобі все зрозуміло?

Лейла солодко посміхнулася йому у відповідь.

— Так ми можемо зайти просто тут,— вона махнула в бік тунелю.— Я знаю цей коридор.

— Ні, тут не можна. Будемо плутати сліди,— ватажок вигнанців подивився на ноги Данила.— А ти скидай черевики.

— Що?

— Що чув. Поміряй мої, якщо підійдуть, підеш у моїх. Заплутаємо остаточно.

Данило глипнув на рушниці в руках вигнанців. Так, ліпше підкоритися. Вони обмінялися взуттям, і Давид побіг доріжкою на гребінь пагорба. Лейла поманила пальцем Данила, й вони з Агнесою почали спускатися крізь колючий чагарник у темне річище, що зміїлося долиною.

Вони йшли мовчки, Лейла й рудобородий стиха розмовляли... англійською. Вимова дівчини була схожа на типову британську, вона говорила так легко й природно, наче рідною. Та що вона таке? Данило хотів був спитати, але потім просто зітхнув і зосередився на Агнесі. Бідолашна ледь пересувалася, раз у раз зупинялася, на її чолі ряснів піт. Більшу частину шляху Данилові довелося нести її на руках. Їхній шлях плутав між деревами, ніби вони просто гуляли. Біль у коліні знову почав нагадувати про себе, Данило насилу шкандибав. Згодом Мак зглянувся й забрав у нього Агнесу. Від голоду в дівчини майже не зосталося сил — ті кілька шматочків цукру й окраєць хліба, що Давид дістав з торби, навряд чи могли допомогти після кількох діб без їжі.

Раптом Лейла зупинилася й дослухалася. Данило давно втратив орієнтири, й зрозуміти, як далеко вони відійшли від печери, було надто складно, хоча йому здавалося, ніби вони обійшли пагорб з іншого боку. Ліс на схилі порідшав.

— Слухай, а де цей ваш штаб? І що то був за тунель? — зважився Данило.— Про який коридор ти казала Давиду?

Лейла обернулася до нього, її темно-карі очі загадково зблиснули.

— Ото все тобі треба знати,— кокетливо посміхнулася вона.— Це Нейтральна зона, тут повно різних див. Колись то був завод-гігант, як зараз набудували довкола Вінниці.

— Вінниці?

— Боже,— роздратовано видихнула Лейла.— Не вашої Вінниці! А тутешньої. Столиці Українського Королівства. А цього на поверхні уже нема — розібрали на каміння, мабуть, коли будували Леобург. Але ми знайшли підземні склади. Це кілометри коридорів, кімнат, усіляких приміщень, є кілька сховищ. Ми досі всі не проінспектували.

Данило вражено зітхнув. Мак підійшов до них і поставив Агнесу на землю.

— І Оздемір про це не знає?

Лейла дивно сіпнулася, почувши прізвище «отця-фундатора», вони з Маком перезирнулися.

— Певно, що знає. І про нас також. Але штаб поза межами земель, що належать Леобургу. За міжнародною конвенцією, міські силовики не повинні потикатися за місто, та я гадаю, Оздемір просто ще не вирішив, що з нами робити.

— Або боїться,— посміхнувся Мак.

— Не лести собі,— хитнула головою Лейла.— Він підступний, але не боягузливий. Тож пильнуйте: ми не маємо права привести в селище «хвіст».

— Яке ще селище? — здивувалася Агнеса.— У Нейтральній зоні немає жодних поселень! Є лише певна кількість заїжджих дворів.

Лейла презирливо скривилася.

— Що ж, спотворюючи обличчя громадян, отці-фундатори та їхні поплічники зовсім не зважають на те, що людям потрібно десь жити, а перетнути кордон Нейтральної зони без грошей практично неможливо. Ми називаємо селищем наш штаб.

— Підземне селище?..

— Так, уяви, нам нікуди піти! Потоваришували з вартовими на українському кордоні, тепер хоч їжу можна купити, а то... всюди чужі. Вигнанців більше не приймає навіть Сибір! — дівчина перевела погляд на Данила.— А ми з Давидом були там. І повернулися. Цікава була подорож, та нікому не раджу.

Данило помітив, як затремтів Лейлин голос — чи від гніву, чи від важких спогадів, вона обернулася й почала сходити вгору по схилу.

— Не зважайте,— буркнув Мак.— Вони з Давидом дуже багато роблять для людей. Якби не вони, не знаю, де ми були б. Вони збирають нас, вселяють надію. Я вірю, що ми колись повернемося. Повернемося додому. Всі.

Агнеса здавалася такою наляканою і зніченою після розмови з вигнанкою, що Данилові закортіло бодай якось її заспокоїти. Він м’яко обійняв її за плечі, й дівчина стомлено пригорнулася до нього.

— А навіщо взагалі потрібна ця Нейтральна зона? — спитав Данило в Мака, просуваючись вузькою стежкою.— Адже тут така багата земля, Дніпро...

— Її вже тридцять років як не повинно бути,— відповів вигнанець.— Але Російська імперія вдає, що Палермський мирний договір підписував не їхній цар, а хтось інший, і не поспішає передавати українцям Лівобережжя.

— Коротше кажучи...— обернулася Лейла,— це «подушка безпеки». Австро-Боснія та Росія вже давно плекають «ніжні почуття» одна до одної. Щомиті все може полетіти під три чорти. Тож цей буфер між ними не завадить.

Навіть якби Данило й спробував запам’ятати дорогу, йому навряд чи це вдалося б: їхній шлях постійно петляв і йшов то різко праворуч, то ліворуч, а один з ярів здався йому навдивовижу знайомим, ніби вони проходили тут удруге. Виснажений довгою ходьбою і пережитими пригодами, Данило вже був готовий накинутися на невтомну Лейлу, яка рухалася зі жвавістю молодої рисі, але в цей момент на стежці попереду з’явилося двоє малят.

Хлопчик і дівчинка. Вогненно-руді голови, хитрі погляди.

Вони з вереском кинулися до Мака.

— Йой, хто зараз дістане? — забасив він.— Я ж наказував вам не виходити назовні!

— А ми недалеко, ми недалеко! — діти з вереском підстрибували навколо нього.— Нас мамця послала! Наказала тебе зустріти!

Данило не зводив нажаханого погляду з цих радісних дітлахів. Червона буква, трохи менша, на блідих веснянкуватих щоках.

— У них... рубці.

— Вони вигнанці, що тебе дивує? — в’їдливо зауважила Лейла, переходячи на російську, і він зрозумів, що промовив це вголос.

— Але ж вони такі маленькі...

— Так, але вже встигли «образити честь Леобурга», як і їхній батько,— чорні очі Лейли люто спалахнули.— В комісії у справах вигнанців, до твого відома, є такий собі набірчик. Більша «V» — для дорослих. Трохи менша — для дітей на кшталт оцих. І зовсім маленька — для новонароджених. Сама бачила.

Агнеса закотила очі й похитнулася, Данило вчасно підставив їй плече.

— Це неможливо...— видихнула вона.

Лейла зміряла її презирливим поглядом.

— Хочеш помацати мій рубець, аристократко? Чи, може, ти гадаєш...

— Добре-добре,— урвав її Данило.— До речі, щиро кажучи, не очікував зустріти серед вигнанців когось... із наших.

— Та й я не очікувала, що хтось... із наших крастиме дівулю з в’язниці,— знизала плечима Лейла.— Щоправда, якщо мені за мою помилку подарували ось цю прикрасу,— вона провела пальцем по щоці,— то тобі, найпевніше, просто відтяли б голову. Чув про нову гільйотину Оздеміра?

Оздемір... Послання на вікні Ратуші... Точно! В кінці був підпис «Leyla»!

— Лейла...— пробурмотів він, і дівчина очікувально втупилася в нього.

В Даниловій голові крутилася купа запитань, і йому хотілося якнайшвидше дізнатися про все. Що вона написала в тому посланні на вікні? Чому вона досі тут? Чому не повернулася додому? Що такого могла накоїти людина не з цієї реальності, щоб накликати на себе гнів Ради й таку кару?

— Що ти зробила, Лейло? — наважився він.— За що тебе так?

Її очі потьмарилися.

— Коли-небудь розповім,— зітхнула вона й посміхнулася: — Якщо будеш розумничком.

Мак підняв дітей на руки, донька почала щось із захватом розповідати йому. Лейла перша видерлася на невеликий виступ, дуже схожий на той, де Данило знайшов тунель. Вигнанка кинула на них швидкий погляд і пірнула кудись під груду землі й коріння над виступом. Данило рушив слідом за нею, тримаючи Агнесу за руку. Останнім зайшов рудобородий.

Лейла кресонула чимось у темряві, й вхід до штабу вигнанців осяяло тьмяне світло. Попереду був такий самий люк, як і в попередньому тунелі. Лейла заскреготіла вентилем, і велетенська залізна ляда відкрила перед ними довгий, освітлений газовими лампами коридор.

З глибин гори чулися голоси. Чоловічі, жіночі, дитячі. В химерному сплетінні заліза й каміння відчувалося стільки життя, що Данило не йняв віри тому, що чув і бачив. Лейла впевнено вела їх уперед, вузький коридор раптом влився ще в один, значно ширший, і Данило зненацька відчув, як різко зупинилася Агнеса, яка спиралася на його руку.

— Даниле...— її пальці стиснули тканину його рукава.— Скільки ж їх тут...

У коридорі й бічних кімнатах було безліч людей. Лейла маневрувала між ними та йшла далі, не зупиняючись. Тут були десятки, може, сотні мешканців, і атмосфера справді була схожа на ту, що буває в звичайному селищі, а не у військовому штабі, як уявляв Данило. Кілька хлопчаків гралося з якимись видовженими штуками — вони підкидали їх угору, й ті залишалися на стелі, сяючи, наче ліхтарики. Двоє чоловіків намагалися полагодити старий іржавий механізм і затято сперечалися. Звідкись тягнуло смажениною і чимось пряним. Ці підземні люди з жахливим тавром зрадників на обличчях нагадували плем’я гномів чи інших фантастичних створінь — однакові у своїй відчайдушності, непокірності, завзятті. Данила пробили дрижаки. Він згадав тон, яким була просякнута «Зоря Леобурзька». Тут, у глибинах лісів, дозрівало дещо нове для Леобурга. Тут кували зброю проти Ради. Тут купчилася сила, в боротьбі з якою Оздемірові не позаздриш.

Раптом позаду почулося тріскотіння, коридор затягло ядучим білим димом. Діти захоплено заверещали. Лейла рвучко розвернулася до них.

— Якого біса? — вигукнула вона.— Хто дозволив?

Один з хлопчаків тримав над головою щось схоже на фанатський фаєр, і Данило не одразу зрозумів, що дим та іскри вихоплювалися з такої самої видовженої штуки, що сяяла під стелею. Вигнанка кинулася до хлопця й міцно стиснула його зап’ясток.

— Кидай! Кидай, негайно!

Хлопчик схлипнув і розтиснув пальці. Його рука була в крові. Лейла тупнула ногою по його імпровізованому смолоскипу, іскри згасли.

— Хто це вигадав? — вигнанка грізно звела брови.

— Я не хотів,— хитнув головою хлопчик.— Богдан сказав, що воно від крові димить, а я палець подряпав і випадково схопився!

— Геть звідси й більше ніколи ними не грайтеся! — хлопчаки чкурнули вглиб коридору, й Лейла гукнула у темряву: — І зайди до Роксани, нехай палець перев’яже!

— Що це таке? — Данило спантеличено почухав брову.

— Люмінола,— буркнула вигнанка.— Це наші хлопці зробили мобільні світильники. Рідина починає світитися від удару, світла вистачає на пів години. Але якщо вона змішується з кров’ю, то... ну, ти бачив реакцію.

Лейла рушила далі, й Данило поплентався за нею.

Двері багатьох кімнат були відчинені: в одній куховарили, перегукувалися й сміялися жінки, шкварчала олія; в іншій крапала вода — схоже, тут містилися пральня й душові кабіни, далі — кілька приміщень з табличками на дверях: «Мак», «Давид», «Лейла».

— Ви самі це все...— приголомшено пробурмотів Данило.

— Дещо було, дещо вдосконалили. Жити хочеш — маєш крутитися,— кинула Лейла й зупинилася, жестом запросивши їх до кімнати.

Тільки-но Данило й Агнеса переступили поріг, на них спрямувалися десятки поглядів. Вони опинилися в добре освітленій залі, що колись, імовірно, була великим складом. Тепер, схоже, вигнанці облаштували тут їдальню — збиті з дощок і старих ящиків стільці, столи й лави займали більшу частину приміщення. Вигнанці роздивлялися їх з цікавістю, іноді запитально позираючи на Лейлу.

— От і прийшли,— мовила дівчина, спостерігаючи за їхньою реакцією.— Про всяк випадок, гостинності не обіцяю, а як воно буде — побачимо.

В цю мить до зали увійшов чорнявий смаглявий чоловік. Лейла кивком привітала його.

— Марсело, ми...

— Господи, Агнесо!

Чоловік підлетів до них, і спантеличений Данило не одразу зрозумів, що його руку більше ніхто не тримає — Агнеса кинулася назустріч незнайомцеві й міцно обійняла його.

— Як ти потрапила сюди, дівчинко моя? — вигнанець тримав її обличчя в долонях.— Що з тобою трапилося?!

— Дядьку Марсело...— в її голосі забриніли сльози.— Яке диво, що ви живий...

Данило гнівно звів брови, спостерігаючи за цією сценою сімейного возз’єднання.

Звісно, здогадатися, хто ця людина, було нескладно, але ж як пояснити Агнесі, що саме він міг бути причиною всіх нещасть, що сталися з Яблонськими останнім часом?

Якщо Юліанині підозри небезпідставні, Марсело Мотта — ще той хитрун. Він навіть пустив сльозу, побачивши дівчину, яка була засуджена за вбивство його зусиллями. Данило схрестив руки на грудях і мовчки роздивлявся його. Невисокий на зріст, смаглява червонувата шкіра, широкий ніс, вузькі очі й волосся кольору воронячого крила — у жилах Мотти, певно, текла кров індіанців, і він мав вигляд досить екзотичний навіть для багатонаціонального Леобурга. Агнеса щось збуджено розповідала йому, вдивляючись в обличчя з такою відданістю й радістю, що Данило гидливо примружив очі. Якого ж болю їй доведеться зазнати, якщо його припущення виявляться правдою!

— Яка зворушлива зустріч,— Лейла нетерпляче смикнула Агнесу за край плаща.— Твій тато й справді багато значив для нашого Марсело.

— Так-так! — закивав Мотта.— Мій нещасний друг... Це я хотів зустрітися з Агнесою, і Давид допомагав мені. Пам’ятаєш, Лейло, коли він прослизав у місто?

Погляд вигнанки спалахнув і став украй зацікавленим. Вона огледіла Агнесу з голови до ніг, ніби бачила вперше. Данило коротко видихнув. От дідько! Тепер, крім небезпечної близькості вбивці, що вправно дурив голову всій родині, потрібно остерігатися ще й того, що забажають зробити ватажки вигнанців з цим несподіваним «дарунком» — опальною донькою засновника міста.

— Ага,— кивнула Лейла за мить.— Навіть мене не взяв із собою, бо небезпечно було. Але тепер можна не хвилюватися: Агнеса тут, у нас, і ви зможете спокійно поспілкуватися.

— Так. І я дуже тішуся з того,— з тремтінням у голосі промовив Мотта.— Коли я приїхав у місто й почав працювати в лабораторії Августа, ми потоваришували, і його родина стала мені за рідну...

Данило зціпив зуби, щоб не кинути йому в обличчя гнівне звинувачення.

— Агнесо, підійди до мене,— стримано попросив він, не зводячи погляду з Мотти.— Будь ласка.

Очі вигнанця розширилися, він сплеснув руками:

— Едварде! Вибач, я так зрадів, побачивши Агнесу, що не одразу помітив тебе...

Він кинувся був обійняти його, але Данило з огидою відсахнувся.

— Я не Едвард,— відповів він.— Вибачте, але я вас не знаю.

Агнеса жалісно всміхнулася Мотті й знехотя повернулася до Данила. Він стиснув її долоню так міцно, що дівчина здригнулася. Чорні Лейлині очі задумливо потьмяніли — вона щось обмірковувала.

— Ти не Едвард? — здивувався вигнанець.

— Ні, Марсело, він з мого світу. Такий, як я,— замість Данила пояснила Лейла.— Ну що ж, хлопчики й дівчатка, маю пропозицію. Оскільки до нас завітала така поважна особа, донька самого засновника, чом би не влаштувати на її честь святковий обід? Заразом і розповісте нам, як утекли з в’язниці й що робитимете далі...

Агнеса досі дивилася на вигнанця, мов зачарована, в її очах блищали сльози радощів. Данило хитнув головою. Що швидше він викладе їй свої аргументи, то більше шансів, що вони виберуться звідси живими й здоровими. Але як розповісти їй усе? Треба, щоб вона повірила. Він цього навіть не уявляв.

— Дякую,— сказав він Лейлі.— Було б дуже люб’язно з вашого боку дати Агнесі якийсь чистий одяг і кілька годин на відпочинок.

Лейла підморгнула йому.

— Та ми й тобі одяг дамо! Хоча, як на мене, тобі без нього ліпше!

Данило насупився, а вона весело засміялася й поманила їх за собою. Вони опинилися в кімнаті навпроти. Всередині було порожньо, не враховуючи двох перевернутих ящиків і спальних мішків на них, а також бляшаної похідної фляги, що лежала біля входу. За десять хвилин Лейла повернулася.

— Це тобі, взяла у Давида,— вона тицьнула Данилові сорочку зі штаньми значно ширшими, ніж носив модник Едвард, і обернулася до Агнеси.— А для тебе — моя стара сукня. Щоправда, у грудях буде завелика.

Агнесині щоки спалахнули, але дівчина швидко забрала в Лейли сіру бавовняну сукню з грубим шкіряним поясом. Вони з Данилом по черзі перевдягнулися. Агнеса залізла у спальний мішок. Данило всівся поруч, нарешті випроставши хвору ногу.

Лейла залишила кімнату. На дверях з боку коридору ляснув засув.

Схоже, вони тут таки не зовсім гості.

Данило нахилився до Агнеси.

— Слухай уважно: мені потрібно дещо тобі розповісти. Схоже, ми вляпалися по самісінькі вуха.

Дівчина здригнулася й злякано втупилася в нього.

— Вони зовсім не добрі чарівники, Агнесо. Гадаю, вони спробують використати нас як знаряддя помсти.

— Але я не думаю... тобто, вони поки що непогано ставилися до нас.

— Після вигнання в людині можуть прокинутися найгірші риси: вона стає поза законом і більше не зобов’язана його дотримуватися.

— Але тут є дядько Марсело! Ти не уявляєш, як я хотіла побачити його й розпитати про те, що сталося з батьком!

Данило нахилився до неї ще ближче, щоб лише вона чула його шепіт.

— От про нього я й хотів тобі розповісти... Цієї людини треба остерігатися найбільше.

Агнеса хотіла була заперечити, але він притиснув до її вуст палець і похитав головою. А потім став розповідати: про розмову з Юліаною, про лист для Тео, де хтось «люб’язно» повідомив про його походження, хоча правда вже не грала жодної ролі; про малюнок, який він сам отримав поштою, коли зрозумів, що ця історія справді може бути планом помсти родині Яблонських. Агнеса слухала мовчки й напружено кусала губи. Іноді здавалося, що вона от-от розридається.

— Тепер ти розумієш, чому ми потрапили з дощу та під ринву?

Дівчина звелася на лікті.

— Я не можу в це повірити, Даниле. Навіть якщо ти тисячу разів повториш те саме, я ніколи не зможу повірити, що дядько Марсело міг влаштувати вибух у лабораторії, сплести таку жахливу інтригу й знищити нашу родину! Ти зовсім його не знаєш! Крім того, навіщо б він так наполегливо шукав зустрічі зі мною, надсилав листи?

— Пам’ятаєш цидулку від «доброзичливця», через яку тобі довелося мовчати, коли тебе звинуватили? Ти боялася, що твою родину виженуть з Леобурга. Він міг кликати тебе на зустріч, щоб потім шантажувати зв’язком з вигнанцями. Зрештою, на тебе таки повісили вбивство, якого ти не скоювала. Якщо припустити, що Мотта вбив твого батька через заздрощі, як вважає твоя мати, і його вигнали саме за це, то він цілком міг повернутися й продовжувати знищувати все, що той любив.

Агнеса насупилася, але за мить знову гарячково запротестувала:

— Я хочу спершу поговорити з ним! Нехай розкаже, як загинув мій батько!

— Гаразд,— утомлено кивнув Данило.— Ми вислухаємо його. Але принаймні будь обережна.

Минуло кілька годин, перш ніж до їхньої кімнати повернулася Лейла й мовчки вказала в бік їдальні.

Гарячий запашний гуляш, що роздавали вигнанки, здавався неземним частуванням, і Данило поспівчував Агнесі: після кількох днів голоду їсти ситну їжу було не можна, і їй довелося вдовольнитися курячим бульйоном. Колишня ув’язнена вже мала набагато кращий вигляд: щоки порожевіли, вона вмилася, розчесала сплутане волосся й заплела косу.

Давид повернувся з лісу, обличчя його було зосереджене і навіть зле. Він віддав Данилові черевики й сказав, що на сьогодні поліція згорнула пошукову операцію, але у деталі не вдавався. Вони розсілися за довгим столом, атмосфера в кімнаті не тішила: вигнанці раз по раз кидали на гостей сторожкі погляди, ніби очікуючи раптової втечі, Мотта роздивлявся Агнесу зі щасливою усмішкою, а Лейла навіть не торкнулася їжі й напружено стежила за кожним їхнім порухом, нервово граючись застібкою шкіряного браслета.

Цю трапезу пора було закінчувати. Данило кахикнув.

— Ви хотіли розповісти про Августа... правду.

Агнесина долоня лягла на його руку, ніби попереджаючи. Лейла помітила це й сторожко примружила очі.

— Так,— кивнув Мотта.— І не лише про нього. Гадаю, вам обом буде цікаво дізнатися, що таке Леобург насправді.

Агнеса ширше розплющила очі.

— Леобург?

— Моя дівчинко, ти навіть не уявляєш, як мало ми знаємо про наше місто. І як мало про своє творіння знав сам Август. Так мало, що Леобург урешті знищив його,— вигнанець зробив паузу, присутні, здавалося, припинили дихати.— Щоб зрозуміти, що сталося, потрібно повернутися до витоків.

І Мотта почав свою розповідь.

Тридцять років тому Август Яблонський, екстравагантний молодий хімік з Малої Польщі, потрапив у немилість до сейму Кракова. Він працював у єдиній міській хімічній лабораторії, перебивався крихтами з державного столу й ледь животів. У лабораторії здебільшого працювали літні люди, яким уже давно було начхати на науку й відкриття, і вони мовчки тягнули свій вік на державному утриманні. Августа ж розпирало від бажання створити щось нове, тому він часто засиджувався допізна. Старожилам це не подобалося, й ось до Краківського сейму надійшов анонімний донос на такого собі Яблонського, який марнує державні кошти, що виділяються на проекти для лабораторії. Август шаленів від гніву, але йому довелося змиритися зі звільненням. Він розумів: за того рівня науки, що тримається в цій маленькій глухій державі, затиснутій між Пруссією, Російською та Австро-Боснійською Імперіями й Українським Королівством, його винаходи ніколи не знайдуть гідного застосування — тут вони просто не потрібні. Жити в Кракові було нестерпно, тому вихід він бачив лише один — поїхати до іншої країни.

В той сам час Яблонського розшукав агент Петербурзької наукової академії, і йому зробили привабливу пропозицію: очолити одну з лабораторій у російській столиці. Яблонський одразу почав пакувати речі. Він їхав довго, втомлений і змучений, і коли перетнув кордон Нейтральної зони, зупинився на ночівлю у таверні в невеликому селищі біля річки. Ввечері він вирішив випити кухоль пива й познайомився з Юмітом Оздеміром, який відрекомендувався турецьким офіцером, що переховувався від влади, начебто через несправедливе звинувачення в державній зраді після австрійського полону під час Першої середземноморської війни.

Він розповів Августові, що в Османській імперії йому загрожував розстріл, тому він змушений поневірятися Нейтральною зоною в пошуках бодай якогось житла. Й ось тепер він знайшов те, що шукав. У тому селищі жили бунтівники — ті, кому стало затісно у власних країнах, кому нікуди було йти, хто хотів волі й не міг змиритися з тим, що їхню працю не цінують на батьківщині. Саме тоді в Августа й народилася ідея — створити незалежне місто, куди кожен міг приїхати, щоб вільно творити. На вході до таверни стояла старовинна статуя лева без передньої лапи, що казна-звідки взялася там за кілька років до того. Поселення було вирішено назвати Леобургом.

Пізніше до двох ентузіастів приєднався Олекса Чорний, архітектор з Українського Королівства. Він і спроектував загальний план Леобурга та його найвеличніші будівлі — Ратушу й будівлю Ради, Михайлівський собор і кілька центральних площ і вулиць. Першими кредиторами майбутнього міста були торгівці сіллю, бо зовсім поруч розташовувалася їхня перевалочна база на шляху з Криму до Риги. Найбільшу суму інвестував прусський мільйонер Йоганн Райнгард, який і став четвертим «отцем-фундатором».

Першими нову державу визнали сусіди: на черговому Балто-Чорноморському конгресі Леобург визнали Троїстий Балтійський Союз і Українське Королівство, потім — Австро-Боснійська Імперія. Це спричинило міжнародний скандал: страшенно обурилася Росія, бо у Нейтральній зоні за результатами Першої середземноморської війни поселення були заборонені. Але після візиту Оздеміра до Петербурга Російська Імперія несподівано визнала Леобург.

Уже за кілька років селище бунтівників було не впізнати: Леобург наново зв’язав шляхи між двома імперіями, що були розірвані після встановлення Нейтральної зони. Він перетворився на чарівне місто-державу. Август був щасливий: у місто прямували винахідники — хіміки, фізики, біологи... Будувалися нові будинки, розвивалася торгівля. Леобург вабив художників, письменників, музик. Однак десять років тому Яблонський зрозумів, що не може бути водночас і науковцем, і політиком. Тому він відійшов від справ, хоча формально й залишився у Верховній Раді. Насправді ж реальна влада перейшла до його друга Оздеміра й інших отців-фундаторів, які разом з ним починали будівництво. Поступово в Леобурзі почалися перетворення: після скандалу з головним редактором «Леобурзького вісника» до редакцій усіх газет були введені «інформаційні представники» від Ради. Надання підданства обмежили, а називатися леобуржцем могли тільки люди, що прожили в місті понад десять років. Жителям Робітничого району заборонили купувати нерухомість в Аристократичному. В містян почали виховувати дивний надмірний патріотизм і зі шкільної лави навчали шанобливості до отців-фундаторів. Потім за загадкових обставин у річці втопився Олекса Чорний, і його місце посів один з міських магнатів, Ласло Варга. Але Августа все це не обходило: він днював і ночував у лабораторії і видавав винаходи один по одному.

Леобургові надходили великі замовлення на технології — саме цим здебільшого торгувало місто,— і дедалі більше грошей. На кредити Російської Імперії в місті почали будувати найбільшу в Європі експериментальну лабораторію. Рішенням Ради утвердили гранти для найкращих вчених на їхні експерименти в обмін на участь в обов’язкових міських проектах. І Август, певна річ, погодився з цією новою вимогою. Він виконав кілька замовлень — цілком упевнений, що допомагає власному місту. Тож чергове завдання, яке він дістав від Ради, його жодним чином не збентежило.

— А дарма. Проект було повністю засекречено, ми з Августом не мали права залишати лабораторію і спілкуватися з людьми ззовні. Від початку тхнуло доволі кепсько,— Мотта зітхнув і якийсь час помовчав, а потім провадив: — А потім нам озвучили те, що ми мали створити. Й одразу стало зрозуміло: наш винахід буде використовуватися аж ніяк не в мирних цілях. Це був газ — хімічна зброя, що знищує все живе. Смертоноснішої речовини світ ще не знав.

Агнеса вражено зітхнула. І без того бліда, вона зблідла ще дужче й важко хапала повітря. Данило обійняв її за плечі. Дівчина зніяковіло відсахнулася.

— Август вимагав покликати до нього Оздеміра, погрожував саботувати проект. Юміт з’явився наступного дня й мав дуже невдоволений вигляд. Він пояснив, що газ використовуватимуть лише у крайньому разі, і він потрібен винятково для самооборони Леобурга, що не має власної армії. Юміт казав, що місто оточують непередбачувані держави, і взаємини між Російською Імперією та Австро-Боснією з часів Першої середземноморської війни залишаються вкрай напруженими. Август наполягав, шо така зброя мирному місту, захищеному міжнародними угодами, не потрібна. Але Оздемір уперся, і нам довелося розпочати роботу, бо правила були єдині для всіх. А потім Август дещо дізнався...— вигнанець обернувся до Агнеси й подивився їй в очі.— Так, ми з твоїм батьком, Агнесо, мали створити зброю. Але не для Леобурга. А для Російської Імперії.

— Але це... це... божевілля! — за мить видихнула вона.— Якби вам вдався цей проект, Росія одразу ж могла б оголосити війну австрійцям і використати цей газ на полі бою! Тоді постраждали б не тільки обидві сторони, але й Українське Королівство, і Нейтральна зона, і... і сам Леобург! Вони зійшлися б саме тут!

Мотта знизав плечима.

— Оздеміра це не хвилювало. За проект обіцяли нечувану суму — сто мільйонів лео.

Агнеса хотіла щось додати, але затнулася й вражено округлила очі.

Данило насупився. Повірити в цю історію було легко, старий індіанець виявився напрочуд переконливим оповідачем. До того ж, Данило знаходив запис у дядьковому щоденнику — в Леобурзі справді створювали зброю. Але гарно брехати можна й навчитися: по смерті Яблонського у Мотти було вдосталь часу, щоб зліпити будь-яку, навіть найфантастичнішу історію. Крім того, дивувало інше. Вигнанці чогось чекали: Лейла вже кілька разів поривалася вставити в розмову свої «п’ять копійок», а Давид мовчки кидав гострі, пильні погляди то на Данила, то на Агнесу, ніби готувався атакувати їх у будь-який момент.

Мовчати більше не було сенсу. Вигнанці дійсно мали плани щодо Агнеси, і Данило в цю схему, вочевидь, не вписувався. Саме час поставити уточнювальні питання.

— Ви попереджали Августа, що проект може бути небезпечний? Тоді, на початку? — запитав Данило. Вигнанці дивилися на нього так напружено, ніби чекали, що він вихопить з-за пазухи револьвер.— Як ви потрапили до лабораторії, Марсело?

— Мене привів Август,— спокійно відповів Мотта.— Ми товаришували й знали один одного багато років. Я відповідав за зв’язки з леобурзькими винахідниками, коли працював у себе на батьківщині, в Перу. Август покликав мене до Європи, допоміг влаштуватися в місті й надав роботу в своїй лабораторії. Напевно, тому я й дозволив йому переконати себе, що обов’язкові міські проекти не можуть мати на меті нічого поганого...

— Але ви про це гірко пошкодували! — Данило з презирством викривив губи.— Ваш друг по смерті став міською легендою, він віддав життя за науку, а вас ганебно виперли геть, та ще й покалічили! Як же не зненавидіти Яблонського й всю його родину після цього?

Мотта здивовано роззявив рота, Лейла дивно сіпнулася, але Давид одразу ж схопив її за лікоть. Агнеса обернулася до Данила й кинула на нього докірливий погляд.

— Ваші звинувачення щонайменше безглузді,— оговтавшись, мовив перуанець.— Родина Августа завжди була мені як рідна. Я виріс без батьків, а коли приїхав сюди, настільки захопився наукою, що так і не одружився. Ви й гадки не маєте, що для мене означає дім і родина Яблонських.

— Ну, знаєте, як це буває,— глузливо посміхнувся Данило.— У вашого друга все виходить: і родина гарна, і будинок найкращий у місті, і повага. А у вас нічого.

— Даниле!

— Помовч, Агнесо! — не витримав він.— Ми б не сиділи зараз тут, якби не ці люди! Вони можуть розповісти тобі що завгодно. Ти наївна й повіриш їм, але у мене є достатньо підстав, щоб не вірити жодному їхньому слову!

— Хлопче, ти перебрав міру,— гримнула Лейла російською.— Може, нагадати тобі, де ти перебуваєш?!

— О, не треба! — Данило обернувся до неї.— Я все розумію! Спочатку пан Мотта вирішив помститися та знищити родину Яблонських, і ви допомагали йому в цьому. Майже все вдалося, але потім невчасно з’явився я, і ви підслухали нашу з Юліаною розмову й зрозуміли, що я про все дізнався! Хто був тоді в коридорі? За ким я гнався? За тобою, Лейло, чи за Давидом? Але однаково нічого не вийшло — я навіть малюночка вашого не злякався й вирішив витягнути Агнесу з в’язниці! І тоді ви подумали: а чом би й ні, нехай цей ідіот спробує, ось йому зільбершторум! Можливо, він витягне дівчинку, а ми знайдемо, як її використати, так? — Данило важко перевів подих і провадив, дивлячись у геть чорні від гніву очі Лейли.— Думаєш, чому я про це зараз так відверто кажу? Бо ви в будь-якому разі мене вб’єте. Я не маю для вас цінності, а от Агнесу можна використати, вона — дочка засновника міста.

В їдальні, та й в усьому «селищі» вигнанців запанувала така тиша, що було чутно стукіт крапель у душовій у кінці коридору.

— Давиде,— ледь ворухнувши побілілими губами, засичала Лейла.— Ти прострелиш йому макітру, чи можна мені?

— Заспокойся,— владно відповів вигнанець.— Усе це дуже цікаво. Але, по-перше, ми не підкидали тобі зільбершторум. І я навіть не уявляю, що воно таке. По-друге, я й гадки не мав, яку павутину виплів той, з чиєї ласки Агнеса опинилася у в’язниці. Адже дійсно, на перший погляд, виходить, що в усьому винні ми.

— Ой, та годі вже, Давиде! — кинув Данило.— Знову порожні балачки. Я оперую фактами, є ціла купа свідків, а у вас — лише слова. Навіть ця хитромудра історія про зброю для росіян нічим не підкріплена. А отже, ви просто добре вмієте вигадувати казки.

У цю мить Мотта потягнувся до своєї торби, дістав з неї пачку паперів і жбурнув перед Данилом. Кілька хвилин вони з Агнесою вчитувались у канцеляризми договору, укладеного на гербовому папері й підкріпленого підписом трьох «отців» і печаткою міста. А потім водночас підвели голови та вражено перезирнулися. Данилові стало важко дихати, а серце впало.

— Звідки це у вас? — спитав він у Мотти.— Адже лабораторія вибухнула.

— Август приніс мені їх у день своєї загибелі,— все з тим самим незворушним спокоєм відповів перуанець.— Ми скликали всю групу й показали їм те, що знайшли. Виявилося, більшість учених зовсім не була здивовані тим, що замовлення виконувалося для Російської Імперії — адже замовником більшості винаходів Леобурга віднедавна була саме вона. Про це нам розповіли люди, які брали участь у попередніх проектах. У цей момент стало зрозуміло, що відбувається. У відповідь на визнання Леобурга й щедре забезпечення Оздемір пообіцяв цареві перетворити наше місто в дослідницький плацдарм для Росії.

Агнеса зітхнула та вражено похитала головою, але Данило так і не почув відповіді на своє питання, тому й далі уважно вдивлявся в обличчя Мотти.

— Вочевидь, газ цареві знадобився через чутки, що Австро-Боснія розробляє якусь неймовірно жахливу зброю,— знизав плечима вчений.— Та й потім: тридцять років поразок, утрата частини України й Бессарабії — все це було для росіян украй принизливо, особливо коли вони спостерігали, як Австро-Боснія стає європейським гегемоном.— Мотта поглянув на Агнесу.— Того ранку, коли ми вирішили всією групою відмовитися від участі в проекті, Август збирався піти до Ради, щоб з’ясувати все на місці. Мене послали до брамника, щоб я знову викликав Оздеміра. Коли я вийшов з лабораторії і попрямував туди, за спиною пролунав вибух. Вони про все знали: імовірно, в лабораторії були канали для прослуховування. Я побіг на допомогу товаришам, але було запізно: майже всі були мертві, крім одного юнака, який накрив своїм тілом документи. Він передав їх мені й помер у мене на руках. Я почув у коридорі тупіт охорони, вистрибнув у вікно й побіг до брами. Так я встиг утекти й заховати документи, поки мене не схопили. Саме в той час із міста вперше урочисто вигнали людину — художницю Оксану Верестович, яку звинуватили у зв’язках з підпільною групою «Сокіл-Свобода» і злочині проти законної влади за її картину з соколом над панорамою Леобурга. Я став другим вигнанцем. Третім, до речі, був Давид — він захищав Оксану в суді. Потім виганяти почали таємно, тому в місті навіть не знають про масштаби скоєного Радою,— Мотта зітхнув.— Давид і Лейла знайшли мене на руднику неподалік Іркутська. Ми вижили й повернулися. Але я досі не розумію, чому мене не вбили у в’язниці, адже мені було відомо дуже багато. І не знаю, що краще: чи таке існування, як зараз, чи та доля, що спіткала моїх друзів і колег. У мене немає приводу ненавидіти Августа або мститися його родині, бо єдиний сенс життя, який у мене лишився після всього, що сталося,— це розповісти Агнесі правду й передати їй ці документи.

Всі мовчали. Присутні чекали реакції Данила: сповнений злості погляд Лейли, як оса, повзав по його обличчю, Давид задумливо дивився спідлоба, Агнеса відвернулася й затулила долонями обличчя. Данилові нестерпно хотілося торкнутися її, погладити, обійняти, але він знав, що будь-який його дотик зараз викличе у неї вибух обурення.

Вигнанці мовчали, але Данила однаково не полишало відчуття, що головного він ще не почув. Навіть якщо це все правда — питань залишається занадто багато.

— Гаразд, припустімо, ви говорите правду про смерть Августа,— схвильовано промовив Данило.— Але навіщо цареві потрібен Леобург, чому б їм не створити щось таке на своїй території?

Мотта обернувся до нього.

— Бо до Росії, з її самодержавством, ніхто не хотів їхати. Ви не уявляєте, який дух творчості й свободи панував у Леобурзі в перші роки його існування! Найкращі голови, найвидатніші творці з усього світу летіли туди, мов нетлі на вогонь! Цар учинив мудро, не розголошуючи своєї протекції. Вони користувалися нашими послугами таємно, поступово висмоктуючи найкраще. Я гадаю, у Відні про щось таки підозрювали, тому в Академічному районі й з’явилося «Австрійське імператорське наукове товариство», куди не пускають жодного з моїх знайомих професорів. Але що більше грошей імперії вкладають у своє дитя, то більше воно стає схожим на своїх годувальників. Ви ж бачите, що відбувається зараз? Підзвітна преса, таємні суди, кількість вигнанців зростає день у день, тепер ще й гільйотина на майдані. Кому сподобається жити в постійному страху? Багато дослідників вже перебралося до інших країн. Наше місто повільно вмирає...

— ...і всі ми сподіваємося, що Агнеса допоможе нам його врятувати,— закінчив за нього фразу Давид.

Данило повільно обернувся до нього. На обличчі сама собою з’явилася крива посмішка. Приголомшливо!

— Оце й усе? Халява скінчилася?

— Він звертається до Агнеси! — Лейла підскочила з місця й нависла над столом.— А не до її прес-аташе! Ти вже достатньо нагородив тут усілякої фігні, саме час трохи помовчати. Вона має повне право вирішувати, чи брати участь у нашому плані, чи ні. Чи не так, Агнесо? Ти ж любиш Леобург. Це — твоє місто. Це — місто твого батька. І ти не можеш зараз туди повернутися. Насправді ти така сама вигнанка, як і я. Отже, чому б нам не допомогти одна одній?

Агнеса витерла очі й важко втягнула повітря.

— Я... що я можу?

— Розповісти леобуржцям правду,— зблиснувши очима, мовив Давид.— Оздемір убив Яблонського й таємно перетворив Леобург на наукову лабораторію Росії. Австро-Боснія й Росія готуються до чергового раунду протистояння, і нас втягують у війну. Леобуржці мають право знати, яка небезпека висить над містом. Ми намагаємося пояснювати їм. Але «Зоря Леобурзька» користується попитом лише в Робітничому районі, до інших вона просто не доходить. Я хочу, щоб ти стала нашим голосом. Тобі вони безумовно повірять.

— О так, звісно! — посміхнувся Данило.— Між вами велика відмінність! Ви — політичні вигнанці, а Агнеса всього-на-всього офіційно визнана винною в убивстві свого дядька і, до того ж, утекла з в’язниці. Вона точно гідна повної довіри з боку містян, у яких голови забиті пропагандою Ради!

— Ти можеш дослухати до кінця? — Лейла вигнула брову.

Данило розлючено закотив очі. Ця дівчина з холодним поглядом і вкрадливим голосом нервувала його від першої хвилини знайомства.

— І що ж ви можете запропонувати нам? Якщо у нас взаємовигідна співпраця.

— Ми допоможемо тобі довести розслідування до кінця,— рішуче сказав Давид.— І дізнатися, хто насправді вбив Фелікса й сплів це жахливе павутиння, в якому ми всі тріпочемо, наче мушва. Тоді ти зможеш довести непричетність Агнеси й повернутися разом з нею до свого будинку.

— Або до порталу, який веде у нашу реальність. Ти зможеш повернутися додому, Даниле,— з несподіваним сумом у голосі промовила Лейла.

Данило мимоволі роззявив рота. Ще десять хвилин тому він з цілковитою впевненістю підозрював це люб’язне товариство у світовій змові, але ось тепер вони пропонують допомогу. Він раптом відчув, як неймовірно втомився — мозок просто відмовлявся переробляти такий обсяг суперечливої інформації. Агнеса, здається, вже ненавидить його, Мотта зневажає, а Лейла з Давидом просто знущаються. Данило зрозумів, що остаточно заплутався.

— Чи правильно я розумію ваші умови,— повільно вимовив він.— Ви хочете, щоб ми довели непричетність Агнеси до вбивства, і після цього вона розповіла б усю правду містянам? Прес-конференцію скликала, чи що?

Давид кинув запитальний погляд на Лейлу, але та похитала головою і відповіла:

— Ну, чому ж? Усе це можна зробити водночас. І так, щоб почув увесь Леобург.

Данило розгублено розвів руками, але в цей момент відчув, як його долоні торкнулися прохолодні пальці. Агнеса взяла його за руку, і коли їхні погляди зустрілися, він зрозумів, що має лише один варіант відповіді.

— Ми згодні,— коротко сказала вона.

Данило сидів у їдальні на самоті, зрідка прокручував коліщатко лампи й незмигно спостерігав, як полум’я то яскраво спалахує, то згасає і віддає кімнату похмурим сутінкам. Агнеса зупинилася за кілька кроків, не наважуючись підійти ближче, і просто дивилася на його стомлену згорблену спину, на розпатлану чуприну. Їй чомусь стало боляче дихати й нестерпно кортіло наблизитися, сісти поруч, покласти голову йому на плече, але вона стояла нерухомо, ніби втратила здатність пересуватися.

— Ти, напевно, ненавидиш мене,— почав першим Данило й кинув на неї задумливий, сповнений гіркоти погляд.— Чи, точніше, зневажаєш.

— Ні,— вона похитала головою, сіла на лавку поруч і склала руки на колінах.— Ти ні в чому не винен. Варто визнати: у тебе були підстави не довіряти їм.

— Я й зараз не довіряю.

— Я теж...

Данило кинув на неї дивний погляд — у ньому прозирали не тільки подяка й полегшення, але й сум. Агнеса знала, що саме обтяжує його. Навіть якщо вигнанці допоможуть з’ясувати, хто вбивця, це буде непросто. І поки вони не вирішать цю справу, її добре ім’я відновити неможливо, а Данило не зможе дістатися порталу, щоб потрапити додому.

— Як ти? — Данило простягнув руку й злегка торкнувся її щоки.— Вигляд маєш уже кращий.

— Мені справді ліпше,— всміхнулася Агнеса.— Я багато думала... Якщо в усьому винні не вигнанці, то хто? Маєш якісь припущення?

— Я не знаю, Агнесо...— Данило важко зітхнув.— У мене відчуття, що я біг-біг — і раптом упав і ніяк не можу підвестися. Мені повсякчас таке жахіття снилося в дитинстві. А ще... я думаю про те, що сталося з тим поліціянтом.

Він обернувся до неї і завмер, дивлячись у очі, а за певний час знову перевів погляд на вогник.

— На майданчику, коли ми тікали на дирижаблі. Напевно, він мертвий.

Боже! Агнеса заплющила очі. Після всього, що сталося, вона геть забула про це. Можливо, через них загинула людина, а вона викинула це з голови, ніби несуттєву дрібницю.

— Що тоді сталося? Я обернулася, коли він вже лежав.

— Ми билися, я вибив у нього револьвер. Потім я вдарив його. Він упав і більше не ворушився.

Агнеса затремтіла.

— Може, з ним усе гаразд? Він знепритомнів, але це не означає, що ти його вбив.

— Можливо. Знаєш, у мене останнім часом бувало відчуття, ніби хтось керує моїм тілом, а я не можу нічого вдіяти, лише спостерігаю. Але річ у тому, що іноді я навіть задоволений з того. І я щойно це зрозумів. На щастя, я його тільки вдарив. Але ж у мене був револьвер. І в тому стані я б стріляв не в повітря, не в руку, не в ногу. Я б стріляв на ураження. І не знаю, чи я хотів урятувати тебе, чи просто боявся програти,— Данило похилив голову на руки.— Едвард, мабуть, був таким. Він пішов би на будь-що, аби тільки не програти, правда?

— Ти не Едвард,— Агнеса присунулася ближче й обережно, майже невідчутно торкнулася його плеча.— Навіть якщо у вас і є щось спільне, повір мені, ти зовсім на нього не схожий.

— Але ми — єдине ціле,— задумливо промовив Данило.— Ми однакові. В мені все це є, розумієш? Я не зробив нічого протиприродного ані тоді, коли вистрелив у людину, ані тоді, коли шантажував твою матір виселенням з будинку.

Агнеса спантеличено закліпала очима, але миттєво опанувала себе. Ще кілька днів тому, коли вона не знала точно, що людина, зовні настільки схожа на її кузена, насправді з іншої реальності, вона не сприйняла б його слова, як щось дивне. Але зараз... навіть якщо так і було, відмінність між ними полягала в тому, що Едвард Яблонський ніколи не відчував би докорів сумління за такі вчинки.

— Проблема не в тому, що всередині тебе все це є. А в тому, щоб зробити правильний вибір.

Данило всміхнувся, не обертаючи голови. Агнеса потягнулася до нього й торкнулася вустами його щоки.

— Дякую.

— А я дякую тобі,— за якийсь час відповів Данило й глянув на неї.

В його очах знову танцювало полум’я, як у день арешту, коли він намагався врятувати її. Агнеса зберігала в пам’яті той палючий, схвильований погляд як один зі своїх найкращих спогадів, наче промінчик, котрий обіцяв їй, що все ще може вирішитися щасливо, навіть коли надія випаровувалася, вислизала крізь маленьке ґратчасте вікно, і дівчина залишалася сама в темряві й нескінченному холоді. Він був з нею весь цей час, і Агнеса нарешті зізналася собі, що тільки зараз їй знову захотілося жити, і сили сповнили її втомлене, змучене тіло. Данило потягнувся до її обличчя, як тоді, на дирижаблі, але тепер вона не відсунулася, тремтливо чекаючи його дотику.

— Ма-а-аку, це твої малі поцупили мій ремінь? Знайду — вуха обірву! Ой...

Лейла зупинилася на порозі, і здивований вираз обличчя за мить змінила звична крива посмішка. Агнеса зніяковіло відсунулася, Данило кинув на вигнанку роздратований погляд.

— А, у вас тут типу інтим? Вибачте, що потурбувала,— дівчина вперла руки в боки, а відтак почала копирсатися у речових мішках, звалених на купу у кутку їдальні.— Ви теж молодці, знайшли час.

Лейла не знайшла ременя й вилаялася. Агнеса все ніяк не могла звикнути до її поведінки й навіть зовнішнього вигляду: поспіхом заплетена коса, зелена чоловіча сорочка, чоловічі штани, грубі чоботи з високими халявами, шкіряний корсет. На ньому щось виблискувало — здається, невеликі метальні ножі. А ще її зап’ястки обхоплювали браслети з темно-коричневої шкіри — щось таке Агнеса бачила в чоловіків на феротипах Тео з Вайомінгу. В Леобурзі жінки так не вдягалися навіть у Робітничому районі. Лейла уважно подивилася на них і зникла в темряві коридору. Агнеса ще досі почувалася ніяково й не наважувалася глянути Данилові в обличчя.

— До речі, в мене з’явилося одне припущення щодо вбивці.

— Яке припущення?

— Все, що відбувається, однаково дуже схоже на помсту. Тональність цих записок, постійні пастки, і навіть копія метричної книги, що надіслали Тео. Може, все це роблять самі отці-фундатори? Мені на думку не спадає більше жоден «хтось», настільки ж хитрий і розумний, щоб провернути всі ці справи.

— Вони вже вбили мого батька. Навіщо їм усе це? — сумно запитала Агнеса й склала руки в замок.— Навіщо вбивати дядька Фелікса? Навіщо шантажувати мене зустріччю з вигнанцями, якщо можна без зайвих зусиль депортувати всю родину?

— Фелікс був братом Августа, він посів його місце в Раді й міг розпочати розслідування обставин його загибелі,— невпевнено заперечив її «кузен».

— Ні, Даниле, твій...— вона запнулася, мало не вимовивши «батько».— Тобто, дядько Фелікс ніколи не став би з’ясовувати причини вибуху в лабораторії. По смерті тата ми опинилися у вкрай складному становищі,— зітхнула Агнеса.— Перед участю в останньому проекті батько заклав до міської скарбниці наш маєток, щоб отримати кошти на дослідження. Ти, напевно, вже чув про такі ситуації: вчені в Леобурзі — справжнісінькі фанатики, вони продадуть останню сорочку заради завершення досліджень. Так от, після його смерті ми фактично залишилися на вулиці. Того дня, коли наше майно вже описували й виносили з дому, на порозі з’явився Фелікс. Дядечко одразу попрямував до міського скарбника й викупив маєток. Так ми потрапили в найдурніше й найжахливіше становище, яке тільки можна уявити: стали гостями у власному будинку й мешкали там тільки з ласки заможного родича.

Агнеса з болем опустила повіки. Всі довгі дні, коли вони потай обговорювали цю ситуацію й гадали, як довго зможуть жити тут, за якусь секунду пролетіли перед її внутрішнім зором. Жахливі, темні дні. Але хто знав, що все складеться ще гірше?..

— Потім мама знайшла вихід. Ми б ніколи не назбирали стільки грошей, щоб викупити маєток у Фелікса, але ми могли б його успадкувати! Того самого дня вона заявила дядечкові, що Тео в його двадцять чотири роки вже давно час взятися за розум і побратися, а кращої кандидатури, ніж я, в Леобурзі годі й шукати. Тео! Я була шокована, коли дізналася, що заради родини мені доведеться стати дружиною цього дикуна. Я боялася його до смерті! Але довелося поступитися. Я не могла допустити того, щоб ми опинилися на вулиці,— Агнеса зробила паузу й розправила брижі на спідниці.— Фелікс спочатку здивувався, але потім дав згоду. Тепер я розумію чому: він одразу ж прорахував, що в такий спосіб стане моїм опікуном, а це означає місце в Раді! Гадаю, отців-фундаторів також порадувала ця перспектива: Фелікс усіляко намагався довести їм свою лояльність, і, ймовірно, вони хотіли використати його для замилювання очей — леобуржці обожнювали мого батька, і допоки в Раді сидів його брат, містяни не звинувачували б її членів у трагедії.

Агнеса кинула на Данила сумний погляд і замовкла. Він насупився, потер підборіддя й криво посміхнувся.

— Ти розумієш, що це означає?

Дівчина здригнулася. Його інтонація чомусь налякала її.

— Що?

— Те, що ми перебрали всі можливі варіанти ззовні. А отже, вбивця й загадковий «доброзичливець» — це людина з нашої родини. Це не ти, не я, чи, точніше, не Едвард, якого вже, певно, не існує на цьому світі, не Тео й не Юліана. І — на дев’яносто дев’ять цілих і дев’ять десятих відсотка — не Свенсон, який не зміг би так швидко бігати та зникати з місця злочину за лічені секунди. Можливо, Альберт? Але він ще зовсім дитина. Фелікс був прихильний до нього. Та й у разі загибелі дядька будинок усе одно дістався б не йому. Не бачу мотиву.

— О ні! — простогнала Агнеса.— Не хочу про це навіть думати!

— Але доведеться,— голос Данила став крижаним.— Хтось дуже сильно ненавидить нас і бажає відібрати маєток, тому не полінувався влаштувати цю грандіозну інтригу з убивством. Хто, Агнесо? В мене в голові крутиться лише одне ім’я.

Горло Агнеси здавила залізна рука, так ніби щось витискало повітря з її легень. В очах потемніло, але думка, що відчайдушно свердлила скроні, все ніяк не могла скластися у літери рідного імені.

— Архів Яблонських зберігався під замком,— вів далі Данило.— До нього мали доступ лише ті, хто мешкав у будинку. Тому знайти там метричну книгу й надіслати її копію Феліксові міг тільки той, хто допоміг моєму дядькові викрасти архів,— Данило зловив її вражений погляд і додав: — Пам’ятаєш, я питав про людину на феротипі? Це мій рідний дядько, Іван Дмитрович Левченко, він має такі самі здібності, як ми з Лейлою, і тому опинився тут.

— Але навіщо твоєму дядькові знадобився наш архів? — сплеснула руками Агнеса.

— Він досліджував ваш світ,— Данило знизав плечима.— Ймовірно, він шукав інформацію про будинок, де міститься портал, щоб зрозуміти його механізм. Ти ж знаєш, на що здатні вчені, коли вивчають новий феномен. Вони й на крадіжку підуть.

Вони водночас замовкли, міркуючи кожен про своє, і ніякова пауза затягнулася. В глибинах лігва вигнанців чулися перегукування й сміх. Нарешті Агнеса зітхнула:

— Заповіт, який Тео викрав у Фелікса, теж не покидав маєтку. В Тео є маленька схованка в кімнаті, й він вважає, що про неї нікому не відомо. Але ж ми виросли в цьому будинку... Він мав би сховати надійніше — наприклад, у міському банку.

— Він збирався його повернути,— пояснив Данило.— Крім того, цей загадковий «хтось» знав і про револьвер, що його подарував тобі Фелікс. Він знав, де захована зброя, і міг щомиті дістати його з твого комода й покласти назад. Мене теж хотіли вбити саме в будинку — врятувало те, що я, падаючи зі сходів, вдало згрупувався. І якщо зараз згадати купу дрібних збігів, вони так чи інакше пов’язані з маєтком: нашу з Юліаною розмову підслуховував той, хто знав про таємний хід. Я не знаю, за ким я тоді гнався — бачив саму лише тінь. А потім ще зільбершторум у моїй кімнаті...— Данило почухав потилицю.— За мною стежили. Якщо вірити Давиду, то це були не вигнанці. Отже, зільбершторум підкинув мені вбивця. І мені здається, я знаю, навіщо він надіслав мені його. Щоб не зірвалася втеча. Пам’ятаєш той люк на даху в’язниці, через який ми мали спуститися? Ляда виявилася замкненою, і що сталося з Йонасом — я не знаю, але гадаю, що саме в цьому й полягав план: дати мені надію на успіх, а потім просто кинути на даху на поталу Оздеміровій поліції. І, як казав Тео, гільйотина «спрацювала б двічі». Ти досі не можеш назвати ім’я того, хто міг це влаштувати?

Це було схоже на тортури. Але Агнеса розуміла, навіщо він це робить. Він занадто часто покладався лише на свої міркування — і вони вже підводили його. Тепер Данило хотів дійти кінцевого висновку разом з нею.

І вона допомогла йому.

— Беата. Моя сестра.

— Вона таємно зустрічалася з Феліксом.

— Я знаю,— Агнеса важко зітхнула.— Я намагалася її присоромити, але вона лише наговорила мені всілякої гидоти... Беа сподівалася вийти заміж за Фелікса й отримати половину його статків та наш будинок, бо не хотіла, щоб усе успадкував Тео... і я разом з ним. Вона ненавиділа мене змалечку! Моя рідна сестра ненавиділа мене все життя...

Агнеса затулила долонями обличчя і, коли відчула на своїх плечах дотик, обережно припала до Данила й завмерла. У грудях болісно стиснулося серце.

— Беата не така проста, як здається,— промовив Данило після паузи.— І я бачив, як вони з Феліксом посварилися незадовго до його смерті. Він хотів припинити стосунки. Саме тому, гадаю, він і загинув — інтрига з заповітом вже була запущена, й Беата просто прискорила події.

Перед очима Агнеси досі стояло гнівне заплакане обличчя Беати в день оголошення заповіту. Чи могла вона прикидатися так майстерно?

«Ні, тату, це не я з’їла цукерки, я їх не люблю! Як негарно, Агнесо, казати на мене, якщо сама ховаєш під подушкою обгортки!»

Могла. І вона втомилася бути «другою після Агнеси». Але чому ж Агнесі так боляче це визнавати?

— Ходімо, розповімо все Марсело,— м’яко сказав Данило й провів долонею по її волоссю.— Вигнанцям треба добре підготуватися, щоб провести нас до маєтку.

Данило крутився з боку на бік уже майже годину. Йому не так пощастило, як Агнесі, й замість окремої кімнати його вклали в загальній чоловічій спальні. Поруч хтось гучно хропів. Крім того, після стількох поневірянь, що випали на їхню з Агнесою долю за ці кілька днів, заснути ніяк не вдавалося. Він думав про будинок, про портали, про Федю та Джекі. Про Беату. Але щось підсвідомо бентежило його. Це відчуття було схоже на швидкоплинну тремтливу тінь: тільки глянеш — вона зникла. Їхня версія здавалася правильною, логічною і пасувала за всіма пунктами, але ж... доказів практично не було. Залишалася тільки надія, що дівчина запанікує і капітулює сама, злякається вигнанців і розплати. Данило думав ще й про свого зниклого дядька, й усі ці думки крутилися навколо нього, наче мушва, що постійно набридливо гуділа й не давала змоги розслабитися. Він жив у Леобурзі вже досить довго, але так і не зміг з’ясувати, куди власне подівся дядько Іван. Раптом Данилові так закортіло побачити його, що, намацавши в темряві свою торбу, він витягнув з неї феротип у залізній рамці. Проте в кімнаті було надто темно, щоб роздивитися зображення. Покрутившись ще кілька хвилин, він урешті-решт утомився від задушливої атмосфери й вибрався в коридор.

«Селище» вигнанців спало. Навкруги панували сутінки — лише з дверей однієї кімнати лилося тьмяне світло. Данило попрямував туди, і тільки-но світло впало на феротип так, що стало видно обличчя, він зупинився й підніс світлину до очей.

— О, чого це ти не спиш? — почулося з дверей.

Лейла визирнула в коридор і втупилася в нього питальним поглядом.

От трясця! Знову вона! Це її кімната. Данило сховав феротип за спину та зміряв Лейлу невдоволеним поглядом.

— Бачу, в тебе теж нічні чати.

Дівчина всміхнулася, і Данило зазначив, як дивно згинається випалене тавро в тому місці, де на щоці з’являлася ямочка.

— Я мало сплю,— сказала вона й посунулася, запрошуючи його до кімнати.— Ти той... до речі... вибач за сьогодні. Тобі справді дісталося. В кого хочеш мозок закипить після таких подій.

— Та нічого, все з’ясували,— похмуро відповів Данило, заходячи всередину.— Залишилося довести справу до кінця.

Кімната Лейли була майже як звичайна дівчача спальня, хоч більшість меблів дівчина, либонь, знайшла на міському звалищі. Трохи побитий міллю рожевий пуф, дзеркало в потертій рамі, купа коробочок і банок з косметикою навколо нього, масивне дерев’яне ліжко, в якого замість однієї ніжки стояла дерев’яна колода. В кутку за шафою Данило помітив дві підставки з перуками. То он воно як Лейла ходила до міста непоміченою! Крім того, біля протилежної стіни стояла кругла дерев’яна мішень, з якої стирчали руків’я кількох метальних ножів. То вона тут тренується?

— Доведемо. Завтра все скінчиться. Давид з хлопцями вже пішов до міста.

Дівчина раптом випростала руку, й Данило почув глухий звук, з яким черговий ніж устромився у центр мішені. Данило закляк на місці, важко ковтнувши. Лейла не звернула на нього уваги, підійшла до мішені й заходилася висмикувати свої ножі з деревини. За мить вона повернула їх у мініатюрні піхви на своєму шкіряному корсеті й сіла на лаву. Данило вражено вигнув брови, але змовчав, всівшись поруч з вигнанкою.

— Лейло, я не знаю, чи з’явиться портал. Коли щось піде не так — ми з Агнесою не зможемо втекти. Ти вмієш його відкривати?

Дівчина замислено підібгала губи.

— Я багато разів переходила, але, як правило, він з’являвся сам. А ти? Спочатку я подумала, що ти — двійник Едварда.

— Я — транслокал.

— Еу...— Лейла примружила очі.

— Ти теж!

— Я — ні!

— Ти бачиш портали? Можеш самостійно перейти? Твій двійник десь зник? — Данило переможно посміхнувся.— Отже, ти володієш даром транслокальності. Це просто термін.

— Ну, якось я бачила, що коїться з людьми, які зустрічають двійника. Вони мало не казяться. Чують думки одне одного, відчуття, біль — геть усе. Тіло не знає, чиїх наказів слухатися. Спогади плутаються,— Лейла хитнула головою.— Мабуть, згодом минає, але це небезпечно, тож краще я побуду транслокалкою, вмовив.

— Як ти взагалі потрапила сюди? Я чув, як ти розмовляєш російською. Ти не з України.

Вигнанка криво посміхнулася.

— Я нізвідки.

— Крім того, я чув твою англійську. Вона блискуча й дуже британська.

— Бо рідна.

— А російська?

— І російська.

Данило звів брови і так і завмер.

— Але ж ім’я...

— Ім’я арабське. Батьки були схиблені на сході. Ще питання? — Лейла закусила нижню губу, стримуючи сміх.— Мабуть, ти чув, як ми теревенили з Маком? Він з Ірландії, не корінний леобуржець, тож іноді втомлюється від німецької. Йому пощастило, що я знаю чимало мов.

Данило слухав її так уважно, наче йому розповідали найбільший секрет цього всесвіту. Він сидів поруч з такою самою людиною, такою ж істотою, що пройшла увесь його шлях і навіть більше — втрапила в халепу в цій реальності, побувала тут в інших країнах, вижила й повернулася до міста, що спотворило її обличчя.

— Ну... гаразд. А я недарма питаю,— примружився Данило.— Можливо, якщо ти розкажеш, як потрапила сюди вперше, стане зрозуміліше, як працює портал.

— Та як-як! — пирхнула вона.— Моя мама з Плімуту, батько — з Москви. Жила на дві країни... Якось до мене в Москву приїхали мої англійські друзі, показала їм місто, ми накурилися, і щось їм стукнуло поїхати на авто до Румунії. Браян верз дурню про румунські ліси, які любить принц Чарльз. Вирішили їхати через Україну — найкоротше.

— І не страшно було з Росії сюди їхати? Не боялася, що бандерівці з’їдять тебе, як снігура?

Лейла стукнула його в плече.

— Я не смачна. У мене британський паспорт,— вона закотила очі.— Біля Романівки наша тачка зламалася. Пішли шукати, як полагодити. Потім я побачила гарний будинок на околиці, вирішили зайти. Там був справжній смітник, ніхто не мешкав. Ну, власне, ми з Браяном просто шукали місце, щоб... ну...— вона посміхнулася.— Зайшли в одну з кімнат на другому поверсі... Ха, уявляю його пику, коли я розчинилася в повітрі на його очах!

Лейла замовкла, роздивляючись власне віддзеркалення. Цікаво, що з цього було правдою? Данило раптом подумав, що Лейла, либонь, найдивовижніша людина цієї реальності, дарма що вона прийшла сюди з його рідного світу. Вона пасувала до цього багатомовного міста в похмурому очікуванні війни, до цих темних коридорів і газових ламп більше, ніж до скляних хмарочосів і літаків, які вона покинула, перейшовши сюди.

— Я не зрозуміла, що сталося, будинок наче перебудувався. Спустилася на перший поверх. Мене перестріли слуги. Всі в старовинному одязі, розмовляють німецькою. Я не дуже добре знала німецьку, але я розуміла...

— ...кожне слово. Без перешкод. Наче рідну мову.

— Саме так! — вигукнула вона.— Наче уві сні. Або у фільмі. Мені хотілося роздивлятися деталі, торкатися меблів, людей, приладів на кухні. Тут було... як це описати... по-справжньому цікаво. Я в нашому світі бачила таке, що мене важко здивувати, але тут... я не хотіла повертатися. Я втекла від тих слуг і до ночі гуляла містом, а потім в одному з пабів на лівому березі познайомилася... Де з ким познайомилася.

Дівчина замовкла, її очі потьмяніли.

— Зрештою я повернулася до маєтку, але той старий, як його... Свенсон? Він викликав поліцію. Я побігла нагору й зачинилася в кімнаті. Коли приїхала поліція й почали вибивати двері...

— ...ти побачила пляму в повітрі.

— Звідки ти знаєш? — недовірливо перепитала Лейла.

— Бо я опинився в Леобурзі точно так, як ти описала. А коли ми побилися з Тео, і я зачинився в кімнаті,— Данило всміхнувся,— тільки тоді знову з’явився портал.

— З яким Тео?

— Тео Яблонським. Коли ти потрапила сюди, ми з ним, тобто, вони з Едвардом, мабуть, ще були у Вайомінгу,— Данило помітив її здивований погляд.— Це Агнесин кузен, якщо коротко.

Вигнанка кивнула.

— І що, твої друзі не шукали тебе? — продовжував розпитувати Данило.

— Шукали, звісно. Спочатку Браяну ніхто не вірив. Та коли стемніло, а мене так і не було, вони злякалися. Здійняли галас, пішли до поліції. Зникла іноземна туристка, скандал! Мене довго шукали, та зрештою хлопці поїхали в свою Румунію. А коли я знову опинилася в нашій реальності,— Лейла підібгала куточки уст,— я мовчала. Взагалі нічого нікому не сказала. Мене аж трусило від усього цього. Я поїхала додому, а за тиждень повернулася до Леобурга.

— Навіщо?

— Бо тут залишилася дорога мені людина.

Судячи з її інтонації, вигнанка не збиралася продовжувати. Певно, мова йшла про того, з ким вона познайомилася в перший день у цій реальності.

— Зрозуміло,— видихнув Данило.— Бачу певну закономірність між нашими випадками. Здається, перехід дозволяється, якщо є серйозна небезпека.

— Так, а ще портал відкривався, коли я завершувала якусь справу або в цьому, або в нашому світі. Бувало кілька разів.

— О, до речі,— надихнувся Данило.— Коли в нашій реальності знайшли архів Яблонських, портал відкрився, і я потрапив додому!

— От бачиш. Ми відкриємо його. Що-що, а небезпеку я тобі гарантую. Не кажучи вже про завершення справи.

Данило кілька секунд вивчав поглядом її гарне, з трохи жорсткуватими рисами обличчя. Помаранчеві відблиски вогника газової лампи танцювали в її темних очах.

— Я оце думаю,— почав Данило.— На твоєму місці я б щоночі прокрадався до Яблонських і чекав, коли відкриється портал, але ти не поспішаєш додому. Чому ти залишаєшся? «Порятунок Леобурга» — це ж не твоя мета.

— Маю одну незакінчену справу,— ухильно відповіла Лейла.

— Оздемір?

Вигнанка повільно обернулася до нього.

— Тобто?

— Що ти написала Оздемірові тоді, в Ратуші?

— Коли?

— Я приходив по архів. Ми вийшли з кабінету, і на шибці був напис... губною помадою?

— А, це...— всміхнулася Лейла.— Та дурниці. Дрібні жіночі капості.

— Але він злякався.

— Це добре,— задоволено кивнула дівчина.— Шкода, що не настільки, як мав би.

— Ти хочеш помститися йому за своє вигнання?

— Можна й так сказати.

Лейла мимоволі втягнула голову в плечі й стиснула кулаки. Данило опустив погляд на її руки й виявив, що шкіряних браслетів нема, а зап’ястки пошматовані старими шрамами. Їх було багато, різної форми — поздовжні й поперечні, широкі й ледь помітні, але два найбільших оперізували її руки біля самої долоні. Лейла здригнулася, простеживши за його поглядом, і швидко обсмикнула рукави.

— Що це?

— Тебе не обходить.

— Я бачив такі рубці в Оздеміра, але їх було лише два — навколо зап’ястків.

— Ну, треба ж таке, дуже цікаво,— дівчина роздратовано видихнула.

— Звідки ти знаєш турецьку? — продовжив допит Данило.— Чи тобі хтось...

— Мій батько — професор-сходознавець з МДУ, я багато чого знаю,— рішуче урвала його Лейла й змінила тему.— До речі, а що ти там роздивлявся в коридорі?

Бісова дівка! Коли вона встигла помітити?

— Так, нічого особливого.

— Показуй. Швиденько. Ну?

Лейла жадала змінити тему й навіть вигадала як, але Данила просто розпирало від цікавості. Її історія очевидним чином відрізнялася від історій інших вигнанців і — він був ладен побитися об заклад — була якось пов’язана саме з турецьким «отцем-фундатором». Але як?

Цікаво, як би вчинив Едвард на його місці?

— Міняймося. Я тобі покажу те, що роздивлявся, а ти мені розкажеш, за що тебе вигнали й як це пов’язано з Оздеміром.

Лейла витріщила очі.

— Ти нахаба!

— Не нахабніший за тебе. То як?

— Гаразд,— гмикнула дівчина.— Мене вигнали, бо ми з одним чуваком намагалися пограбувати аристократа, і мій напарник мене здав. Він сказав, що все спланувала я. До мене грабіжників не виганяли, але Оздемір наполіг на цьому. От і все.

— А рубці?

— Чула, що під час Першої війни, ну, як її... Першої середземноморської, він потрапив у полон до австрійців. Певно, вони тримали його в кайданах, може, катували. А історія про мої рубці не входить у пакет домовленостей,— усміхнулася дівчина.— Тепер показуй.

— Це все?

— Так, я — грабіжниця-невдаха. А ти чого чекав?

Кілька секунд вони дивилися одне одному в очі, й Данило точно знав, що вигнанка бреше. В думках промайнув ще один спогад: зображення зниклої дівчини на оголошеннях в Академічному районі. «18 років, невисока, волосся чорне, очі карі, над верхньою губою — дві родимки». Лейла, звісно, була старша за зниклу Олену й не мала родимок, але в іншому вона була доволі схожа на неї.

— Тут усього можна чекати,— знизав плечима Данило.— В Леобурзі виганяють, калічать, засуджують невинних, ще й дівчата зникають...

Варто було йому кинути останню фразу, як обличчя вигнанки перетворилося на камінь. Погляд став холодним і жорстким, вона розлютовано стиснула щелепи.

— Колись усі дізнаються,— промовила вона, дивлячись кудись у темряву.— Я тобі обіцяю. Але наразі тобі краще не думати про це. То що там ти ховаєш від мене, мій транслокальний друже?

Данило показав їй феротип.

— Це мій дядько. Він такий самий, як і ми: відчуває портали. Саме за ним я попхався до Леобурга, але так нічого й не з’ясував... Ну, вбивство Фелікса, потім арешт Агнеси... Все якось закрутилося. Такий з мене дбайливий племінник.

Лейла тим часом незмигно дивилася на зображення, ніби взагалі не слухала його.

— А я його знаю...— повільно вимовила вона по паузі.— Якщо це справді твій дядько, а не його двійник — він непогано влаштувався.

Лейла більше не вимовила ні слова, підвелася з місця й зникла в темряві. За кілька хвилин вона повернулася зі старою пом’ятою газетою.

— Дивися. Це австрійська газета. Тут стаття про те, як Австрія посилює оборону східних кордонів. І нижче... «Елвір Дем’янич призначений особливим радником цісаря з озброєння й підтримання військової потужності всієї Імперії».

З зображення на нього дивився... усміхнений дядько Іван, що потискав руку самому імператору Австро-Боснійської Імперії.

У Данила мимоволі відвисла щелепа, а брови поповзли вгору.

— Круто, еге ж? Цікаво, ким був мій двійник? Може, мені теж можна влаштуватися на тепленьке місце? З’ясувала тільки, що вона, ймовірно, загинула в пожежі, але...

— Не може бути! — Данило не слухав її, роздивляючись феротип.— Ми знайшли це в будинку по той бік... Але ж... дідько! Хто б міг подумати!

— А що на другій половинці фотки?

Данило перевів погляд на Лейлу й здивовано звів брови.

— Ну, це ж допельт,— з притиском пояснила дівчина, немов тупоголовому першокласнику.— Так тут називають ці штуки.

І Лейла натиснула на герб Леобурга. Мініатюрні шестерні біля основи герба й над головою лева почали обертатися, і бляшанка пересунулася на інший бік. Під левом виявилося ще одне зображення — друга частина феротипу. Тут на Данила чекало чергове потрясіння.

— Лейло...— прошепотів він за мить.— Чи то в мене справді кипить мозок, чи я нарешті розумію, що саме не влаштовує мене у версії з Беатою.

— Слухай, а ми... я ж...— Лейла вихопила з його рук феротип.— Цікаво, ми ніколи з тобою не зустрічалися, але я чомусь знаю всіх твоїх леобурзьких знайомих!

— Знаєш?

— Так, кумедна вийшла історія...— всміхнулася вона.

І вигнанка почала розповідати. З кожним її словом у голові Данила ніби ставав на місце потрібний гвинтик. Один — і він розуміє мотив. Два — і він знає, як архів Яблонських опинився в Романівці, а аркуш з метричної книги — у Фелікса. Три — і він знає, хто малював його відрубану голову. Чотири... п’ять... Перед очима постала картина тієї ночі. Щось не так... не так з одягом...

— Мали б залишитися сліди крові...

— Га?

— Даси мені оту вашу люмінолу?

— Нащо?

Данило схопився з місця, в голові ніби працював годинниковий механізм. Як довести? Все, либонь, знищено. Але якщо вдасться... Якщо тільки вдасться!

— Ти не поясниш?!

А ще — архів. Усередині знову дерло неприємне відчуття, ніби Данило щось проґавив, переглядаючи матеріали архіву Яблонських. Але... тепер він точно знав, що саме шукати.

— Мені потрібні папери з моєї кімнати,— він відчув сухість у роті.— Я залишив архів у кімнаті Едварда, коли йшов, і вони, певно, досі там, у мене в схованці. Якщо тільки поліція не перевернула будинок догори дриґом після нашої втечі.

— Певно, обшук уже був,— підтвердила Лейла.— Але, може, схованки вони не дісталися. Чесно кажучи, тутешня поліція — ті ще тупаки.

— A-а, блін...— Данило скривився й захилив голову.— Мені потрібен архів! Дуже потрібен! Якщо його знайшла поліція — це ще не кінець світу. Але якщо знайде вбивця...

Лейла насупилася й певний час мовчала.

— Я можу принести,— коротко сказала вона.— Поясни, де схованка.

— Ти впевнена?

Чорні очі вигнанки обурено спалахнули.

— Якщо я щось кажу — я в тому впевнена. Ми пообіцяли допомогти тобі, щоб Агнеса могла допомогти нам. Давид у Леобурзі, зараз у таборі головую я. Отже, будь-яке твоє прохання, пов’язане зі справою, маю виконувати я.

— Добре,— кивнув Данило.— Слухай.

Розділ 16

Правда

— Ти впевнений, що ми маємо робити це саме зараз?

— Ні.

— Тоді чому б нам не дочекатися ночі?

Федя повільно обернувся й зустрівся поглядом з Джекі. Її приголомшлива здатність говорити під руку доводила його до сказу. Знущається, чи що?!

— Бо вони розслабилися,— він відчинив різнокольорове вікно й указав на пагорок за будинком, де дядько Толік і його фан-клуб зібралися навколо багаття й улаштували щовечірню пиятику.— Якщо вже тікати, то зараз.

Джекі важко зітхнула.

— А якщо не вийде? — вона схвильовано покусувала нижню губу.— Нас можуть убити?

Федя роздратовано закотив очі.

— Звісно ж, ні. Але якщо цей місцевий Тарзан уже доповів Трегубову, той може вигадати для нас якусь нову гидоту. Якщо ми здогадалися, хто організував весь цей безлад, ми небезпечніші для нього на волі, ніж замкнені тут. Тому нам треба вшиватися. Я влаштую тебе кудись, а потім відвідаю Трегубова й трохи поспілкуюся.

На обличчя Джекі падали різнокольорові відблиски від вітража, але навіть у такому червоно-синьому світлі було помітно, як вона зблідла. Їй лячно. Ще б пак! Феді нестерпно кортіло пригорнути її, але він не став цього робити. Звісно, будинок треба було зберегти, щоб у Данила був шанс повернутися, але тепер, коли організатору облоги доповіли про їхні здогадки, ситуація може щомиті непередбачувано змінитися. Штурм може початися хоч за пів години, хоч на світанку. І навіть якщо всю цю катавасію оплачує манірний бізнесмен, зовсім не факт, що п’яні виконавці, захопившись, не проломлять голови мешканцям будинку.

— Все, ходімо,— видихнула дівчина й закинула на плече потертий наплічник зі своїми лахами.— От Бальтазара тільки шкода...

— Та цього бурлаку все село підгодовує, не пропаде,— заспокійливо сказав Федя й підняв з підлоги торбу.— Головне, щоб вони не розбили мій ноут, я за нього будь-кому голову знесу.

— Які різні в нас цінності,— всміхнулася Джекі, відчиняючи люк.

— Там роман. У «хмару» не встиг закинути.

Поки що все відбувалося за планом: вони вдало дісталися стайні, Федя тихо відчинив дверцята автівки й пустив туди дівчину, після чого вмостився сам.

Ключі, на щастя, виявилися у тому самому місці, де вони їх лишили,— у невеличкій ніші під пасажирським сидінням. Федя провернув ключ у замку запалювання. Корч заіржав, мов норовливий кінь, проте мотор не завівся.

— От лайно!

Ще раз. Знову чхання, тепер з упертим схлипом наприкінці. Ще раз. Автівка грізно шикнула.

— Може...

— Ні, я її заведу!

— Хто б сумнівався,— гмикнула Джекі.— Але поки ви з нею будете розважатися, сюди припхаються «любі друзі» з-за паркана.

Федя скривився й зміряв її роздратованим поглядом. Втеча на машині здавалася безпечнішою та швидшою, але він уже втратив надію, що Данилів столітній «Форд» коли-небудь заведеться. Крім того, центральні ворота були зачинені, і щоб відчинити їх, доведеться виходити на вулицю: пробити їх на швидкості, либонь, неможливо — авто перетвориться на груду металобрухту. Федя кинув ключі під сидіння та вказав очима на вихід зі стайні.

За хвилину вони опинилися у рятівній близькості від потайної хвіртки.

— Біжимо й не зупиняємося, зрозуміла? — Федя стиснув маленьку руку Джекі.— Якщо ми раптом загубимо одне одного, навіть не думай мене шукати або рятувати, їдь за тією адресою, що я тобі дав.

— Добре,— покірно відповіла дівчина й коротко видихнула.— Понеслась.

Літній сутінок укривав їх брунатним серпанком, у садку було темно й тихо, лише чулися галасливі вигуки на пагорбі. Федя обережно зняв засув і відчинив хвіртку: з цього боку нікого не було видно. Він обернувся, кивнув Джекі й потягнув її за собою.

Хвилина, дві. Вони опинилися в полі.

Далеко попереду темнів рятівний ліс.

І вони побігли.

— Е! Е, ви куди?!

Густа трава плутала ноги. Дихання збилося, Федя раз по раз спотикався об купини. Джекі ледве встигала за ним, але темпу не збавляла: назирці мчали місцеві на чолі з несподівано прудконогим дядьком Толіком.

Лишилося сто метрів до лісу. П’ятдесят. Двадцять...

Раптом Федя став як стій. Джекі з розгону налетіла на нього й мало не збила з ніг.

З густої тіні лісу виокремилися п’ять тіней.

— Паскудство...— просичав Федя, озираючись.

Романівці перетинали поле. Відстань між ними небезпечно скорочувалася. П’ятеро швидко зорієнтувалися в ситуації, стали півколом і перекрили шлях уперед. Федя рвучко сіпнув Джекі вбік — тепер вони щодуху тікали вздовж лісосмуги, намагаючись відірватися від переслідувачів.

Земля несподівано пішла з-під ніг. Федя зрозумів, що послизнувся, коли стрімголов полетів у невеликий ярок з розмитими дощем краями. Він невдало приземлився на спину — в очах на мить потемніло, ніч стала непроглядно чорною. Поруч хтось зойкнув, від цього звуку він отямився.

Заледве Федя встиг підвестися на ноги й відсапатися, як його звалив на землю потужний удар у живіт. Яр заповнили люди. Федя відповз до схилу й насилу підвівся. Чулася лайка, крики, чийсь істеричний вереск, на нього сипалися стусани. Від удару в щелепу задзвеніло у вухах. У роті з’явився солонуватий присмак.

Джекі... Де вона?

Федя розмахнувся й з усієї сили приклався у вухо одному з нападників. Той завалився на спину й випадково підім’яв під себе іншого романівського «активіста». Федя відповз, уперся руками в край обриву й ривком видерся з яру. Де Джекі?!

— Федю!!!

Вона налетіла на нього та вчепилася в руку, ніби не вірила, що він живий. З яру виповзали їхні переслідувачі.

Куди тікати? До лісу? Нападників занадто багато, їх виловлять за лічені хвилини й відлупцюють до півсмерті. І ліс тут, наскільки знав Федя, простягається на багато кілометрів, що далі — то густіший, надто легко заблукати. Назад?

— Біжімо! — Джекі потягнула його за руку швидше, ніж він устиг отямитися, і тепер вони мчали у зворотний від яру бік — до будинку.

Позаду чувся тупіт і вигуки, але у Джекі немов виросли крила — і тепер Федя ледве встигав за нею. Вони влетіли у хвіртку з північного боку, Федя зачинив її по собі й придавив засувом. Вони перезирнулися й побігли до стайні: тим самим шляхом, яким і вийшли, повернулися назад.

З вежі на другий поверх, звідти — у вітальню. Нікого. Всередині — важка могильна тиша. Федя подумав, що в нього заклало вуха від удару, але вже за кілька секунд, коли з кухні з відчайдушним нявканням вилетів кіт і кинувся до його спільниці, він зрозумів, що все чудово чує. Але ця товща повітря, затиснута між похмурих бордових стін, тепер і йому здавалася живою та... ображеною. Джекі увімкнула світло й поставила на підлогу його торбу з ноутбуком.

Єдина гарна новина на сьогодні. Торба ціла.

У дворі чулися крики: «Де ці? В будинку? Потруїли й вирішили втекти?! Так не вийде!»

— Дісталося тобі? — запитала Джекі, роздивляючись його обличчя.— Щось болить?

Він не знав, що відповісти. Зараз він не відчував болю навіть у розбитій губі, лише нескінченний, неконтрольований, божевільний гнів. Усередині просто клекотало від люті.

— Ні.

— Але ж у тебе...

— Я ж сказав: ні! — гримнув Федя.— Мене це дістало!

— Розумію...

— Та дідька лисого ти розумієш! — він стиснув кулаки й почав ходити туди-сюди вітальнею.— Я не можу повірити... Це ж ідіотизм! Це комедія! Нас тримає в облозі купка рагулів-дегенератів! Підсилають нам у підвал якогось довбня, який колупається у дротах, потім влаштовують пожежу у дворі, глушать зв’язок та інтернет, а ми не те що чинити опір — ми навіть утекти не змогли!

Джекі втягла голову в плечі й стежила за ним спідлоба.

— Я ненавиджу цей будинок! — провадив він, набравши в легені повітря.— Я його не-на-вид-жу! Хай Трегубов рознесе його на бісові друзки! Мені байдуже! Я просив Данила не йти, але йому на все начхати. То якого ж дідька я маю хвилюватися, чи відкриється без будинку його ідіотський портал, чи ні?!

Його спільниця мовчала й відсторонено гладила переляканого кота. Федя глянув їй в обличчя й завмер. Її губи були міцно стиснуті, а в очах стояли сльози. Джекі кілька разів кліпнула, щоб позбутися їх, а потім відвернулася. Його гнів миттєво кудись випарувався. Поки Федя вів заочну війну з Трегубовим, він геть забув про Джекі — але ж їй, насправді, значно гірше. Їй нема куди тікати. І це не в його будинку винесли шибки й розмалювали стіни лайном. Тієї самої миті він зрозумів, чому насправді так сказився.

Вони знову замкнені разом. Сам на сам.

— Ті чуваки в полі з’явилися не просто так, і вони справді вигадають нову гидоту,— голос Джекі затремтів.— Шкода, що в тебе не вийшло втекти.

— Шкода,— кивнув він.— Але не в тому річ. Найнебезпечніше для мене в цьому будинку — це ти.

Джекі різко звела на нього погляд і похитнулася з несподіванки. Кілька секунд вони незмигно дивилися одне одному в очі, а потім вона знизала плечима, випустила з рук кота й тихо мовила:

— Я йду спати.

— А я хильну. Здається, в буфеті бачив коньяк.

Треба було одразу здогадатися, що заснути не вдасться. Джекі відчинила вікно, але від того не стало прохолодніше.

Чому він досі внизу? Вже минуло близько двох годин. Чи з ним усе гаразд? Вона згадала нещодавню сцену й знову відчула крижаний холод усередині. Вона не пам’ятала жодного слова з його гнівної промови, крім останньої фрази, що скалкою засіла в голові. «Найнебезпечніше для мене в цьому будинку — це ти». Кожне слово дзвеніло у вухах, ніби вона досі стояла посеред вітальні й дивилася в його темні очі, що палахкотіли від люті й розгубленості.

Джекі поспіхом одяглася та спустилася вниз. Скрізь було темно, лише тонка смужка світла жовтою стрілою летіла з коридору, де світив нічник. Федя розвалився в кріслі, підпер голову кулаком і задумливо ковзав пальцем по краю чарки. Джекі вмостилася на журнальному столику просто навпроти нього й рішуче забрала чарку. Після чого налила собі коньяку, випила одним ковтком і скривилася. Всередині розлилося гостре, недобре тепло.

І знову тиша. Наче в бібліотеці. Федя похмуро втупився в підлогу.

Хто першим подивиться в очі — той і програв. Погляд Джекі блукав кімнатою: наглухо зачинені, незважаючи на спеку, вікна, важкі штори з бахромою, задушливо-м’який диван, коминок з різьбленою решіткою і мармуровою полицею. Серце калатало десь у горлі, й відчайдушно хотілося пити, ніби Джекі пробігла кілька кілометрів.

— З цим треба закінчувати.

Федин голос пролунав хрипко й набагато грубіше, ніж зазвичай. Вона здригнулася й глипнула на нього.

— Нам треба...— він нарешті звів погляд, очі здавалися геть чорними.— Треба забиратися звідси. Негайно. Сьогодні ж. Може, їх водою з брандспойта? Або...— він завмер і за секунду прошепотів: — Та блін, я так більше не можу...

— Як? — ледь чутно видихнула Джекі.

— Ти. Скрізь ти,— він похмуро замовк і потім додав: — Я божеволію!

Джекі не поворухнулася. Що він сказав? Як?! Вона раптом відчула, як десь глибоко в її тілі спалахнула іскра — майже невідчутна, але вона відбирала всю увагу, всю волю і розум. У голові остаточно запанував безлад. Федя справді сказав це? Чи...

— В будь-якому разі, нам потрібен Трегубов. Нам треба вирватися, і коли я до нього доберуся... Ну... Але без Данила нам не впоратися, бо нас тільки двоє, і ти...

Федя говорив плутано, без зупинки, ніби намагався відвернути увагу чи заговорити сам себе. Джекі мовчала, не зводячи з нього враженого погляду, і з кожною миттю пожежа, що спалахнула від тієї крихітної іскри, розгорялася з неймовірною, нищівною силою — дедалі яскравіше, відчайдушніше. В голові паморочилося, вона дедалі менше розуміла, що відбувається й де межі цієї реальності, наче у справжній лихоманці. Джекі ніби провалилася у власний вимір і тепер зовсім не розуміла, що робити. І ці відчуття більше неможливо було ігнорувати.

— От якби Данько повернувся завтра, а то мені здається...

— Я обожнюю твої веснянки...— пробелькотіла Джекі, насилу розуміючи саму себе.— Мені подобається, як ти смієшся, як їси, подобається твій голос, твої жести, і навіть ці твої дурнуваті брязкальця мені подобаються!

Джекі не тямила, що відбувається, і ніби слухала себе збоку. Що ти верзеш, дурепо! Що ти в біса...

В її голосі відчувався відчай, наче у воїна, що кидає зброю до ніг супротивника і благає про милосердя. Кожне слово давалося їй з величезним зусиллям. Федя заплющив очі та змучено всміхнувся.

Те, що відбувалося далі, вона майже не пам’ятала. Здається, вони зірвалися з місця водночас, дзенькнула й покотилася десь під диван чарка, а Джекі ледь устигла подумати, що так і не запам’ятала першого поцілунку: вони не закінчувалися, перетікаючи один в інший. Федя стискав її в обіймах з несподіваним хвилюванням і таким відчаєм, ніби боявся, що вона от-от зникне. Вона й не помітила, як опинилася під ним, на підлозі, у м’якій ворсі килима, і квапливо почала розстібати його сорочку. Його тіло було напружене, і вона відчувала його дотики щомиті — здавалося, ніщо не могло змусити його відірвати від неї ані уст, ані пальців.

Федя миттю стягнув з неї футболку й почав укривати поцілунками її шию, плечі, груди, глибоко втягуючи повітря, ніби не міг удосталь насолодитися її ароматом, а його права рука повзла дедалі нижче по її тілу. Тільки-но він досяг ґудзиків на її шортах, Джекі широко розплющила очі, ніби отямилась.

— Федю!

Він завмер і підвів голову, стемнілий погляд проштрикнув її наскрізь.

— Ну, нам не можна... Ми ж... типу... спільники...

Федя потягнувся до її обличчя й легко торкнувся вустами спочатку верхньої, потім нижньої губи. Він узяв обличчя Джекі в долоні, тож вона не могла відвести очей.

— Я теж так гадав. Але, по-моєму, це дуже слабкий аргумент,— рішуче сказав він.

— Я б вигадала кращий, але, здається, вже запізно.

Він тільки задоволено всміхнувся й обвів указівним пальцем її губи, ніби перевіряючи, чи вона справжня, чи не ввижається йому.

— От і молодець. Бо в мене аргументи скінчилися кілька днів тому.

Джекі ще думала якось заперечити, але потім обійняла його за шию і поцілувала у відповідь.

Жар його тіла здавався всеосяжним, у Джекі йшла обертом голова й перехоплювало дух. Зараз, у ці хвилини, Федя належав їй по-справжньому, щиро, й від цього запаморочення лише посилювалося. На землі міг початися Армагеддон, будинок міг обвалитися їм на голову, а п’яні блокувальники — розпочати штурм. Зараз Джекі було до того геть байдуже. Вона вперше відчувала іншу людину так близько, і ближче, здавалося, вже неможливо. Все це відбувалося з нею, і зараз вона могла щиросердо зізнатися собі, що більше за все на світі їй не хотілося відпускати Федю. Він палав у її обіймах, палав з нею і заради неї, і це наповнювало її новим сенсом. Їй хотілося віддати йому більше, ніж вона отримала, віддати більше, ніж вона могла б мати за все своє життя. Був лише він, вона й час між ними — величезна прірва, у яку вони обоє летіли, не в змозі опиратися. Однієї миті по тілу хвилею пронеслося спекотне, нестерпне тремтіння. Джекі судомно видихнула. Федя досі лежав на ній, важко дихаючи. Потім він підвівся на ліктях і знову обережно взяв її обличчя в долоні. Його погляд пропалював наскрізь, він усміхався, і в Джекі всередині все стиснулося від передчуття того, що він хоче сказати.

І я тебе теж.

Вона тримала ці теплі, пряні слова на язику рівно три секунди, поки дивилася йому в очі. Але він мовчав, а потім поцілував її дивним, аморфним поцілунком, після чого ліг поруч і міцно притиснув її до себе однією рукою. За якийсь час він заснув, а Джекі ще довго дивилася неуважним поглядом у темряву під стелею і дослухалася до його спокійного, тихого дихання, поки під ранок її не зморив сон.

Повернутися в цей маєток було доволі дивно. Данило стояв посеред бордової вітальні, чув гучне цокання годинника, відчував аромати майбутнього сніданку з кухні. Але ситуація, за якої він опинився тут, аж ніяк не схиляла до ностальгії: кілька пар очей з хвилюванням вдивлялися йому в обличчя й чекали, коли ж він почне свою промову.

Тео, Юліана, Беата, Альберт, Свенсон, Агнеса й поліцмейстер леобурзької поліції Бридж-Паркер.

У вранішньому листі до поліції Данило пообіцяв повідомити надзвичайно важливу інформацію щодо загибелі двох отців-фундаторів і просив вислухати його висновки про смерть Фелікса Яблонського за присутності всієї родини, після чого обіцяв здатися на розсуд «найсправедливішого на світі» леобурзького правосуддя. Розрахунок виправдався. Головний поліціянт Леобурга миттєво вчепився в можливість зірвати такий куш і надіслав у відповідь єдине слово: «Обіцяю».

Тепер поліцмейстер зі самовдоволеною пикою спостерігав за ним, певно, передчуваючи тріумф. Бридж-Паркер привів із собою цілий виводок поліціянтів: вони чатували на виході, в сусідній кімнаті, за спиною Данила й обшукали їх з Агнесою з голови до ніг.

Вночі Лейла принесла йому папери з архіву Яблонських. Данило почувався напрочуд впевнено й знову — наче уві сні. Він не боявся ані смерті, ані ув’язнення. Все, чого він прагнув,— зробити щось вартісне, щось незабутнє. Близько восьмої ранку вигнанці провели їх з Агнесою до будинку, де вже зібралося все це несподіване товариство.

— Шкода, пане Яблонський, що ми не зустрілися тоді у в’язниці. Я чекав на вас унизу, мене попередили, що ви на даху. Але ваш спільник хильнув на посту й не дочекався вашого повернення,— задумливо промовив поліцмейстер.— Я не думав, що вам вдасться захопити поліцейський дирижабль.

Данило подивився в очі поліцмейстерові, потім глянув на двох поліціянтів, що чергували біля виходу з вітальні. Тільки-но хлопець скаже хоч слово, його промову почує з гучномовців увесь Леобург. Загін Давида захопив передавальний пункт, і вигнанці отримали доступ до радіомережі по всьому місту.

— Я переконався, що ви — небезпечна людина, й не чекав, що ви прийдете добровільно,— Бридж-Паркер посміхнувся.— Але, сподіваюся, пане Яблонський, ви цілковито усвідомлюєте, що, влаштувавши втечу з в’язниці й учинивши збройний опір поліції, ви скоїли тяжкий злочин, і вас у будь-якому разі буде покарано, незалежно від того, що ви збираєтеся повідомити.

Гучномовці довкола будинку Яблонських було завчасно вимкнено, щоб не викликати підозр у поліцмейстера. Данило уявив, як зараз, затамувавши подих, очікує на сигнал Лейла. Такий і був план — не буде прес-конференції, леобуржці просто в себе вдома, за сніданком або ще в ліжку, дізнаються, чому Агнеса без жодної провини опинилася у в’язниці й хто насправді вбив Фелікса. Лейла увімкне передавальний пристрій, захований у будинку, і все місто замість звичної балаканини про велич Ради почує з мегафонів прямий репортаж з маєтку Яблонських.

Уявивши вираз обличчя Юміта Оздеміра в той момент, коли він зрозуміє, що відбувається, Данило посміхнувся. Часу в них небагато: Рада одразу кине «акул» на штурм передавального пункту, бо не існує іншого способу вмить вимкнути всю систему сповіщення. Вигнанці довго не протримаються, тож потім... потім «акули» прийдуть сюди. Треба поспішати.

— Так, я усвідомлюю це. Я готовий до покарання,— Данило подивився на бліду, наче сметана, Агнесу.— Воно було того варте.

Легке відлуння. Тепер їх чує все місто. Бридж-Паркер трохи напружився, але, схоже, не зрозумів, у чому підступ.

— Що ж. Більшу частину відомостей про своє особисте розслідування я виклав у листі до вас, шановний пане поліцмейстере, який вам передали разом із запрошенням сьогодні вранці. Гадаю, буде доречно нагадати хід моїх думок, перш ніж ми з’ясуємо, хто з присутніх убив Фелікса Яблонського.

Всі загомоніли. Юліана приголомшено затулила долонею рот, Беата зблідла, Тео обвів повільним поглядом обличчя своїх родичів.

— Добре,— Бридж-Паркер примружився.— Кажіть. Але якщо бажаєте привселюдно зганьбити ім’я людини, вам потрібні збіса переконливі докази.

Данило з легкою посмішкою поглянув на Беату. Дівчина запитально вигнула брову.

— Так от,— Данило взявся за спинку стільця спітнілими від хвилювання долонями.— Спочатку ми з вами, пане Бридж-Паркер, рухалися в одному напрямку: найбільше причин ненавидіти батька за зраду було в мого брата Тео. Але були розбіжності: наявність таємничих цидулок і поява справжнього заповіту в найбільш невідповідний момент. Тоді я вперше подумав, що загадковий «доброзичливець», який надсилав їх, вочевидь, вважав себе розумнішим за інших, і, найпевніше, вбивство Фелікса — це справа його рук. Проте, най Тео мені пробачить, він занадто прямолінійний і запальний, щоб довго плести інтригу й тримати під повним контролем ситуацію. Тоді я сфокусував увагу на шановній Юліані. Був певний момент, що змусив мене подумати про неї як про вбивцю, але незабаром цю думку також довелося відкинути, бо на обрії з’явилися вигнанці.

Він замовк, обличчя Яблонських приголомшено видовжилися, Альберт похитав головою. Бридж-Паркер нервово провів долонею по волоссю.

— Вигнанці? Ви хочете сказати, що ці люди вдерлися на територію Леобурга й убили одного з членів Верховної Ради?

— Ні, вони його не вбивали,— відрубав Данило.— Але вони дійсно були тут і навіть намагалися зустрітися з Агнесою з причин, про які йтиметься далі. Про цей факт дізнався справжній убивця. Він наказав їй мовчати й настрахав її, що розкаже все поліції. Саме тому Агнеса не могла захищатися, коли ви, шановний пане поліцмейстере, звинуватили її в убивстві.

Данило замовк. Бридж-Паркер схрестив руки на грудях і відкинувся на спинку крісла.

— Якщо панна Яблонська контактувала з вигнанцями, то це надзвичайно серйозна річ, за яку доведеться відповідати не тільки їй, але й членам її родини.

— Доволі дивна логіка у Ради, вам не здається? — посміхнувся Данило.— Але, боюся, я розчарую вас, пане поліцмейстере. Агнеса лише отримувала листи з проханням про зустріч, але, як законослухняна громадянка, ігнорувала ці послання. Тож вона не винна й у цьому, однак убивця вміло використав те, про що дізнався. Він знав, що Агнеса не наважиться ризикувати своєю родиною і радше добровільно піде у в’язницю, ніж відправить їх усіх у вигнання.

— Хай так, продовжуйте,— кивнув поліцмейстер.— Якщо не помиляюся, ви обіцяли звинуватити когось із присутніх у вбивстві.

— І я це зроблю,— спокійно підтвердив Данило.— Вже після того, як мені пощастило врятувати Агнесу від страти, коло підозрюваних звузилося. Обміркувавши все, ми зрештою зрозуміли, що занадто багато подій мало стосунок безпосередньо до самого будинку й родини Яблонських. А це означає, що вбивця й «доброзичливець», який надсилав цидулки, постійно перебував десь поруч. Він цілковито контролював кожен наш крок і розвиток ситуації і не міг лишатися невидимкою в цьому будинку. Відповідно, це мав бути хтось із членів родини. І цього разу наші підозри впали на Беату.

— На мене?!

Бліде обличчя дівчини витягнулося, вона закліпала очима й роззявила рота від потрясіння. Альберт схопив її за руку, але та одразу ж роздратовано висмикнула її.

— Що?! — Юліана підхопилася з крісла.— Едварде, ви остаточно втратили розум! Беа? Моя дівчинка?!

— Матір Божа! — зойкнула Беата.— Підозрювати мене у вбивстві Фелікса міг тільки божевільний!

Бридж-Паркер випнув нижню губу, з цікавістю спостерігаючи за тим, що відбувається.

— А чому ви називаєте вашого дядька на ім’я?

— Тобто? — бліді щоки Агнесиної сестри раптово заяріли.— Я... у нас у родині... Чому це взагалі вас обходить? Мене тут звинуватили в жорстокому злочині, а ви ставите якісь дивні питання!

— Пан поліцмейстер поставив гарне питання, Беа,— кивнув Данило.— Про твої далеко не родинні стосунки з Феліксом знали майже всі в цьому будинку. І те, що він раптово вирішив перервати це, цілком могло спровокувати тебе на вбивство.

— Так! — вигукнув Альберт і всім тілом гойднувся вперед, ніби хотів затулити сестру.— Але це не означає, що Беата вбила дядечка!

Данило поглянув на Агнесу: вона вже пів хвилини занепокоєно роздивлялася його обличчя. Звісно, вона нічого не розуміла. Вчора ввечері вони обговорили те, що він говоритиме, і разом написали листа Бридж-Паркерові, але Данило не встиг розповісти їй, про що вони з Лейлою здогадалися останньої миті. Данило повільно перевів погляд на Альберта, який досі очікував його відповіді після своєї відчайдушної тиради.

— Звісно, не означає. Бо його вбив ти.

Всі завмерли. Данило не зводив погляду з обличчя свого «кузена». Альберт вибалушив очі й теж незмигно дивився на нього. Беата й Юліана втиснулися в спинку дивана. Першим отямився Тео.

— Едеку,— видихнув він з ледь помітною усмішкою,— але ж цього не може бути! Альберт? Це ж повна дурня! Як тобі таке спало на думку?

— Справді, Едварде, це вже переходить будь-які межі! — заверещала Юліана.— Вам подобається паплюжити імена родичів?

Данило відчував кожен удар свого серця, наче перед вирішальним забігом. Здається, Агнеса була єдиною в усьому будинку, хто ще не дивився на нього, як на божевільного.

— Це нахабна брехня! — вигукнув Альберт, і в його голосі забриніли сльози.— Я не чекав такого підступу від вас, кузене!

Він затулив обличчя руками, мати співчутливо гладила його волосся.

— Та як же... та що ж...— продовжував схлипувати Альберт.— Я ж так любив дядечка! А моя сестра? Як я міг би так вчинити з Агнесою — це ж божевілля!

Агнеса опустила погляд долі й тихо промовила:

— Мені складно в це повірити так само, як і вам, але я розумію хід думок Едварда,— вона обернулася до брата.— Ти завжди нарікав, що тобі бракувало батькової уваги, Альберте. Як і Беаті. Тепер я розумію, що ви заздрили, бо я народилася перша й мала успадкувати його місце в Раді. Адже я змалечку почувалася чужою у вашому товаристві. Але, повірте, мені дуже шкода, що так вийшло. Я люблю вас обох однаково.

— А от Альберт понад усе любить себе. А ще — цей будинок, Агнесо,— промовив Данило й звернув крижаний погляд на свого «кузена».— Саме тому ти почав плести всю цю інтригу.

— Та ну, Едеку! — Тео відкинувся на спинку крісла.— Поглянь на цього шмаркача! Воно же ще зовсім мале, звідки стільки підступності?

Бридж-Паркер задумливо тер підборіддя й мовчав.

— У тім-то й річ, Тео,— відповів Данило.— Альберта ніхто не сприймав дорослим і розумним — ані батько, ані дядько, ані ми з тобою, ба навіть сестри. Пам’ятаєте, як він почав розмову про неминучу війну між Австро-Боснійською Імперією та Росією? Хто послухав його? Всі лише посміялися. Проте Альберт говорив цілком серйозно.

Юліана затремтіла від гніву, її обличчя викривила гримаса презирства.

— Едварде, я прошу припинити ваші порожні звинувачення! Ваші припущення просто жалюгідні — мій син не міг застрелити Фелікса! Він ніколи не тримав зброї в руках, я забороняла йому це! Він просто не вміє стріляти...

— ...але без вагань убив скаженого пса, що кинувся на Беату тоді, на терасі,— додав Данило.

— Це була випадковість! — вигукнув Альберт, розмазуючи сльози по обличчю.— Ви ж були там! Я просто тримав револьвер у руках і вистрілив від переляку!

Тео повільно обернувся до нього. Його щелепи були міцно стиснуті, на щоках заграли жовна.

— Однак поцілив ти відмінно. Просто межи очі.

— А Фелікс у той вечір був п’яний,— зауважив Данило.— Вистрелити в нього — не таке вже й складне завдання.

Очі Тео налилися кров’ю, він пропалював поглядом напівживого кузена.

— Він каже правду?

— Тео! Це не я! Він усе вигадав! — заверещав Альберт, відчайдушно мотаючи головою.

— Це ти стріляв у мого батька, щеня?! — Тео рвучко схопився з місця, схопив кузена за барки й одним рухом підняв над кріслом. Рука Тео ковзнула до пояса, і Бридж-Паркер, помітивши руків’я револьвера, що стирчало з-під поли піджака, схвильовано вигукнув:

— Пане Яблонський, ще один рух — і я накажу вивести вас звідси під вартою!

Але той уже не чув його.

— Ти жалюгідний, кволий вишкребок! — заревів Тео.— Я весь цей час жив у одному будинку з убивцею мого батька, я дозволив поліції заарештувати Агнесу, а ти...

В його руці миттєво опинився револьвер. Юліана несамовито заверещала й учепилася в зап’ясток Тео. Беата втиснулася в крісло й посіріла від жаху. Клацнув курок. Поліціянти досі зволікали, й іншого вибору не лишалося — Данило кинувся на свого «брата» зі спини й схопив за правий лікоть. Зупинити Тео було так само складно, як розлюченого бізона. Вони разом повалилися на підлогу. Револьвер випав з руки, дзвінко брязнувши.

— Cholera![35] Едеку... пусти мене... Я маю розквитатися з ним за все...— сичав Тео, і тут нарешті прокинулися двоє поліціянтів, які чергували біля входу.

— Лейтенанте! — крикнув Бридж-Паркер.— Негайно виведіть пана Яблонського з кімнати!

Вони насилу витягли Тео з вітальні в коридор, але звідти досі чулася добірна лайка й прокльони.

Кілька хвилин у кімнаті панувала тиша, поки всі відсапувалися після того, що відбулося. Данило смикнув поли піджака й підійшов до столу, де лежала тека з документами, що їх йому вночі принесла Лейла. Він дістав кілька аркушів з історії маєтку Яблонських.

— Отже, коли я виявив архів, то читав поквапом і не одразу зрозумів, у чому справа,— сказав Данило.— Але вчора вночі я здогадався, що саме збентежило мене. Ось: «І щоб уникнути розбіжностей і суперечок поміж членами родини, за заповітом засновника Августа Тадеуша Яблонського будівля передається від батька до сина або до іншого спадкоємця чоловічої статі, який іменуватиметься далі істинним спадкоємцем. За відсутності такого, будинок передається в тимчасову власність міста, зі збереженням права інших членів родини Яблонських мешкати в ньому. Якщо ж рід урветься або жоден зі спадкоємців будинку з роду Яблонських не відповідатиме званню істинного, будинок належить передати в постійну міську власність».

Данило закінчив читати, віддав папірець Бридж-Паркерові й поглянув на кузена.

— Єдиним «істинним спадкоємцем» був ти, Альберте. І по смерті Августа саме ти мав успадкувати маєток, який переходив тільки по чоловічій лінії. Але Август заклав будинок, а потім Фелікс викупив його з міської скарбниці. Відтоді ви вчотирьох були гостями в рідному домі. Як змиритися з цим фактом? А тут ще Юліана підклала дров до багаття, коли вигадала одружити Тео з Агнесою. Відчуваю кричуще обурення: мало того, що твій маєток успадкує стороння людина, та ще й осоружна сестра стане тут господинею! Тоді ти — як і Беата, до речі — злякався, що Агнеса вижене вас усіх з будинку геть.

Альберт лише дивно гикав, не в змозі вимовити ані слова, але в його очах щось невловно змінилося.

— Все це — брехня від першого й до останнього слова! — вигукнув Альберт.— Пане поліцмейстер, я не розумію, чому ви досі мовчите?! Ваш обов’язок — захищати, а ви лише дивитесь, як він звинувачує мене в жахливих вчинках, які я не скоював!

— Шановний, у мої обов’язки входить виявлення істини,— спокійно відповів Бридж-Паркер.— І я пообіцяв дослухати версію цього молодика. Якщо він бреше, ми це з’ясуємо, не хвилюйтеся. Продовжуйте, пане Яблонський.

Альберт і Юліана з викликом дивилися на нього. Беата приплющила очі з гримасою жахливого болю.

— Але на здійснення твого грандіозного задуму тебе підштовхнуло інше. Альберте, тобі про щось говорить ім’я Лейла?

— Вперше чую,— шморгнув носом «кузен» і надув губи.

— Дуже дивно. А вона тебе чудово знає,— посміхнувся Данило.

— Ви про кого це? — насупився Бридж-Паркер.

— Про мене, пане поліцмейстере.

Погляди всіх присутніх звернулися до входу у вітальню. На порозі стояла й солодко посміхалася вигнанка. Данило здивувався. Зі щоки Лейли зник потворний шрам, вона убралася в ніжно-блакитну сукню і кокетливо бавилася віялом. Рубці на зап’ястках приховували рукавички з тонкого мережива.

— Мені знайоме ваше обличчя,— після секундної паузи сказав поліцмейстер.— Ми часом ніде...

— Навряд,— протуркотіла вона й підійшла до крісла, де сидів Альберт.— Привіт, любий. Пробач, що так надовго зникла.

Той не вимовив ані звуку, тільки важко ковтнув. Вигнанка чарівно всміхнулася й кивнула Данилові.

— Перш ніж Лейла розповість нам одну історію, я хочу дещо пояснити. Ймовірно, ви всі стежите за науковим життям міста й уже чули про диспути щодо так званих виходів у іншу реальність. Хай як фантастично це прозвучить, але в маєтку Яблонських можна спостерігати один маловивчений фізичний феномен. Тут існує портал, або — іншими словами — перехід до паралельного світу, в якому багато хто з тутешніх людей має двійників. Так, у це дуже важко повірити — саме тому твій батько, Альберте, не сприйняв усерйоз міркування дивакуватого чоловіка, який назвався Елвіром Дем’яничем. Той стверджував, що бачить ці портали й волів би організувати у вашому будинку лабораторію. Проте ти поставився до його ідей набагато уважніше. Це тому, що незадовго до цього ти особисто познайомився зі своїм двійником з паралельної реальності.

Всі знову загомоніли, один з поліціянтів голосно розреготався, поліцмейстер махнув рукою, і тільки Агнеса залишилася абсолютно нерухомою та схвильовано торкнулася долонею чола. Данило дістав з торби феротип дядька й відкрив другу частину зображення. Потім простягнув її Бридж-Паркеру. Той уважно вивчив картинку й щось записав у блокнот.

— Абсолютна, божевільна нісенітниця! — голос Альберта зірвався на писк.

— Не нісенітниця,— заперечила Агнеса.— І ти це знаєш. Навіть професор Кубрик з Леобурзького університету повірив «Дем’яничу». Якщо уважно вивчити щоденники, в яких він викладав свої роздуми щодо цього феномена, і послухати свідків явища, можна зробити висновок, що портал справді існує. Ба більше: ти сам розповідав мені про дивну дівчину, з якою познайомився в Академії.

— Про яку ще дівчину?! — схопився Альберт.— Нічого такого я тобі не розповідав!

Бридж-Паркер проштрикнув суворим поглядом утікачку, чекаючи пояснень.

— Це була Лейла. Дівчина з паралельної реальності,— продовжив за неї Данило.

— Ага,— кивнула вигнанка.— Це була я. Розумію, ви зараз гадаєте, що всі ми остаточно з’їхали з глузду, але дозвольте показати вам дещо з мого світу,— вона обернулася до Бридж-Паркера й обдарувала його білосніжною усмішкою, після чого витягла зі складок спідниці маленький чорний прямокутник.

Данило посміхнувся.

Вранці він дав Лейлі свій смартфон і — о диво! — апарат пережив і купання в озері, і довгу розлуку з джерелом живлення. Заряду майже не лишилося, але вони сподівалися, що цього вистачить для демонстрації. Бридж-Паркер здивовано покрутив предмет, потрусив ним біля вуха, тицьнув пальцем по кнопці на панелі — й на екрані одразу ж спалахнули піктограми.

— Що це?

— М-м-м, як би пояснити... Це щось на зразок портативного телеграфу. Щоправда, в нього десь разів у сто більше функцій. Але у вас нема мобільного зв’язку, тому в цьому світі з нього користі мало. Ось-ось вимкнеться,— Лейла підійшла до поліцмейстера й м’яко, але впевнено забрала з його рук смартфон, потім увімкнула камеру й сфотографувала їхні здивовані обличчя.

— Цікаво, правда? — промовила вона, демонструючи їм світлину.— І жодних тобі бляшанок або картонок.

Бридж-Паркер зависнув над екраном, і Данило подумав, що тепер повернути увагу поліцмейстера до вбивства Фелікса буде вкрай важко.

— Як ви це зробили? Цю річ винайшли в Леобурзі? Ні? У Сараєві, в Лондоні?!

— В Купертіно,— гмикнула Лейла й забрала смартфон.— Це винахід мого світу, тут такі речі поки що неможливі.

— Як він працює? Віддайте мені його негайно!

— Ні, не віддам. Краще повернімося до справи, пане поліцмейстере,— обличчя Лейли посерйознішало.— Отже, ми з Альбертом познайомилися випадково, під час моєї прогулянки в Академічному районі. Я одразу зацікавилася його зовнішністю. Розумієте, я ж потрапила сюди через маєток Яблонських і бачила там його фотогр... пардон, феротип. Ми познайомилися, якийсь час навіть ходили на прогулянки вечорами. А потім я знову повернулася додому. Уявляю, як він засмутився, бідолаха! Я просто зобов’язана була принести йому подарунок з мого світу! Тому я повернулася. Але не сама. Разом з його двійником!

Юліана злякано охнула й поклала руку на плече сина, Альберт люто захитав головою, заперечуючи.

— Неправда, не слухайте її, це якісь недолугі вигадки! Вона хвора!

Один з поліціянтів гмикнув — схоже, він сприймав слова Лейли так само.

— Та годі,— ображено стиснула губи вигнанка.— В той час, коли ми зустрічалися, ти не вважав мене вигадкою! Розумієте, я не могла потрапити до Леобурга, бо не знала, як відкрити портал. Але мені надзвичайно хотілося повернутися. Тож мені доводилося ночувати на тому смітнику... ви навіть не уявляєте, який тоді мав вигляд маєток Яблонських «по той бік»! Але нічого не виходило. Й от, сплю собі, раптом розплющую очі... а тут — Альберт! Його обличчя, його очі, тільки весь брудний, наче безхатько. Я аж заклякла! Щоправда, за кілька секунд зрозуміла, що це зовсім не мій приятель, а просто місцевий хлопчина, що вдерся до старого будинку в пошуках металобрухту. І тут... наче диво: обертаюся — висить пляма. Леобург запрошував мене! — вона театрально зітхнула й склала руки на колінах.— Звісно, мене скільки завгодно можна звинувачувати в нерозсудливості, але тоді я дійсно не замислювалася про наслідки. Цікавість перемогла, пане поліцмейстере. Довелося наобіцяти тому бідоласі сім мішків гречаної вовни. А потім я взяла його за руку й перевела через портал до Леобурга.

Лейла замовкла, переводячи дух. Тепер поліціянти зачаровано дивилися на її груди, що схвильовано здіймалися над корсетом.

— Ті дні, коли ви були з двійником в одному світі, важко забути, чи не так, Альберте? — посміхнувся Данило.— Якщо жоден з вас не може самостійно переходити між реальностями, зустрітися ви можете тільки за допомогою людини з таким даром, як у Лейли. Але це — важке випробування. І ти мало не з’їхав з глузду. Ще б пак — чужі почуття, чужі думки в голові! Ти не міг навіть встати з ліжка й тому не повернувся на зимові вакації додому...

— Це неймовірна дурня! Я лишився у студентському братстві через звичайну застуду! — роздратовано урвав його Альберт.

— Так-так, застуда...— засміялася Лейла.

Данило зиркнув на Свенсона. Старий аж надто пильно дивився на Альберта, його сиві скуйовджені брови поволі поповзли на лоба, ніби він тільки зараз зрозумів, у чому звинувачують його молодшого господаря. Ба більше, Данилові здалося, що дворецький збирається щось промовити.

— Свенсоне,— різко покликав його Данило,— ви хотіли щось додати?

Старий підвів плечі й невпевнено кивнув.

— Якщо дозволите, пане Едварде. Єдине, що я можу повідомити шановному панству, це те, що всі ми були надзвичайно схвильовані раптовою хворобою пана Альберта,— він досі здивовано й трохи перелякано дивився на молодшого Яблонського.— Але коли пан Август відіслав мене до Академії, щоб передати подарунки з дому, у дворі студентського братства мене зустрів ваш добрий товариш, Густав Йонк. Він сказав, дозвольте процитувати: «Малина божевільному не допоможе». До вас у кімнату мене не пустили, але того самого дня я переказав його слова вашому батькові, чим дуже його стривожив. Однак, потім ви повернулися додому, ніби нічого й не сталося, і про цей випадок усі забули.

Старий замовк, схиливши голову. Погляд Альберта спалахнув гнівом, обличчя почервоніло.

— Густав Йонк,— карбував кожне слово Альберт,— жалюгідний блазень і брехун, як і більшість студентів! Він надурив вас, Свенсоне.

— Гадаю, вам, пане поліцмейстере, все-таки варто поговорити з ним. Забагато людей в один і той самий час вирішили обмовляти шановного Альберта,— Данило обернувся до Свенсона.— Ви маєте рацію: він повернувся додому здоровим. Лейла прослизнула вночі у маєток Яблонських, портал був відчинений, і вона повернула двійника назад, бо жарт затягнувся й обидва бідолахи вже дерлися на стіни й несамовито лаялися.

— Цікаво, як він там? — вставила вигнанка.

— У щоденнику «Дем’янича» зазначається, що він збожеволів і випав з вікна, яке йому здалося схожим на портал в інший світ,— Данило кинув на Лейлу суворий погляд, вона байдуже знизала плечима у відповідь.— Саме стаття про цей випадок у газеті, копію якої ви, пане поліцмейстере, можете побачити в зошиті, привернула увагу одного шукача пригод — Івана Дмитровича Левченка. Він довгий час займався вивченням часово-просторових викривлень. Саме його ви всі знали під іменем Елвіра Дем’янича.

Данило зупинився перевести дух, і за нього продовжила Агнеса:

— Ця людина часто відвідувала нас, пане поліцмейстере,— сказала вона й схилила голову.— Батько кілька разів вислуховував його ідеї, але вони здавалися йому абсурдними, тому він наказав не пускати його до маєтку. Але, як ви вже знаєте, Дем’янич познайомився з моїм молодшим братом і припинив переслідувати батька,— Агнеса звернулася до брата.— Ви ж просиджували з ним на терасі годинами, коли ти повернувся з Академії на канікули, Альберте. І тепер я гадаю, що мені слід було брати участь у ваших дискусіях. Можливо, все не зайшло б так далеко.

— Так, напевно,— кивнув Данило.— Після знайомства з двійником Альберт зажадав з’ясувати, що це було. І «Дем’янич» залюбки взявся пояснювати йому свою теорію щодо виходу в іншу реальність — нарешті в Леобурзі з’явилася людина, яка не вважала його божевільним і була готова до співпраці. Він розповідав тобі про свій світ, а ти йому — про цей, адже так? Він методично занотовував твої слова у щоденник. Але якось твій новий знайомий висловив припущення, що в Леобурзі не все так спокійно — схоже, між Австро-Боснією і Росією зріє конфлікт, адже він, прикидаючись Елвіром Дем’яничем, і далі зустрічався з його торговими партнерами з різних країн і дізнався про те, що в Леобурзі почали створювати зброю. Саме тоді в тебе народився грандіозний план: якщо війна справді вибухне, то вихід до іншої реальності у своєму маєтку — це неймовірна перевага. По-перше, можна сховатися там самому, адже твій двійник загинув і «Дем’янич» розповів тобі про це. По-друге, можна непогано заробити: після того, як одна з імперій буде повалена, знайдеться чимало впливових людей, яким загрожуватиме смерть чи вічне переслідування. Ясна річ, вони заплатять будь-які гроші, щоб зникнути з цього світу назавжди й розпочати нове життя. Але для цього необхідна чутлива до порталів людина, як-от Лейла або «Дем’янич», яка здатна перевести їх, і рішучий компаньйон — як-от ти, що спочатку вистежить і вб’є їхнього двійника. Тоді певні особи зможуть залишитися в іншому світі назавжди.— Данило глипнув на поліцмейстера.— Тому Альберт не збирався втрачати рідного маєтку й розробив хитрий план щодо усунення конкурентів. Тільки Дем’янич, певно, не пояснив йому: якщо Росія й Австрія знову зіткнуться, то від Леобурга й будинку Яблонських може не лишитися каменя на камені. А отже, й портал може бути зруйновано. Недалекоглядно якось.

Обличчя всіх присутніх видовжилися, погляди були прикуті до Альберта. Його очі округлилися, він навіть забув, що ще кілька хвилин тому невтішно ридав. Тепер здавався лише роздратованим і спантеличеним.

— Як ти зміг усе це вигадати, Едварде? — нарешті шмигнув носом Альберт.

— Це я йому розповіла,— всміхнулася Лейла.— Вибач, котику, я збіса ненадійний бізнес-партнер.

Данило видихнув і провадив, не відриваючи погляду від обличчя кузена:

— Мені поки що трохи незрозуміло, чому «Дем’янич» показав тобі аркуш з метричної книги, де зберігалася одна давня сімейна таємниця. Певно, ти просто заскочив його в момент крадіжки архіву Яблонських і пригрозив розповісти про все Феліксові, чи не так? І Дем’янич в обмін на архів дав тобі зброю проти Тео, який саме оголосив про заручини з Агнесою.

— Стривайте хвилинку! Який секрет, про яку зброю йде мова? — Бридж-Паркер перевів погляд з Данила на Альберта.

— Річ у тім, пане поліцмейстере, що Тео — не рідний син Фелікса й Магди Яблонських. Дізнавшись про це, батько одразу змінив заповіт, тому головним спадкоємцем став не старший, а молодший син, тобто я. Так Альберт викреслив Тео з претендентів на будинок.

Глухо пробив годинник у їдальні. Данило вів далі:

— Розрахунок себе виправдав. Проте Тео вкрав заповіт. Він казав мені, що збирався повернути папери до кабінету, але батько загинув, і він цього не встиг зробити. Уявляю твою паніку, Альберте, коли ти з’ясував, що нового заповіту в кабінеті Фелікса нема. Але це тривало недовго: необхідний документ виявився в схованці в кімнаті Тео. Ви, пане поліцмейстере, самі були присутні на оголошенні й пам’ятаєте, чим саме завершилася ця історія. Отже, на шляху до володіння будинком залишився єдиний можливий суперник — Едвард Яблонський. Тобто я, власною персоною.

Бридж-Паркер задумливо потер підборіддя.

— Зізнаюся, у ваші слова досить складно повірити, особливо з огляду на абсолютно фантастичну версію про «двійників» у паралельному світі. Це мають з’ясовувати вчені, а не поліція. Але, припустімо, ви кажете правду. Чому вбивця в такому разі підвів під звинувачення панну Агнесу, а не вас?

— Саме так! — вигукнув Альберт, і Юліана злякано прибрала руки з його плечей.— Ви маєте рацію, пане поліцмейстере, це все провокація й нісенітниця з першого до останнього слова! Якби я справді дізнався про зв’язок Агнеси з вигнанцями, шантажувати її було би безглуздо — я ніколи не зміг би виказати її, бо виселили б нас усіх!

— Але ж ти знав, що я мовчатиму,— голос Агнеси затремтів.— Не заради себе. Заради вас. Ризик був нульовим, Альберте, і ти був у цьому впевнений.

Її молодший брат знову хотів щось вигукнути, але Данило урвав його:

— Коли ти підставив сестру, то сподівався, що на цьому все й закінчиться: Тео поза грою, Агнеса у в’язниці, а трохи згодом можна буде спокійно прибрати мене. І все — будинок переходить у цілковиту власність Альберта Яблонського. Але перед арештом Агнеса віддала мені твою цидулку. До речі, пане поліцмейстере, вона досі в мене. Коли я зрозумів, чому Агнеса мовчала, тоді й вирішив докопатися до правди,— Данило дістав з кишені пошарпану паперову кульку, віддав її Бридж-Паркерові й звернувся до Альберта: — Тут тобі знову довелося ризикувати: ти скинув мене зі сходів. Ти знав, що Тео був у вітальні й мав першим прибігти на гуркіт, тому всі підозри одразу впали б на нього. Саме так і сталося б, Альберте, але я вже доволі добре пізнав Тео, щоб мати сумніви. Це було занадто підступно. І занадто хитро. Хвалити Бога, що я вдало впав. Отже, Альберте, мені б хотілося дізнатися твою версію, де ти був у ніч убивства мого... батька, а також у той час, коли мене зіштовхнули зі сходів.

Альберт мовчав, тільки безпорадно розтуляв і стуляв рота, а потім голосно вигукнув:

— Та це ж елементарно, Едварде! Нехай наші стосунки з Агнесою і не були настільки близькими, але я обожнюю Беату! Вона хворіє, і я був з нею весь час, нікуди не виходив! Я проводив з нею всі свої вечори, бо її мучили жахливі напади мігрені, чи вам не знати цього!

Він обернувся до сестри й пронизав її гарячковим поглядом. Беата мовчала, затуливши очі долонею.

— Ви можете це підтвердити, панно Яблонська? — вимовив Бридж-Паркер і зробив позначку в блокноті.

І знову мовчання. Здавалося, Беата померла — її шкіра стала жовтуватою, тьмяною, ніби з неї за мить викачали всю кров. Альберт спробував торкнутися її руки, але дівчина сховала її в зборки сукні.

— Я можу погодитися з вами, пане Яблонський, що у вашого кузена був мотив, але це лише опосередковано вказує на нього,— сказав Бридж-Паркер.

— Вам мало? Я можу продовжувати. І розповісти, як надіслали малюнок — мою відрубану голову. Хто ще, як не студент Художньої академії, так майстерно намалював би її? І про те, як він підкинув мені зільбершторум — адже втеча Агнеси без нього дійсно могла б зірватися. Він постійно стежив за мною і чув, що я шукаю цю сполуку,— Данило поглянув на «кузена».— Той зільбершторум тобі, напевно, надіслав пневмопоштою Дем’янич, просто з Сараєва, з Тржишта?

— Едварде, годі,— вигукнула Юліана.— Пан поліцмейстер має рацію: це лише ваша версія, нічого більше!

— Я можу її довести...

Данило знову відчував, як прискорює біг кров по судинах. Це було ризиковано. Дуже ризиковано. І хоча Лейла вночі пересвідчилася в тому, що потрібна йому річ на місці, все могло виявитися лише невдалим фокусом. Агнеса здивовано кліпала очима.

— Свенсоне,— попросив Данило.— Принесіть сюди з шафи Альберта всі штани.

— Що?! — верескнув Альберт.— Навіщо?

Бридж-Паркер роздратовано поглянув на годинник, але нічого не заперечив. Дворецький вийшов з кімнати.

За хвильку купа штанів Альберта опинилася на столі. Данило дістав з кишені люмінолу.

— Ця сполука реагує на кров,— він обережно розрізав гумовий бік світильника.— Навіть на дуже малу кількість крові. У вечір убивства Альберт сперечався з Оздеміром у салоні в Сяо Ши, і я дуже добре пам’ятаю, що на ньому був картатий костюм.

Данило витягнув з купи картаті штани свого кузена. Долоні зробилися липкими й холодними, пальці заледве слухалися.

Всі завмерли. Данило покропив штани рідиною з люміноли. На тканині миттєво спалахнули іскри, рідина задиміла й засичала. Данило збризнув ще кілька штанів для порівняння, але реакції не відбулося.

— То от якого біса вона тобі здалася...— видихнула Лейла.

Бридж-Паркер замислено вигнув брови. Данило поглянув на Альберта.

— Коли стріляєш у голову, бризок не уникнути.

Молодший Яблонський, здавалося, не чув його й невідривно стежив за нерухомим обличчям Беати. І нарешті посеред в’язкої тиші пролунав її хрипкий від гніву голос:

— Ти не встиг перевдягнутися повністю...— дівчина прибрала руку від обличчя та підвелася з крісла, її трусило.— Не встиг... Я пам’ятаю. Нічний ковпак. Ці штани. І поверх халат. Я збрехала б, що ти був зі мною в обидва ті страшні вечори, збрехала б, незважаючи ні на що, але я ніколи...— вона глибоко вдихнула повітря й нахилилася до обличчя брата.— Ніколи не пробачу тобі Фелікса. Ти не зрозумієш, що я до нього відчувала...

Ніхто не наважувався навіть поворухнутись. Альберт витягнувся, немов струна, і невідривно дивився в обличчя сестри. Юліана, кілька разів хитнувшись, закотила очі й, наче лялька, впала на диван. Свенсон кинувся до неї, проте більше ніхто не зрушив з місця.

— Карпенку,— гукнув Бридж-Паркер.— Спакуйте речовий доказ для експертизи!

Поліціянт забрав штани Альберта зі столу.

Данило з Агнесою перезирнулися. Зараз або ніколи.

— Але це ще не все,— посміхнувся Данило.— Я знаю, хто вбив Августа Яблонського.

Поліцмейстер вирячив блідо-блакитні очі.

— Август Яблонський загинув,— швидко провадив Данило,— бо дізнався, що на обов’язковому міському проекті має розробити вбивчий газ для Російської Імперії. Мій дядько хотів розповісти про це містянам, і Юміт Оздемір віддав наказ на його знищення. Вибух не був випадковістю, й у мене є цьому докази.

— Боже...— прошепотіла самими вустами Агнеса.

Поліціянти наче заклякли на своїх місцях. Данило дістав теку з документами Марсело Мотти й поклав на столик перед поліцмейстером.

— Маю припущення, Олекса Чорний так само заважав співробітництву Оздеміра з Росією, тому він також мертвий,— додав Данило.

Цієї миті у вікні з’явився силует. Усі присутні обернулися. На підвіконні, тримаючись за відчинену раму, стояв Давид. Поліціянти одночасно здригнулися, помітивши на його щоці тавро вигнанця.

— «Акули» сунуть сюди. Ми от-от втратимо передавальний пункт!

Лідер вигнанців зістрибнув з вікна та зник з очей, ще поліціянти не встигли вихопити револьвери. Раптом Альберт зірвався зі свого місця. Секундної паузи через раптову з’яву Давида наймолодшому Яблонському вистачило, щоб намацати револьвер Тео, що весь цей час лежав поруч з диваном.

— Ані руш! — крикнув він.— Ані руш, бо я стрілятиму!

Бридж-Паркер завмер, його рука зупинилася біля поли піджака, за якою ховалася зброя. Дівчата зойкнули. Альберт переводив цівку з людини на людину, його очі горіли вже не переляком і гіркотою, а дикою, божевільною ненавистю. Він був готовий натиснути на спусковий гачок. І зробити це стільки разів, скільки буде потрібно.

В коридорі почувся тупіт. У вітальню влетів поліціянт, який виводив Тео. Хлопець перестрибнув через спинку дивана й кинувся до Альберта. Данило схопив за руку Агнесу й шарпнув до себе, вони впали за крісло в той самий момент, коли будинком прокотився грім першого пострілу. Тіло поліціянта звалилося на підлогу, Данило встиг побачити мляво розкинуті в боки руки. Його револьвер опинився поруч, і Данило схопив його.

Цієї миті Бридж-Паркер нарешті отямився, і в кімнаті запанував хаос: поліцмейстер і другий поліціянт кинулися до Альберта, Беата забилася в куток й істерично верещала, Свенсон намагався стягнути з дивана непритомну Юліану.

— Швидше! — Данило стиснув руку Агнеси й потягнув її до виходу.— До моєї кімнати!

За вікном чулися крики й постріли. У вітальні ще раз гримнуло.

Данило обернувся тільки на сходах: закривавлений Бридж-Паркер відчайдушно боровся з Альбертом посеред вітальні. Вистрелити? Данило завагався: противники були так близько, що він міг промахнутися. Тієї миті молодший Яблонський шмигнув під лікоть поліціянта й звільнився від опонента.

— Стій!!! — заревів той і метнувся до сходів.— Не втечеш!

Тепер секунди клацали з приголомшливою швидкістю.

Агнеса перечіплюється на мармуровій сходинці й мало не скочується вниз. Данило одним рухом витягає її на горішній майданчик. Ще один постріл — навздогін Альберту стріляє поліцмейстер. Куля дзвінко б’є по мармуровому поруччю. Втікачі влітають у кімнату Едварда, й Агнеса зачиняє двері. Данило штовхає крісло, щоб заблокувати ручку. В коридорі чутно звуки боротьби й галас, галас, галас...

— Що робити?! — схлипнула Агнеса.— Може, у вікно?

Данило похитав головою і почав озиратися. Ну, саме тут, тут вона має бути! Де ж? Де ця бісова пляма?! За дверима хтось гарчав, клямка ходила ходором.

— Перекрийте виходи!

Це у дворі. Данило піймав зацькований, сповнений відчаю Агнесин погляд і завмер. Вони вже тут. Це «акули». Данило уявив, як до маєтку вдираються страхітливі істоти в шоломах з витягнутими мордами. Вигнанці програли бій, з невеликого Давидового загону, певно, вже нікого не лишилося. Бліде світло сонця повільно перетворилося на тінь. Десь угорі чувся різкий огидний свист газових моторів і бряжчання. Данило визирнув у вікно. Високо над маєтком зависнув чорний дирижабль з голчастими «плавцями», з нього на тросі спускалася клітка з «акулами».

Якби він умів стріляти, як Тео... Данило повернувся до центру кімнати. Агнеса перелякано припала до нього.

— Нам нікуди звідси дітися...— прошепотіла вона.

— Де ж цей клятий портал...

Клямка дверей перестала торохкотіти, і на мить стало неймовірно тихо. Потім глуху, страхітливу тишу розрізав черговий постріл.

Данило не одразу зрозумів, що сталося. Агнеса сіпнулася в його руках, її пронизливо-зелені очі раптом розплющилися й оскляніли. Губи розкрилися, вона хотіла щось промовити, але не змогла навіть видихнути. Данило відчув щось гаряче й липке на своїх руках. Він подивився на свої долоні й остовпів.

Кров. Багато, багато крові. Дівчина глухо застогнала, її голова схилилася назад.

— Ні! — Данило обережно опустив її на підлогу.— Ні, Агнесо! Ні!!! Дивись на мене!

Її повіки опустилися, вона вже не ворушилася. Позаду почувся дзенькіт розбитого скла — на підвіконні стояв чоловік у шкіряному скафандрі зі срібними шевронами у формі плавців на рукавах. Цівки багатоствольного револьвера були спрямовані в їхній бік.

— Ані руш!

Це кінець. Данило стиснув мляву руку Агнеси.

Якби портал відкрився, то був би просто в нього за спиною.

Проте пляма не з’являлася.

Клятий Леобург жадав нової крові.

Розділ 17

Новий шлях

Крок. Ще крок. Легкий скрегіт.

Федя не одразу зрозумів: сниться йому це чи відбувається насправді. Він підвів голову й дослухався до звуків.

Рипнуло. Десь повільно відчиняються двері. Протяг?

Ні, це не протяг. Тут хтось є.

І це не Джекі, яка тихо спить, упершись чолом йому в груди.

Він нахилився до неї й торкнувся губами її скроні. Дівчина щось пробурмотіла крізь сон і відмахнулася.

— Женю, прокидайся,— прошепотів він їй на вухо.— Не лякайся, будь ласка. У нас, схоже, гості.

Джекі підскочила на місці навіть не від того, що він сказав, а тому, що прокинулася поруч з ним. Її вії затріпотіли, кілька секунд вона здивованим поглядом вдивлялася у його обличчя. Федя роззирнувся — де зараз валяється їхній одяг, сказати було доволі складно. Він навмання помацав рукою на кріслі й знайшов футболку й шорти Джекі.

— Тримай, де решта — не знаю...

Вона, як і раніше, не вимовила ані звуку, тільки зніяковіло зашарілася й почала поквапом одягатися, поки Федя зазирав під диван у пошуках своїх джинсів.

— Що ти там казав про гостей? — прошепотіла вона.

Знову рипнуло. Цього разу — в їдальні. Поруч з велетенським годинником трохи потріскував паркет — хтось ходив саме там.

— Т-с-с! — Федя затиснув її рота долонею і не дозволив договорити, а потім визирнув з-за дивана.

Частина їдальні, яку можна було бачити з цієї точки, була порожня й безлюдна. Але тривога не минала.

— Там хтось є. І прийшов він з кухні,— пояснив Федя, не прибираючи долоні від рота Джекі.— Ми відрізані від усіх виходів. Можна спробувати сходами, нагору, до правої вежі.

Джекі звела брови й хитнула головою. Він прибрав руку.

— Це ті, що були вчора в полі?

— Можливо. Схоже, у Трегубова добряче підгоріло, якщо він наважився прислати до нас бійців, щоб відбити бажання йти до нього в гості.

Джекі напружено вдихнула. Федя потягнувся й забрав зі столика мобільний.

— Ходімо,— Федя стиснув її долоню.— Головне — потрапити до вежі.

І вони повільно поповзли до виходу з вітальні.

Знову кроки.

Цього разу — нагорі.

Федя підвівся й обережно визирнув у хол — і тут-таки отримав потужний удар. В очах потемніло, його відкинуло на метр. Джекі скрикнула й кинулася до нього. На виході з вітальні, граючись кийком, стояв здоровань.

— Пацани! — заволав він кудись у їдальню.— Я їх знайшов!

Плече, на яке припав удар, пекло вогнем. Федя хитнув головою, щоб трохи отямитися, і схопився на ноги. Єдиною його перевагою була швидкість — кремезний нападник, вочевидь, був не надто рухливий. Федя схопив лампу з журнального столика й жбурнув її в непроханого гостя, після чого миттю копнув його в живіт і відштовхнув зі шляху.

— Швидше! — Федя кинувся до сходів і потягнув за собою Джекі.

З кухні та їдальні до них бігли ще троє «штурмовиків» з кийками в руках. Федя та Джекі злетіли на другий поверх, але прохід по галереї, що вела до рятівної вежі з таємним ходом, був перекритий: п’ятий боєць стояв біля поруччя. Двері позаду нього були прочинені. Отже, він прийшов таємним ходом, і цей вихід також заблоковано. У стайні їх, либонь, чекає дядько Толік з компанією.

Отепер їм нема куди діватися.

За спиною Феді почувся зойк: один з переслідувачів схопив Джекі й здавив її шию, міцно притиснувши до себе. Вона застигла, її очі були широко розплющені від страху.

— Ну що, гіпстере, поговоримо? — зі знущальною посмішкою поцікавився він у Феді й міцніше стиснув пальці на горлі у Джекі.

Становище здавалося безвихідним. Їх п’ятеро. Федя один. Ще й Джекі... без шансів.

Обличчя Джекі змінилося. Здавалося, вона вмить страшенно розлютилася. А за секунду вона по-зміїному вивернулася й щосили вдарила хлопця ліктем під здухвину. Влучний удар вибив дух нападника, він витріщив очі й відпустив її. Джекі водномить розвернулася й завершила справу ударом у пах. Пролунав глухий стогін, і здоровань зі стогоном скорчився на підлозі.

Що це вона в біса коїть?!

Від того, що відбувалося, отетерів не лише Федя, але і їхні переслідувачі. Дівчина тим часом відскочила від противника й кивнула на щось позаду. Федя встиг обернутися саме в ту мить, коли його спина мала б дістати потужний удар кийком. Він ухилився й одразу повернув удар, вклавши в нього всю силу. Нападник схопився за щелепу. Федя з Джекі перезирнулися й помчали галереєю, поки інші «штурмовики» не встигли збігти сходами нагору. Права вежа поза досяжністю — вони заскочили в Данилову кімнату. Федя прихилився до дверей, насилу стримуючи натиск. Джекі підтягла до клямки крісло, і вони сяк-так заблокували вихід, хоча двері вже здригалися від потужних ударів.

— Твою ж нехай... що за херня відбувається? — бурмотів Федя, тягнучи до дверей антикварну шафу.— Куди тепер?!

Але Джекі не відповіла. Вона зупинилася посеред кімнати та втягнула голову в плечі.

— Федю, він тут.

Ну звісно. Саме час для ребусів. Федя стиснув зуби та рвучко штовхнув дубового велетня вперед. Нарешті двері були підперті так, що ламати їх стало значно складніше.

— Хто «він»?

— Данило,— не обертаючись, відповіла дівчина.— Він тут, і йому потрібна допомога.

Марить вона, чи що?! Наче ж по голові не били! Федя закотив очі й розвернув її до себе обличчям.

— Я тут страшенно вибачаюсь, але, якщо ти не помітила, допомога зараз потрібна нам!

— Нам нікуди звідси тікати,— побілілими губами прошелестіла Джекі.— Вони всюди. Вихід один — Леобург.

Ні, вона точно марить!

— Як ти це уявляєш?! — вибухнув Федя.— Хто відкриє портал? Ми ж його навіть не бачимо!

На її золотисто-зелені очі ніби зійшов серпанок, і погляд линув кудись крізь нього.

— Ми не можемо. А Данило — так. Він тут, він забрав би нас до Леобурга, але просто не може потрапити до нас.

Один, два, три удари. Дерево на дверях затріщало, у дворі почулися голоси.

— Звідки знаєш? — закричав Федя й струсонув її, аби привести її до тями. Джекі всміхнулася куточками рота.

— Мені... будинок сказав.

— Що?!

У дворі кричали:

— Драбину!

Федя кинувся до вікна. Дядько Толік і двійко сільських чолов’яг тягли з саду стару драбину. Дідько!

— Може, коли ви з ним такі друзі, будинок тобі скаже, що робити з цими?

Він рвучко обернувся. Джекі нерухомо стояла посеред кімнати, розкинувши руки, її очі були заплющені, вона злегка похитувалася. Збоку все мало трохи моторошний вигляд — це було схоже на беззвучну молитву або... напад божевілля. Вона закинула голову назад і на видиху вимовила тільки два слова:

— Будь ласка...

І в цей момент у Феді очі полізли на лоба. Просто з повітря, з небуття, до кімнати ввалився блідий закривавлений Данило.

Проте не сам.

Він притискав до себе якусь дівчину, і Федя від шоку не одразу зрозумів, хто це.

— Ой... здається, щось відбув...— вимовила Джекі й упала на підлогу.

— Женю! Женю... та що ж це... Женю, ти мене чуєш?!

Серце калатало так гучно, що приглушувало всі інші звуки, думки й почуття. Федя отямився від поштовху в плече.

— Та відчепися від неї! — Данило обережно поклав Агнесу на підлогу.— Зле не їй!

— Тобто... як це... Даню! — він приклав пальці під підборіддя Джекі й переконався, що слабкий пульс ще відчувається.— Вона ж знепритомніла!

У вікні раптом з’явилася голова. Дядько Толік недобре вишкірився й вчепився у підвіконня. Федя кинувся до вікна й з усієї сили затопив візитерові в пику. Стара драбина з хрускотом підломилася, і величезна туша з зойками й грюкотом гепнулася на те, що колись було клумбою. Внизу почулася метушня: баби, що юрмилися за парканом, заверещали, компанія «осадників» стала піднімати свого ватажка. Федя зачинив віконниці, в кімнаті стало майже темно.

— Блін, треба забиратися звідси! — Данило стер піт з чола.— Агнесу слід негайно в лікарню!

Федя розвернувся до них і сів навпочіпки. Кульовий отвір трохи вище лопатки. Твою ж нехай... Він метнувся до ліжка, стягнув з нього простирадло й відірвав кілька тонких смужок. Швидко перевернув Агнесу набік і перев’язав рану.

— Занадто багато крові втратила... Може не доїхати,— Федя кинув розгублений погляд на Джекі.— І це... що з Женькою?

— Довго пояснювати! Вони ж двійники, пов’язані. Відчувають одне й те саме.

— Так виходить... якщо вона... то й Женя теж?..

Очі Данила спалахнули гнівом, він стиснув щелепи та знову штовхнув друга в плече. Могутні удари в двері поновилися, дерево жалісно тріщало, масивна шафа здригалася.

— А до Леобурга нам не можна? — запитав Федя.

— Ні. Треба вибиратися звідси швидко,— Данило озирнувся на двері.— Що тут у вас відбувається?

— Трегубов вирішив піти ва-банк,— пояснив Федя.— Ми не лише в облозі, тепер нас ще й штурмують. А... а що це за хлопавка?!

Поруч з Данилом валявся дивний револьвер з левом на руків’ї і начищеною до блиску цівкою. Хлопці перезирнулися.

Удар, ще удар. Тиша. Довкола замка такі тріщини, що, здається, достатньо одного потужного поштовху — і двері з хрускотом вилетять.

Гримнув перший постріл, у Феді заклало вуха. Старий будинок здригнувся й луною повторив цей звук — глухо, зі щораз більшою люттю.

Метушня одразу ж припинилася, в коридорі почулася лайка.

Данило дбайливо підняв Джекі, закинув на плече та рвучко відчинив двері. Один з нападників вражено втупився в револьвер у його руці.

— Усі — геть на сходи! — Данило махнув цівкою в бік мармурових сходинок.— Тільки спробуйте підійти — і я стрілятиму!

Федя йшов назирці за ним, тримаючи Агнесу на руках. Виходити через центральний хід було ризиковано — так вони одразу опинилися б на відкритій території, що давало змогу нападникам атакувати їх ззаду. Лишилось одне — таємний хід, що вів на стайню, де досі припадав пилом непокірний Данилів корч.

Вони повільно пройшли галереєю другого поверху й увійшли в праву вежу. Ледь зачинивши двері, Данило провернув ключ, що стирчав у замку, і клацнув засувом. Тепер їхній шлях вів тільки вгору.

— Вони знають про хід, нас там чекатимуть.

Федя обернувся до Данила.

— Головне, щоб авто завелося.

— Я тут намагався... буде складно.

Більше вони не розмовляли.

Хід вони минули благополучно, але з кожною хвилиною Федя відчував, як зростає хвилювання — його колотило до нудоти, і він раз по раз поглядав на Агнесу. Її руки безсило звисали, обличчя стало сірим, вона так і не отямилася. Звісно, Данило не міг кинути її в Леобурзі, це логічно й правильно. Але, дідько забирай, якщо через неї помре Джекі...

Якщо вона помре, він буде ненавидіти Данила все своє життя.

Але водночас розуміти, що той не міг вчинити інакше.

Ось і стайня. Федя відчинив люк. Тиша. Машина на місці, в приміщенні, схоже, нікого нема, проте з вулиці чути збуджені голоси.

— Швидко! — скомандував він.— Тут чисто.

На те, щоб вибратися назовні й залізти у Данилів драндулет, пішло близько хвилини. Федя пристебнув Джекі ременем на сидінні спереду, а сам сів позаду й улаштував поруч Агнесу. Данило дістав ключ запалювання й провернув. Авто чхнуло, але не завелося. І ще раз, і знову... Данило тихо вилаявся й поліз під дошку приладів. Якраз тієї миті дерев’яні ворота відчинилися, і до стайні увірвалися трегубівські бійці.

Група нападників розсіялася стайнею, вони ховалися за баками для води та ящиками, але крок у крок наближалися. Раптом Федя помітив якийсь рух праворуч, майже за метр від машини.

— Дай револьвер!

Данило здригнувся й ударився головою об кермо, але передав йому леобурзьку зброю. Один з бійців уже заніс вила, щоб пробити ними колесо, але Федя опустив вікно і, піднявши цівку досить високо, щоб не влучити «штурмовику» в голову, натиснув на спусковий гачок.

Руку проштрикнув гострий біль — віддача в цього дива леобурзької техніки була така, що пробивала до самого плеча.

— Назад, кому сказав! — закричав він. У цю мить раптово заревів мотор, і старий «Форд», бадьоро побрязкуючи, зірвався з місця.

Коли залізна шкапа вирвалася у двір, навколо панував хаос. Люди кидалися врозтіч просто з-під коліс, здійнявся лемент, один із сільських хлопців, що сидів на паркані, з несподіванки звалився вниз. Данило вивернув кермо, й авто зашаруділо по гравійній доріжці.

У воріт була прочинена лише одна стулка.

— Ворота! — закричав Федя з заднього сидіння.— Ми не проїдемо!

Але Данило не обернувся. Він щосили втиснув педаль газу, і старий «Форд», відчайдушно заскреготівши, полетів уперед. Федя вчепився в Агнесу, намагаючись утримати її.

Один. Два. Три. Ще секунда — і вони всі разом потраплять на небеса. Почувся тріск, автомобіль ледь протиснувся у відчинену половину воріт, залишивши розчарованим нападникам дзеркала. «Форд» підстрибнув на купині й важко плюхнувся на дорогу, що вела вниз до центру Романівки.

Позаду досі волали й розмахували руками, але Федя полегшено видихнув.

— Даню, ти геть охрінів,— він відкинувся на спинку сидіння.— Ми ж могли вбитися. Що це за фокуси?

— Мій старигань ще всім фору дасть,— задоволено відповів його друг, не зводячи погляду з дороги.— Як там Агнеса?

Федя глянув на дівчину. Її губи ледь помітно ворухнулися.

Які ж вони схожі! Федя обережно прибрав розпатлане волосся з її обличчя. Агнесині вії затремтіли, вона важко вдихнула й розплющила очі.

— Т... Theo?[36]

Автівку відчутно повело вбік, Данило різко обернувся.

— Я? — всміхнувся Федя.— Ну, не зовсім.

На передньому сидінні застогнала Джекі. Федя здригнувся й торкнувся її плеча.

— Ти як?

Дівчина не відповіла. Агнеса кілька разів кліпнула, не зводячи погляду з Фединого обличчя. Її очі розплющувалися дедалі ширше, і вона прошепотіла білими губами:

— Was für... eine Stimme in meinem... Kopf?[37]

— Шo-шo?

— Трясця! — видихнув Данило.— Я про це навіть не подумав.

— Вимкніть радіо...— простогнала Джекі.— Es stört... mich...[38]

— Theo, b... b-bitte... sag mir,— тонкі пальці Агнеси стиснули тканину Фединої футболки.— Was ist... los?[39]

— Даню, що вона від мене хоче? Що в біса відбувається? Чому Джекі заговорила німецькою?!

— Alles in Ordnung, Agnes[40],— відповів Данило та звернувся до Феді.— Вони в одному світі. Не лише відчуття, але й думки в них спільні. Джекі тепер знає німецьку й розуміє польську. Зі мною було так само, але в мене ці здібності залишилися, а в них, мабуть, тимчасово.

Федя насупився й збирався поставити ще одне питання, але потім зрозумів, що не знає, про що питати. З очей Агнеси покотилися сльози. Вона спробувала підняти руку, але лише скривилася й застогнала від болю. Джекі схлипнула так само й ледь змогла повернути голову до Данила.

— Ти... тут...— прошепотіла вона.

Данило всміхнувся і, намацавши її руку, злегка потиснув.

— Я знаю, це ти відкрила портал. Дякую.

— Це не я. Просто... відчула... і попросила... будинок.

Вони дісталися лікарні в Радомишлі за десять хвилин — Данило подався кудись із лікарями, які забрали Агнесу, а Федя залишився в машині разом з Джекі. Кілька секунд вони мовчали, дивлячись одне на одного, потім її повіки знову опустилися, і голова знесилено звісилася. Федя відхилив сидіння й улаштував її зручніше. Дістав з кишені мобільний. Звісно, тут одразу ж з’явилася мережа.

— Привіт, Ганнусю,— заговорив Федя.— Ну, звісно, Броницький. Хто же ще? Як справи?.. Це чудово. Так, я в нормі. Так, усі плюшки потім, зараз мені дуже потрібна твоя допомога. Пробий мені, будь ласка, телефон одного тут... Так! Трегубов Ігор Андрійович. Добре, зачекаю.

За кілька хвилин він отримав номер телефону, записав і сунув смартфон у кишеню джинсів.

Федя гнівно стиснув кулаки, розбиті кісточки дошкульно нили.

Ігор Андрійович Трегубов ще не підозрював, яка зустріч на нього чекає.

Якщо секретарка Трегубова не помилялася, він мав бути на сніданку з партнерами в ресторані «Дежавю». Данило глипнув на Федю. Той стиснув щелепи, його ніздрі загрозливо роздувалися. Е ні, так до арешту недалеко. Він зупинив друга, поки той не відчинив дверей ресторану.

— Федю, ми маємо чемно з ним поговорити.

— Угу.

— Чемно. Спокійно. В нього може бути охорона. І в ресторані також.

— Угу.

— Нам не потрібна бійка.

— Не хвилюйся,— засичав Федя.— Я тихесенько!

І шарпнув на себе двері.

В залі грав лаунж. Данило одразу помітив бізнесмена за столом у кутку й схопив Федю за лікоть.

— Не зараз.

До них саме поспішала адміністраторка. За хвилину вони всілися за столик в іншому кінці зали й почали спостереження. Федя стискав меню з такою люттю, що мало не порвав. Аж раптом він здригнувся й указав очима в бік Трегубова.

Данило швидко озирнувся. Чоловік попрямував кудись углиб залу.

— Ходімо,— кивнув Федя, відставивши каву.

— Чемно!

Той невиразно хитнув головою і підвівся. Данило рушив слідом.

Федя рвучко відчинив двері туалету. Трегубов обернувся й сполотнів. Данило застережливо поклав руку на плече друга, проте зупинити того було не так просто. Федя широко всміхнувся й одним ударом відправив Трегубова в нокаут.

— Ні, стоп... Федю! Федю! — Данило вчепився в комір його футболки, але відтягнути його було неможливо.— Припини!

— Я тебе, падло, придушу зараз! — засичав Федя, піднімаючи Трегубова з підлоги за барки.— Що, думав, я на тебе не вийду?!

— Що відбувається?— захрипів бізнесмен.— Я зараз...

— Ти зараз поїдеш з нами в Романівку й розповіси всьому селу, як твої люди за бабло розпускали чутки про наш будинок, а потім ти найняв гопників, які нас мало не повбивали!

— Я не розумію, про що ви... Кому я платив?

— Тобі нагадати?..

Данило ледь устиг учепитися у Федину руку, поки той не завдав ще одного удару. Трегубов втиснувся в стіну й тільки витріщав на них свої безбарвні очі. Федя обернувся, його погляд палав дикою люттю, він за мить став утіленням свого леобурзького двійника.

— Даниле! — знову прохрипів Трегубов.— Я цього так... не залишу... Приберіть... вашого...

Данило знизав плечима.

— Він — вільна людина. А те, що робили ви й ваші найманці, поки мене не було в будинку, інакше як злочином назвати не можна.

— Який злочин? Чого це ви вирішили...

— Бо лише тобі, сволото, потрібні були ці грьобані кристали! — Федя придавив його до стіни й трусонув за барки.— А я ж спершу на Маріанну подумав! Проте дістати їх ані в тебе, ані у твого клоуна підісланого не вийшло! Бо Левченко так ретельно їх сховав, що треба розібрати пів льоху!

— Відпустіть мене негайно, інакше у вас будуть неприємності!

Трегубов нарешті опанував себе, з його обличчя зник переляк, лише очі були гидливо примружені. Федя загрозливо загарчав, але Данило похитав головою.

— Слухайте, Ігорю Андрійовичу. Неприємності у нас уже. Тож тепер вони будуть і у вас,— Данило схрестив руки на грудях.— Завтра до села приїде екологічна інспекція, і з’ясується, що наш будинок ні до чого, а факти підкупу селян залишаться. Може намалюватися неприємна стаття. Тому раджу негайно заспокоїти людей, відкликати своїх найманців і пояснити, що саме вам треба в моєму будинку.

— Я не розумію, про що йдеться. На мене чекають колеги. Поговорімо пізніше.

— Ні, ми поговоримо зараз, це терміново. Федю, пусти його.

Федя знехотя відпустив комір бізнесмена, і той, зиркнувши на нього, розправив піджак. Цієї миті двері прочинилися й всередину зазирнув один з трегубівських супутників. Він запитально кивнув, але Трегубов хитнув головою.

— Отже, навіщо вам потрібен мій будинок? — спитав Данило.

— Будинок мені не потрібен,— Трегубов зиркнув на Федю спідлоба.— Мені потрібно те, що ваш дядько поцупив з моєї лабораторії!

— Так, стоп,— Данило здивовано підняв брову.— В чому ви звинувачуєте мого дядька?

Бізнесмен поглянув на годинник.

— Він украв документацію й тестові зразки з моєї лабораторії! Ваш Левченко — звичайний злодюга.

Данило вибалушив очі.

— Та годі! — видихнув Федя.— Які ще в біса зразки?

— Ми шукали фірму для монтажу й обслуговування певного обладнання. Якого біса я звернувся саме до нього! — роздратовано вимовив Трегубов.— Він постійно підвищував ціни й ліз не в свою справу. Так ми остаточно розсварилися, і я відмовився від його послуг. А потім за одну ніч в лабораторії було знищено технічну документацію і викрадено вже виготовлені зразки. Я одразу подумав на Левченка, але він наче крізь землю провалився.

— Зрозуміло. А що у вас поцупили? Що то за тестові зразки?

— Якщо коротко, то ми отримали модифіковані кристали кремнію з атиповими кристалічними ґратками.

Федя гмикнув, Данило примружився. Трегубов закотив очі.

— Їх можна використовувати як суперконденсатори, що здатні зберігати й віддавати величезний обсяг електроенергії. Відкриття має надзвичайні перспективи. Ми шукали інвесторів для продовження дослідів і виготовлення серійних прототипів, і коли нарешті знайшли, ваш дядько поцупив тестові зразки й документи! І тепер нам доводиться збирати інформацію по крихтах, і треба купа часу, щоб виростити нові кристали! Інвестор навряд чи захоче чекати! Левченко завдав мені серйозної шкоди, і я цього так не полишу!

Данило вражено похитав головою, досі не в змозі повірити в почуте.

— Чому ви одразу не сказали? Чому не прийшли до мене й не виклали фактів?

Трегубов зміряв його зневажливим поглядом.

— Бо, по-перше, я не знав, що мої кристали у вас. Левченко зник пів року тому, і весь цей час ми шукали його схованки. Ми були навіть у Анголі, у клятій Анголі! Поки випадково не дізналися, що в його будинку є автономна система енергопостачання. А по-друге, я не мав достатніх доказів. Якби мав, я прийшов би не до вас, а до суду. А так... я хотів усе зробити без вашої участі, бо, звісно, я вам не довіряю.

— То ти визнаєш, що це саме твій жевжик бігав будинком? Двічі в підвалі й одного разу в мене в кімнаті, на другому поверсі? — вигнув брови Федя.

— Так, це був мій помічник. Але жодної шкоди він не завдав — лише шукав документацію і підтвердження інформації про енергосистему. А ця ваша божевільна дівка мало не проломила йому череп!

— Гаразд, що ви збираєтеся робити далі? — запитав Данило.

Трегубов знову поглянув на годинник.

— Мої зразки — у вашому будинку. Я маю намір їх дістати. Щоправда, там усього два контейнери замість п’ятьох, але й цього вистачить, щоб переконати інвесторів. Крім того, потрібно знайти документацію, вона також може бути у вас. Хоча, можливо, Левченко все забрав із собою до цього, як його... Леобурга.

Данило пригнічено кивнув. Ще б пак! У його дядечка нині виникли чудові кар’єрні перспективи в іншій реальності.

— Він тепер радник цісаря Австро-Боснії. Гадки не маю, як йому це вдалося.

— Отакої! Ну то можете переконатися, наскільки він амбітний.

Данило боковим зором помітив, як здригнувся Федя.

— Радник цісаря?

— «З озброєння й підтримання військової потужності всієї Імперії»,— процитував Данило газетну статтю.— Чесно кажучи, я досі нічого не розумію.

Федя закусив губу, його очі розширилися.

— Чуєш, Трегубов! А як довго ці твої кристали можуть працювати?

— Я б попросив не розм...

— Я поставив питання.

— Енергії двох заряджених кристалів вистачить, щоб забезпечувати електрикою будинок, як-от ваш, років сто. Ми збиралися розробити систему для цілого міста, але встигли виростити лише п’ять штук.

— Вони якимось чином заряджаються? Можна «перезарядити» кристал, що розрядився?

— Звісно.

— І як цю енергію збирати й спрямовувати? Просто підключити до дротів, як батарейку?

— Ну не так просто, але загалом схема подібна,— роздратовано зітхнув їхній співрозмовник.— Кристали можуть віддавати свій заряд у різний спосіб. Або поступово, і тоді вони дійсно схожі на звичайні акумулятори, або коротким імпульсом великої потужності. Зважаючи, що саме ви збираєтеся живити за їхньою допомогою.

— Тобто, можна влаштувати таку собі надпотужну штучну блискавку?

— До чого ти ведеш? — насупився Данило.— Що таке?

Федя глипнув на нього й важко зітхнув.

— Ми з Женькою читали документи, які ти знайшов у схованці разом зі щоденником. Там різні креслення, формули завдовжки з мою руку. Левченко вивчав винаходи з Леобурга. Але я знайшов ще дещо. У мене відчуття, що твій дядько збирався замутити якийсь лютий агрегат: три кристали й велетенський випромінювач, який, вочевидь, і викидає назовні електричний заряд. Ним можна було б спопеляти ворожі армії. Ба й міста. В нас цей пристрій навряд чи комусь знадобився б, а ось там...

Данило завмер. Можна з легкістю уявити, якої жахливої сили буде ця зброя в світі, де електрика використовується хіба що в телеграфі. Але навіщо...

— І, до речі, хто такий Август? Це, здається, Агнесин батько? — поцікавився Федя.

— Так.

— Він мав створити якусь зброю?

Данило досі намагався уявити пекельний пристрій, який його власний дядько вирішив зібрати під крилом австрійського цісаря, і не одразу зрозумів питання.

— Звідки ти знаєш?

— Припустив. Під кресленням було написано «Август не закінчив!». Але звідки про це знає твій дядько — гадки не маю.

— Оце й дивно. Август Яблонський загинув у лабораторії, яка розробляла секретну зброю для Російської Імперії. Про те, чим він займався, практично ніхто не знав. Росія зробила замовлення, бо дізналася, що в Австрії розробляють зброю...

— Чи це були тільки чутки, якими потім і скористався твій дядько.

Трегубов помацав щелепу, на яку припав удар Феді.

— Тепер ви бачите, як він вибився в еліту. Хоч десь знайшов вихід своїм амбіціям. Не сумніваюся, Левченко впорається — створити таку електромагнітну гармату не так уже й складно, якщо є трансформатор. Щоправда, кристали потрібно буде перезаряджати. І як цей шарлатан розв’яже цю проблему, я не уявляю.

— А раптом у нього вийде? Цього не можна допустити! Що будемо робити? — запитав Данило.

— Гадки не маю, що будете робити ви,— недбало кинув Трегубов.— Я, наприклад, збираюся залучити інвесторів. Це означає, що ви маєте віддати мені кристали з підвалу. Інакше я гарантую вам неприємності.

Федя зневажливо пирхнув.

— Ти підкупив половину села, тримав нас в облозі, псував майно, що тобі не належить, воду в річці труїв...

— Воду ніхто не труїв! Це лише чутки!

— ...ти найняв бійців, які нас мало не вбили, цікаво, які ще неприємності ти можеш влаштувати? Для суду в тебе нема доказів — сам казав. Ти мене вб’єш заради тих каменюк?

— Федю, легше. В нас зараз є спільна мета. Пан Трегубов хоче повернути кристали й заробити грошей. А я хочу зупинити дядька.

— Що ти хочеш? — Федя повільно обернувся до нього.

— Я пішов до Леобурга по дядька. Відчував, що він не в Африці, не загинув, не зник, а пішов у портал добровільно. Я хотів його знайти — і знайшов. Я вважав, що в тому світі він у біді. Але тепер бачу, що він сам біда того світу. Можливо, він не усвідомлює цього, можливо, вважає все це за цікавий експеримент. Але він хоче зробити австрійському цісарю зброю, що здатна знищити не тільки Леобург, а й увесь світ. Ти це розумієш? Якщо Росія з Австро-Боснією розв’яжуть чергову війну, той світ може спіткати катастрофа! Я не хочу, щоб так сталося. Просто не можу цього допустити. Я маю зустрітися з ним і переконати його цього не робити!

Він підвів погляд на співрозмовників і виявив, що вони обидва дивляться на нього з однаковим подивом. Трегубов криво посміхнувся.

— Як це шляхетно...

— ...і тупо! Даню! — Федя похитав головою.— Ти з глузду з’їхав? Ти зібрався завадити імперіям влаштувати війнушку? Агнеса в лікарні, Женька без тями, будинок треба ремонтувати, а ти збираєшся знову драпонути на місяць? А якщо тебе там уб’ють? Що мені робити з двома близнючками, які потроху божеволіють?!

Так, він має рацію, чорт забирай. Данило ледве примусив себе поглянути другові в очі. Але Федя ніколи не був у іншій реальності. Він не знає, як Леобург повільно, проте незворотно входить у твоє життя, щоб залишитися там назавжди. Він не бачив літоциклетку, що гасає в небі, не знає людей, які здатні віддати останню копійку заради науки. Він не бував у поселенні вигнанців і не розуміє, яка жахлива несправедливість трапилася з більшістю з них. З дітьми, зі старими, з немічними. І ніхто не в змозі допомогти їм повернутися додому. Ніхто не в змозі зупинити трійцю іноземних шпигунів, що називають себе «отцями» міста, але руйнують його за вказівкою іншої країни. Федя не розуміє і ніколи, напевно, не зрозуміє, що все в тому світі Данилові насправді набагато ближче, ніж у цьому. Там він не думав ні про спорт, ні про травму, бо в нього вперше за останній час з’явилося дещо, що було набагато більше за нього самого і його зламану долю. Він, Данило Левченко, належить Леобургу, він потрібен йому й готовий за нього боротися. І цього вже ніхто не може змінити.

— Я мушу повернутися туди,— підкреслюючи кожне слово, відповів Данило.— Але не зараз.— Він обернувся до Трегубова: — Розкажіть мені все про ці кристали. І про технологію, яку ви розробляли.

— Як вона?

Данило кинув на друга допитливий погляд. Федя не ворухнувся, лише опустив очі й почав роздивлятися горнятко зі свіжозвареною кавою.

— Вже підводиться з ліжка, сама спускається вниз. Скоро одужає. За кілька тижнів ми повернемося до Леобурга,— відповів Данило та схрестив руки на грудях.— Чи ти не про Агнесу?

Федя примружив очі, ніби від болю, й відчинив вікно, потім дістав з пачки цигарку.

— Я питав про Агнесу. Але Женя цікавить мене не менше.

Чиркнув сірник. У сутінках засвітився помаранчевий вогник.

— То піди й запитай,— Данило глянув на годинник.— Хоча ні. Вона ще спить. Вони з Агнесою нещодавно навчилися спати по черзі.

— Чому?

— Джекі занадто голосно кричить серед ночі, якщо бачить кошмари про в’язницю. А Агнеса... мабуть, її дістали сни про тебе. Я одного разу чув, як вони сварилися. Коли спить лише одна, друга може хоч трохи контролювати свій розум.

— Копи приходили? Поранення ж вогнепальне.

— Ні. І навіть не питай, як ми з цим упоралися.

Федя кивнув і випустив сивий пелех диму, машинально рухаючи пачку цигарок туди-сюди. Данило ледве розумів, що відбувається. Перші два тижні після повернення з Леобурга, коли Агнеса лежала в лікарні й майже весь час перебувала в напівтямі, Федя ні на крок не відходив від Джекі. Він годував її, намагався розважати розмовами, стирчав біля ліжка, навіть коли дівчина спала. Але тільки-но Агнесі стало краще і її дозволили забрати додому, Федя раптово зник. Він приїжджав на вихідних, привозив харчі, питав про здоров’я дівчат і одразу, не побувши й п’ятьох хвилин, тікав. Спочатку Данило дивувався, але тепер його взяла злість. Якби не доглядальниця, яку на його прохання знайшла Маріанна Олександрівна, він самотужки не впорався б.

Федя повільно видихнув дим у вікно, замислено роздивляючись біле напівпрозоре марево на тлі вечірнього саду, а потім загасив недопалок і розкурив ще одну цигарку.

— Що в біса відбувається?

Федя здригнувся від запитання й зиркнув на друга, але надовго затримати погляд на ньому не зміг.

— Джекі й ти. Що між вами трапилося?

Данило похмуро спостерігав, як його друг совається на стільці, нервово струшує попіл і уникає прямого погляду.

— Ми кохалися. Розповісти докладніше? — нарешті видихнув він.

— Це я давно зрозумів,— кивнув Данило.— І що тепер? Це серйозно?

Ще один недопалок люто розчавлений у попільничці.

— Не знаю! — Федя підійшов до вікна й уперся руками в підвіконня.— Не знаю. Бачу її — і все!

— Ясненько,— всміхнувся Данило.

Федя обернувся до нього. Вираз його обличчя став презирливим, він скривився.

— Та що ти там можеш розуміти, якщо я сам ні хріна не тямлю! Дідько його розбере, що відбувається,— він похитав головою і звів погляд до стелі.— Це як хвороба, розумієш? Мене мало не трусить, коли вона поруч! Їй-бо, не думав, що таке буває!

— Ну, ти ж сам казав: якщо любов існує, то вона ось така — голову зносить,— усміхнувся Данило.— Оповідання ще свої писав...

— Ага, в дев’ятому класі,— в’їдливо мовив Федя.— Так-от, я ні бельмеса в цьому не розумію! І не знаю, як довго це зі мною триватиме. Може, до кінця життя, а може, вона набридне мені за тиждень! — він зробив паузу й підпалив ще одну цигарку.— Й ось це, Даньку, найпаскудніше. Я не знаю, як поводитися! Женя ну точно не та дівчина, якій я зможу сказати: «Було класно, бувай, я подзвоню».

— А у Джекі взагалі є телефон?

Федя кинув на Данила докірливий погляд і глибоко затягнувся. Данило спантеличено почухав брову.

— Вона не така, розумієш? — втомлено промовив Федя.— Не така, як мої друзі, батьки, сестра. Тут, у цьому будинку, в нас була цікава пригода, так. Але прийде завтра. І ми повернемося до Києва, а там...

— Ти будеш її соромитися?

— Та не соромитися, але... Нам обом буде важко.

В цей момент у коридорі щось грюкнуло.

— Так, стоп! — Федя сторожко витягнув шию.— Що це було?

— Напевно, кіт. Дівчата нагорі,— Данило підійшов до виходу з кухні й оглянув темну порожню їдальню. Нікого. Лише гучно відбивав годинник. Хлопець зачинив по собі двері й повернувся на місце.

— Розумієш, я не хочу її образити,— Федя опустився на стілець і відкинувся на спинку.— І боюся втратити. І потім знову думаю, що все це — якась цілковита дурня. Чорт, я сам собою не керую і нічого гарантувати не можу! Сам знаєш, як у мене з дівчатами зазвичай...

Данило важко зітхнув. Він не ліз у такі справи — людина має сама вирішувати, як поводитися в особистих стосунках, але тут ситуація була зовсім інша. Він ніколи не бачив приятеля таким схвильованим і не відчував у ньому такої симпатії до дівчини, про яку той говорив. Федя докурив третю, підпалив четверту цигарку й сьорбнув кави.

— Здається, ти забагато уваги звертаєш на чиюсь думку,— сказав Данило.— І драматизуєш. А щодо Джекі... Поговори з нею, коли прокинеться. Бодай поясни, куди ти зник. Поки що вигляд це має не дуже: переспав і звалив. Ти правда гадаєш, що їй від цього легше?

Федя насупився, задумливо перекочуючи кубики на браслеті. Він зіп’явся на ноги, загасив недопалок і, поплескавши Данила по плечу, вийшов з кухні. Данило підвівся з-за столу — Бальтазар терся йому об ноги й набридливо нявчав, вимагаючи їсти. Але тут у дверях знову постав Федя. На його обличчі застиг здивований вираз.

— Даню,— він кивнув у бік холу.— Дівчат нема.

Джекі насилу подолала останню сходинку. Синьо-гранатова кімната. Сонячне проміння, що пронизувало різнокольорове скло, розмалювало кімнату вибагливими візерунками. Останнє сонце дня, що вмирає. Вона відчинила вікно. Всередину увірвався прохолодний вечірній вітер і злегка скуйовдив її коротке незачесане волосся.

Тут її ніхто не потурбує бодай кілька хвилин. Часу вистачить, щоб оговтатися.

У вежі досі валялися покинуті смугасті матраци — відтоді, як вони з Федею притягли їх сюди під час облоги. Вона лягла на один, затулила обличчя руками й схлипнула.

Вони з Федею.

Не смій більше ніколи навіть подумати про це!

«Вона набридне мені за тиждень!»

А чого ти ще очікувала, дурна курко?!

«Я не знаю, як поводитися! Женя ну точно не та дівчина, якій я зможу сказати: „Було класно, бувай, я подзвоню“».

Так, її ще й збіса важко позбутися!

«Вона не така...»

Не така. Не така. Не така!!!

Джекі хотілося кричати. Злі слова вривалися в мозок, палили, пекли, кусали. Вона ж усе знала. Вона ж усвідомлювала. Звісно, вона йому не пасує, і він дуже добре це розуміє. А його родичі й друзі... дідько! Раптом Джекі відчула, як відчай перетворився на гнів — жахливий, дикий, від якого пекло все всередині ще гірше, ніж від Агнесиного поранення. Що він узагалі про себе думає?! Ще й Данилові прийшов поскаржитися! Може, сподівається, що той проведе з нею виховну роботу? Джекі посміхнулася, відчайдушно намагаючись проковтнути клубок, що стояв у горлі. Сіла й притулилася спиною до стіни. Коли Агнеса не рухалася або опускала «завісу» між їхніми свідомостями, біль був практично невідчутним, але цієї миті всередині защеміло, у лопатку ніби вдарив електричний струм.

— Господи,— вголос простогнала Джекі.— Ну, куди знову несе цю квочку?

За місяць поруч Джекі встигла палко зненавидіти леобурзьку панночку. Агнеса увірвалася в цю реальність, зробила її безпорадним інвалідом з неймовірною багатомовною кашею в голові й захопила все її життя, її тіло й душу. Думки, сни, картинки зі спогадів — все змішувалося й ставало спільним, ніби в її рідну домівку, якої в неї ніколи не було, нахрапом ввалився пройдисвіт з вулиці. Джекі звично починала фразу українською і закінчувала німецькою, їй хотілося плакати, коли Агнеса бурмотіла польські молитви й вони кружляли в неї в голові, наче опале листя. Джекі відчувала її присутність щомиті. Вони лише нещодавно навчилися зусиллям волі ставити між собою уявну «ширму». Спочатку не звертати уваги на чужі думки й спогади в голові було неможливо. Але потім Джекі вичитала в інтернеті про тибетські медитації — і день у день ігнорувати чужий голос ставало дедалі легше, допоки він не зник зовсім. Тепер вони могли відчувати одна одну лише на бажання, але почуття зруйнованої таємниці не полишало її ані на мить.

За кілька хвилин у двері постукали. Не чекаючи відповіді, Агнеса зазирнула до кімнати. Навіть у вечірньому сутінку було помітно, як спітніло її чоло — сходинки у вежі були занадто круті й високі, і кожен її крок віддавався невимовним болем всередині самої Джекі.

— Чому ті фтекла? — прошепотіла Агнеса.— Я шукала...

Як же, як же її дратує цей проклятущий німецький акцент! Вона ніби навмисно дратувала її, намагаючись говорити її мовою.

— На біса ти підняла «завісу»? В мене всередині тепер усе болить.

Агнеса винувато опустила очі.

— Я хотіла снайти тепе.

Джекі роздратовано сіпнулася.

— Господи, та говори вже німецькою! Я і так розумію! Чого тобі?

Агнеса нічого не відповіла, насилу прошкандибала через усю кімнату й опустилася на матрац поруч. Їхні погляди зустрілися, дівчина в темряві намацала руку Джекі й міцно стиснула долоню.

Джекі заплющила очі. Гнів, сум, біль — стільки болю, що самій і не витримати. Страх, сумніви й туга. Сльози підбираються так близько, що стримувати їх доводиться лише пекельним зусиллям волі. Тіло б’ють дрижаки, а в голові — картинки, картинки, картинки: ось Федя підпливає до неї в підвалі й зазирає в обличчя, ось він нахиляється до неї, щоб поцілувати, а вона каже про шпичаки, ось він ніжно торкається її волосся, підносячи ножиці... ось він притискає її до себе — так міцно, що, здається, от-от захрускотять її ребра, але їй хочеться ще сильніше, ще ближче, бо їй завжди його замало... Все скінчено. Її мало що цікавить тепер. Але плакати не можна. Ще чого! Цей герой точно захоче побачитися сьогодні, і не дай Боже...

Вії Агнеси затріпотіли, погляд став імлистим. По щоці повільно скотилася одна, друга сльоза, дівчина уривчасто зітхнула. І Джекі раптово відчула, як біль відходить, стає трохи м’якшим, хоча дихати досі було досить важко. Вона вражено дивилася на Агнесу. Її власні губи, її очі, її ніс, її волосся. Вона їй не сестра, не родичка й навіть не подруга. Вона — істота з паралельного світу. Але водночас не уявляє і не здогадується, а саме відчуває те, що Джекі навіть не в змозі вимовити. Джекі відчула таке полегшення, ніби Агнеса підставила плече під стотонну брилу, яку вона несла. І зробила це на власне бажання.

— Ходімо вниз,— Агнеса витерла очі мереживним носовичком.— Данило, мабуть, уже почав нас шукати.

— Пробач мені,— самими губами прошепотіла Джекі.— І...

«Я хочу з вами до Леобурга».

Це рішення прийшло так раптово, що здивувало її саму. В цьому світі їй більше нема чого робити. У неї нічого не залишилося.

— Ти впевнена? — відреагувала на її думку Агнеса, і між чорних брів лягла маленька напружена зморшка.— Адже ми з тобою...

— ...знову опинимося в одному світі,— кивнула Джекі.— Якщо ти згодна потерпіти мою пекельну вдачу, я вже якось потерплю твої тюремні жахіття.

Агнеса всміхнулася крізь сльози й м’яко торкнулася її щоки.

— Чого ти вирішив, що вони в садку? — Федя підвів голову й зустрівся поглядом з Данилом, який визирнув з вікна другого поверху.— Здається, з дому ніхто не виходив.

— Дійсно, Даню, чого ти вирішив?

Поруч з головою Данила виникла ще одна — трохи менша, з чорним волоссям, що безладно стирчало навсібіч.

Федя відчув, як усередині підстрибнули всі нутрощі — що було доволі дивно, адже він бачив її раніше щодня.

— Привіт,— кивнув він.— А де Агнеса?

— Я тут.

З вікна визирнула ще одна голова, і Федя, привітавши її поклоном, попрямував до будинку.

Джекі сиділа на стільці й, тільки-но він з’явився в кімнаті, окинула його іронічним поглядом. Федя зупинився навпроти неї і лише сторожко повів бровою. На мить здалося, що її очі гнівно зблиснули, але Джекі розвернулася до Данила і, не чекаючи, поки Федя втрутиться в розмову, спитала:

— Коли ви збираєтеся до Леобурга? За кілька тижнів, так?

— Мабуть, так,— кивнув Данило й кинув швидкий погляд на Агнесу.— А що?

— Я піду з вами. І це не обговорюється.

Федя здригнувся. В кімнаті стало неприродно тихо, Агнеса відвернулася до вікна, а Данило здивовано закліпав.

— Куди ти підеш? — Федя не впізнавав власний голос, хрипкий і грубий.— У Леобург?!

— Саме так,— спокійно підтвердила дівчина.— А що таке?

— Джекі, там зараз зовсім не так, як було в середині літа,— Данило похитав головою.— Там реально тхне смаженим. І ми з Агнесою не у відпустку туди йдемо. Була б моя воля — я б і її не брав.

— Я все це знаю,— рішуче відповіла Джекі.— Але тут мені робити нічого.

— Даниле, можеш мені повірити, умовляти її безглуздо,— з упевненістю в голосі сказала Агнеса.— Джекі розуміє, про що говорить.

Ці люди з’їхали з глузду! Федя відчув, як по спині сипнуло морозцем. Спочатку вони самі вирішили повернутися в місто на порозі війни, а тепер тягнуть туди його дів...

— Що за маячня? — вигукнув він так голосно, що сам не очікував.— Я нікуди тебе не відпущу!

Джекі зареготала, закинувши голову назад.

— Вибач, татусю, але мені вже є вісімнадцять! Тож я як-небудь сама...

Федя підлетів до неї і рвучко підняв зі стільця за лікоть. Агнеса охнула від болю, він відпустив руку Джекі й указав очима на вихід. Дівчина скептично підібгала куточок рота, але все-таки пішла до дверей.

— Женю, не дурій,— почав він, тільки-но вони вийшли з кімнати.— Це не весела пригода — там стріляють, рубають голови та вважають Данила й Агнесу за злочинців.

— Саме тому я й хочу їм допомогти,— спокійно відповіла вона.

— Їх я зупинити не можу, але... я не дозволю піти тобі! — Федя спробував узяти її долоню, але Джекі різко прибрала руку за спину.— Я розумію, ти образилася, що я так раптово... ну... зник. Просто мені треба було подумати й розібратися в собі. Мені потрібен був цей тайм-аут, це нічого не означає, і зараз я готовий...

От дідько, здається, обличчя вже, мов той буряк. Від кожного слова Федю то палило, то морозило, і лише зараз він наважився звести на неї погляд. Джекі міцно стиснула вуста, її погляд іскрився — на мить йому знову здалося, що у золотаво-зелених очах майнув гнів, але він одразу змінився знайомою в’їдливою посмішкою.

— Федю, та годі тобі! — сказала вона.— Ти серйозно вирішив, що мені потрібні твої вибачення? Ну, переспали — так уже сталося, було прикольно, облога, адреналін, усе таке... Не варто виправдовуватися. Все нормально.

Джекі підвелася навшпиньки, обійняла його й дзвінко цмокнула в губи. Після чого відпустила й пішла коридором.

— Я не вірю жодному твоєму слову.

Джекі завмерла й обернулася.

— Шкода. Вибач, але, якщо чесно, не так уже це було й незабутньо.

— Коли він повернеться? — запитала Джекі німецькою.

Агнеса похитала головою. Хтозна... Ця ідея з розвідкою їй не сподобалася від початку, але іншого виходу не було. Данило «попросив» будинок випустити його до Леобурга й пішов, залишивши їх у цілковитій невідомості. Можливо, його вже скрутили й заарештували, або він змушений ховатися чи взагалі убитий...

Джекі буквально палала від нетерплячки, і її хвилювання заважало Агнесі зосередитися. Вони домовилися не опускати «завісу», щоб не втрачати зв’язку, поки не переконаються, що перебувають у безпеці. Думки Джекі линули так швидко, що Агнеса не встигала розібрати, що турбує її найбільше: Данило, власний перехід в іншу реальність чи кіт, якого вона прилаштувала волонтерам у якомусь Радомишлі. Тільки коли десь на тлі вигулькувала примарна тінь згадки про Федю, вона зупиняла цей кипучий потік і безжально викидала з голови непрохану думку.

— Спробувати відкрити портал з нашого боку? — занепокоєно спитала Джекі, покусуючи губу.

— Не треба,— зітхнула Агнеса.— Ми однаково не дізнаємося, вийшло чи ні, а Данило просив не заважати.

Двері в кімнату відчинились, і Федя зупинився на порозі. В Агнеси всередині все перевернулося й підстрибнуло, серце закалатало у скронях, і вона не одразу зрозуміла, що це зовсім не її емоції. Джекі, втім, навіть не зашарілася. Вони не бачилися вже два тижні.

— Чи я, бува, не спізнився? — спитав Федя.— Не міг проґавити побачення з Тео.

Агнеса лише зітхнула. В цей момент у центрі кімнати нізвідки з’явилася спочатку Данилова нога, яка ніби переступала поріг, а вже потім і решта. У прямому сенсі він матеріалізувався з повітря.

— В будинку порожньо. Це нам на руку, хоч і дивно,— він запропонував руку Агнесі.— Ходімо?

Агнеса здригнулася. О, як же вона мріяла й боялася цього моменту! Рідне місто могло стати їхньою могилою.

Джекі всміхнулася й підійшла до Данила, взяла його під лікоть.

— Ну, з Богом...

— Нікого не забули?

Схоже, Данило лише тепер помітив Федю, що стояв на порозі зі схрещеними на грудях руками й похмурим виразом обличчя.

— Не зрозумів...

— Я ж сказав, що не відпущу її.

— Так, слухай, дятле! — вибухнула Джекі, й Агнеса відчула, як усередині мимоволі закипає гнів.— Якщо ти гадаєш...

Але він навіть не звернув на неї уваги, просто підійшов і поклав руку Данилові на плече.

— На рахунок три?

— Ага,— кивнув Данило й обернувся до тієї частини кімнати, де мав розташовуватися портал.— Один... два... що за...

Їхній провідник завмер і простягнув уперед руку, обмацуючи повітря. Всі присутні, затамувавши подих, стежили за кожним його порухом. Він зробив крок назад і відвів усіх за собою. Потім відпустив їхні руки й підійшов сам.

— Портал зменшився...— сказав Данило.— Коли підходжу я один — з ним усе гаразд. Але коли ми разом — він стає завбільшки з яблуко.

— Схоже,— промовила Джекі,— тут є дехто зайвий.

І всі подивилися на Федю.

Остання війна імперій

Пролог

Місто було оповите жахом. Невловимим маревом, крижаним подихом, що змушував серце ціпеніти. Здавалося, цим відчуттям просякнутий кожен камінь бруківки, кожен шпиль, кожен різьблений карниз. Жах розгойдувався, порипуючи, на кутій вивісці над кондитерською і заповзав усередину будинків, тільки-но господарі відчиняли двері, щоб забрати капсулу з пневмопоштою. Жах просочувався всередину незліченних леобурзьких статуй і жер їхні кам’яні серця, спотворюючи застиглі обличчя в незримих муках.

Лейла стояла на гребені даху Михайлівського собору і дивилася на Леобург. Яким жалюгідним він став! До неї долітали тисячі знайомих звуків: гуркіт монорельса, що мчав над площею; кумкання клаксонів, якими водії паромобілів відганяли надто самовпевнених пішоходів; ревіння тисяч моторів і клацання невидимих коліщаток, що приводили в рух гігантське механічне тіло міста. Але все навкруги вже змінилося раз і назавжди. Екіпажі багатіїв і місцевої аристократії струмочками текли вулицями, щоб влитися у великий потік, який неквапом плинув на захід, до Австрійських воріт. Вони тікали. Тікали раз і назавжди.

Разом з осіннім листям вітер розносив вулицями, тріпав та підкидав у повітря сотні листівок. На стіні похмуро бовтався обірваний плакат «Быть леобуржцем — великая честь[41]!». З боку площі Олекси Чорного здіймалися в безрадісне небо пасма чорного диму. Грюкаючи бляшаними щитами, Хімічним провулком у бік Ратуші просувалися поліціянти. Десятки зо два, не менше. А біля підніжжя собору, просто посеред площі, розкинулося наметове містечко.

Що ж це з тобою, Леобурже?

Ти згасаєш на очах.

Де тепер твоя велич? Де влада? Де твоя дурнувата пиха?

Ти хворий, Леобурже. Невиліковно хворий.

Вигнанці не зупиняться. Вони мститимуться, допоки не вгамують жагу. Вони зроблять Леобургу так само боляче, як він, не вагаючись, робив іншим. Вони дістануть кожного, хто був причетний чи бодай співчував.

І вона знайде Оздеміра. Вона його знайде. Ніщо не зможе стати їй на заваді.

Лейла посміхнулася.

Розділ 1

Вовк, коза і капуста

Пляма порталу тріпотіла в повітрі, знову достатньо велика, щоб крізь неї змогла пройти людина. Данило, заглиблений у свої думки, дивився крізь портал, тоді як Джекі метушилася кімнатою.

— Та ну, має ж бути вихід!

Дівчина врешті зупинилася і кинула на Данила розпачливий погляд. Її чорне волосся розтріпалося і стирчало, обличчя було бліде та втомлене. Вона видавалася надто схвильованою, ніби від того, чи зможуть вони пройти крізь цю пляму, залежало її життя.

Данило знизав плечима.

— Ми перепробували всі варіанти. Кожного окремо я можу провести. Навіть двох. Але вчотирьох не пропускає. Або ти, або Федя мають залишитися.

— Тільки не я, ми ж домовлялися! — схвильовано вигукнула Джекі.

Федя знову голосно пирхнув. Він меланхолійно всміхався, розлігшись на ліжку, та спостерігав за метушнею Джекі з-під напівопущених повік. Данило глипнув на мовчазну Агнесу, яка сиділа біля вікна. Ні, вони мають іти разом, нехай вона ще не цілковито одужала після поранення.

— Агнесу я не залишу, ми обоє потрібні там,— Данило обернувся до Феді.— Я все-таки схиляюся до думки...

— Навіть не намагайся, чуєш? — Федя вигнув брову.

Данило гучно видихнув. Цей не відступить від свого рішення, навіть якщо в Леобурзі на них чекають чотири вершники Апокаліпсису.

— Ану ж, поміркуймо,— Федя сів на ліжку.— Даню, ти з’ясував, що твій дядько не в пастці в тому світі, навпаки, йому дуже зашибісь. Але ти пообіцяв Трегубову повернути кристали. Для цього доведеться якимось чином видурити їх у нього, тобто — у велетенської імперії. Крім того, в Леобурзі ви з Агнесою персони нон-грата. Хто тобі допоможе? Агнеса ще заслабка. А дехто, не будемо тицяти пальцем, зеленого поняття не має, що таке опинитися в місті, де на тебе полюють.

Обличчя Джекі витяглося, вона вперла кулаки в боки, а золотисто-зелені очі спалахнули.

— Це я зеленого поняття не маю? — вона мало не задихнулася.— Ти про себе потурбуйся, рятувальник! Ти взагалі уявляєш, як це — опинитися в одній реальності зі своїм двійником? Га?

Данило спохмурнів. Джекі мала рацію. В Леобурзі на них чекає не лише розлючена поліція та вигнанці, але й Тео. І ніхто не знає, як Федя витримає цю зустріч. Данило гадки не мав, що означає зіткнутися з власним двійником: коли він потрапив до Леобурга, Едвард зник, лишивши по собі лише знання польської мови й рідкісні напади невластивої Данилові поведінки.

— Розповім, як це,— Джекі вишкірилася до Феді.— Спочатку ти не розумієш, звідки у твоїй голові з’явився другий голос. Він говорить, і говорить, і говорить, дедалі голосніше. Німецькою. Чи польською. У них там узагалі до дідька мов. І от якоїсь миті той голос стає настільки гучним, що ти маєш єдине бажання — заглушити його. Тоді ти починаєш волати.

Джекі промовляла кожне слово з таким презирством і такою злістю, ніби хльоскала Федю по обличчю рукавичкою. Той похмуро дивився на неї, не відводячи погляду.

— Ось так ви горлаєте одне на одного, поки ти вже не розумієш, де ти, а де двійник. Ти розчиняєшся. Втрачаєш думки і почуття. Немає нічого — ти лише оболонка. Ти не можеш керувати своїм тілом, своєю свідомістю. Він хоче сісти — тебе тягне сісти, він іде — тобі кортить рухатися, опиратися неможливо! В тебе нестерпно болить усе тіло: м’язи не розуміють, чиїх наказів слухатися. Але це не все,— Джекі посміхнулася.— Найнестерпніший момент — коли навалюються спогади.

Джекі зробила паузу і глипнула на Агнесу. Ймовірно, вони подумки поспілкувалися, і Агнеса кивнула.

— Я прожила все, чого зі мною не траплялося,— тихо продовжила вона монолог Джекі.— Мене били. Я когось била. Якісь похмурі кімнати. Все сіре. Багато дітей, вони хочуть щось у мене відібрати. Потім ревіння, жахливий вітер... я була... на бронециклі?

— На мотоциклі. На байку.

— Так, дякую. І повсякчас такий сум, такий біль, що я...

— А я бачила бали,— урвала її Джекі.— Вальс. Келихи. Фраки, сукні, капелюшки. Екіпажі, коні, дирижаблі. Батька. Сестру, братів. Я мала величезну родину! А потім — похорон. Натовп на цілу площу! Батько... а батька більше не було. Була порожнеча. Ніщо не мало сенсу. Потім Данило. В’язниця. Знову Данило. А потім бах — і постріл. Знаєш, як воно, отримати вогнепальне поранення? А я тепер знаю, хоча в мене не стріляли,— Джекі зробила паузу.— Федю, тобі нічого робити в Леобурзі. Мене ніхто не питав, коли Агнесу перенесли сюди. Але ти маєш вибір. Я не раджу тобі знайомитися з Тео. Від цього можна збожеволіти.

— «Збожеволіти від зустрічі з Тео». Оце поворот,— посміхнувся Федя.— Гаразд, дякую за інформацію, проте якщо йдеш ти, то йду і я. Сподіваюся, твій Тео мене не покусає,— він обернувся до Данила.— Пропоную зіграти в козу, вовка і капусту. Ми залишаємо Агнесу тут, як найслабшу. Рушаємо втрьох до Леобурга. З’ясовуємо, що там. А тоді вже посперечаємося, хто з нас залишиться, а хто повернеться додому. Можливо, доти портал пропустить Агнесу без проблем.

Джекі досі свердлила його лютим поглядом, але не зважилася протестувати. Данило підвівся. Джекі взяла його під руку, Федя стиснув його плече і заплющив очі.

Данило глибоко вдихнув, наче перед забігом, і підступив до тремтливої плями впритул.

— На рахунок три. Один, два, три!

Вони водночас зробили крок уперед.

Джекі так заплющила очі, аж стало боляче. Секунду тому по тілу прокотилася хвиля свіжості, ніби вона розкусила м’ятну цукерку, але більше нічого. Навкруги було так само тихо. А потім вона почула, як поруч гепнулося тіло.

— Агов!

Джекі розплющила очі. Федя лежав посеред кімнати без ознак життя.

— Федю! — Данило сів поруч і потрусив його за плече.— Ну ж бо!

Джекі відчула, як серце обривається і летить у чорну безодню. Вона не могла ані вдихнути, ані видихнути, її ніби штовхнула до нього хвиля.

— Федю! — вона впала навколішки.— Що таке?! Що з тобою? Даню! Що це... Чому...

— Тихіше! Забула, де ми?!

Данило приклав пальці до сонної артерії друга і на кілька секунд завмер. Його обличчя було таке бліде, що, здавалося, він сам от-от знепритомніє.

— Він помер? — Джекі не впізнала власного голосу.

— Не верзи дурниць,— шикнув Данило.— Звісно, ні. Слід перевернути його на бік!

Вони насилу перевернули Федю.

— Що з ним?! Це через перехід?

— Гадки не маю.

Серце билося десь у горлі, перед очима все розпливалося. Джекі підповзла ближче і поклала Федину голову собі на коліна. Ніжно погладила жорстке світле волосся. Провела по веснянкуватій щоці. Торкнулась плеча. У цю мить Федя хропнув, щось сонно пробурмотів і незграбно обійняв її однією рукою, намагаючись влаштуватися зручніше.

— Е-ем... Він спить, чи що? — розгублено прошепотіла Джекі.

Данило штурхонув друга в плече. Той невдоволено відмахнувся.

То от воно що?І Він спить? Вона ж мало не вмерла зі страху!

Джекі видихнула і рвучко підвелася, Федя вдарився потилицею об підлогу і прокинувся.

— Доброго ранку,— гмикнув Данило.— Виспався?

Федя кілька разів кліпнув, скривився і дурнувато посміхнувся:

— А чого це... це...— Федя гикнув.— Що тут у біса відб...

Його язик заплітався, погляд став каламутним.

— То він п’яний, чи що? — пробурмотіла Джекі.

— Він — ні. А от Тео, швидше за все, так,— зітхнув Данило.

Федя щось невдоволено промимрив, насилу піднімаючи повіки.

— Ти хоч підвестися зможеш?

Той не відповів. Натомість Федині темно-карі очі раптом розчахнулися, на його обличчі відбився справжній жах.

— Що... що це...— він торкнувся чола, затулив руками вуха.— Wo bin ich? Was ist los? Was ist los?!![42]

Хлопець помотав головою, ніби сподівався витрусити звідти чужі думки, спробував сісти, але йому не вдалося. Данило кинувся до нього, але той відсахнувся й відповз, затуляючи вуха, немов у кімнаті лунав якийсь дратівний звук.

— Що таке? Звідки це?..— схлипнув він, важко хапаючи повітря ротом, і звернувся до когось невидимого: — Та стули вже пельку, kurwa mac![43]

Федя скривився і звернув погляд на Джекі.

Він благав її про допомогу. І вона не змогла встояти.

— Дивися на мене,— владно скомандувала дівчина, сіла на нього верхи і взяла його обличчя в долоні.— Як тебе звати?

Федя вдихнув, щоб відповісти, але не зміг вичавити з себе ані звуку. Його зіниці то звужувалися, то розширювалися, він стискав зуби, ніби боявся, що хтось говоритиме за нього.

— Як тебе звати?

— Я... я не знаю.

— Неправильно! Ти — Федір Броницький. Повторюй.

— Agnes?! Was brauchst du?[44]

— Повтори, як тебе звати!

— О ku-u-urwa...

— Федю, не дратуй мене!

— Я... Федір Бро... ницький...

— Вже краще. А я хто?

— Agnes... Ich weiß nicht![45]

— Все ти знаєш, ледащо! Я не Агнеса, ти ж бачиш! Думай! Не дозволяй йому керувати собою! — Джекі схилилася над ним так низько, що майже притулилася чолом до його чола.— Хто я? Ну?

На Фединих очах проступили сльози, його били дрижаки. Хлопець зціпив зуби, погляд заімлився і став геть божевільним, мов тої миті розум остаточно полишив його. Данило сів поруч, напружено спостерігаючи за кожним його рухом.

— Йому погіршало?

— Зараз погіршає. Спогади.

Джекі відчувала його біль. Кожною клітиною вона відчувала мільйони маленьких пазурів, що дряпали і змінювали до непізнаваності все, що знав і любив Федя. Чуже життя, чужі думки, чужі мови, чужа особистість намертво вгризалися в його пам’ять і свідомість. Джекі вже переживала це. Вона знала, що він змінюється безповоротно, назавжди. Джекі пригорнула Федю до себе і замружилася.

Десь далеко пролунав дивний звук, ніби хтось бив залізом по залізу. Тільки тепер дівчина усвідомила, де перебуває.

— Що це?

Данило підскочив до вікна. Звуки наближалися.

— Не знаю, але нам краще забиратися.

Федя більше не трусився, лише щось бурмотів.

— Агов,— Джекі поплескала його по щоці.— Ну, годі вже. Найстрашніше позаду. Впізнаєш мене?

Він мовчки кліпнув.

— Сидіть тут, я принесу одяг,— прошепотів Данило і вискочив за двері.

Джекі випустила Федю з обіймів і підвелася. Він затулив обличчя руками і завмер, оговтуючись. Нарешті їй випала хвилинка, щоб оглянути місце, куди вони потрапили. Безсумнівно, це була та сама кімната, в якій до зникнення мешкав дядько Данила, Іван Дмитрович, а потім і він сам. От тільки вигляд кімната мала інакший, воістину... аристократичний. Шовкові шпалери, купа перин на ліжку під оксамитовим балдахіном, ваза з квітами на столі. Двері у гардероб були прочинені, і Джекі помітила купу речей, що буквально вивалювалися з шафи. На верхній полиці розташувалися циліндри і капелюхи усіляких форм і розмірів. Особливо Джекі сподобався невеликий казанок з прилаштованими до нього круглими окулярами в мідній оправі. Ця шафа манила таємницями, але Джекі поборола цікавість і зачинила гардероб. Далі її погляд натрапив на рубильник на тумбочці — вона не знала, як правильно називати цю штуку з тонкою ручкою і циферблатом, де на секторах готичними німецькими літерами були виписані команди. Дівчина бачила подібні штуки у фільмах про кораблі: «Стоп машина!», «Повний назад!». От тільки тут команди були схожі на накази для слуг. Джекі раптом зрозуміла, що не знає перекладу кількох слів з приладу. Вона так звикла до повного і беззастережного розуміння німецької за присутності Агнеси, що навіть здивувалася. Та й у голові тепер без додаткових зусиль панувала тиша і не мерехтіли чужі думки і відчуття. Агнеса залишилася вдома. І радіти цьому чи ні, Джекі поки що не вирішила.

— Чому ж ти... не сказала... що це так боляче? — видихнув Федя.— Мене... наче танком переїхало...

— Я попереджала. Ти сам вирішив.

Джекі тихенько прочинила дверцята секретера. З верхньої полиці на неї випав тугий, перемотаний стрічкою сувій.

Це була мапа Європи. Але зовсім не тієї, яку вона знала. Очі Джекі розплющувалися дедалі ширше. Величезні звірі — ведмідь і чорний орел — розтягали за руки і ноги козака з мушкетом, що розлігся по обидва береги Дніпра; ще один хижий звір — леопард — причаївся на британському острові, готуючись увірватися в сутичку за долю Європи. Британська, Австро-Боснійська і Російська імперії. У цьому світі панували вони — величезні хижі істоти, горнила для мільйонів людських душ. Ще одна імперія, схоже, лежала в руїнах — османський солдат видавався важко пораненим. І лише маленький лев з колбою і коліщатком, що опинився всередині Нейтральної зони між безжалісними монстрами, самотньо і зацьковано дивився на Джекі з мапи. Леобург.

За вікном вибухнуло. Скло задзвеніло, з переляку Джекі впустила мапу на підлогу.

— Дідько, хто там гупає,— сердито буркнув Федя.— Голова ж...

Двері рипнули, серце Джекі стрімко полетіло в п’яти, але це був лише Данило з купою речей.

— Швидко перевдягайтеся!

Федя щось забубонів, але Данило настійливо поторсав його за плече.

— Підводься, годі вже вилежуватися! — Данило стягнув футболку і надів сорочку з широкими рукавами і комірцем-стійкою.— Внизу нікого, навіть слуг нема, Яблонські десь роз’їхалися чи що... Я сподівався зустріти бодай Свенсона. До речі, де Тео?

— Навіть не згадуй... про цього вилупка...— прокректав Федя, намагаючись сісти.— Він тільки-но припинив горлати. Мені здається, що цей ваш шляхтич валяється в якомусь рівчаку. Десь у дуже, дуже смердючому місці...

— Зрозуміло, це Робітничий квартал. Федю, скажи Тео, нехай піднімає свій шляхетський зад і йде до таверни «Лісова лілея». Це єдине місце, яке я там знаю. Джекі, допоможи йому нарешті вдягнутися,— звелів Данило, брязкаючи мідними бляшками на поясі.— Та ворушіться ви обоє, ну!

Дівчина знехотя підкорилася. Федя, здається, не збирався їй допомагати, з легкою посмішкою спостерігаючи, як вона силкується стягнути з нього футболку. Якби він був у нормальному стані, ще б видав якийсь улюблений вульгарний жартик! Джекі присіла, щоб розстібнути його ремінь, і їхні погляди на мить перетнулися. Вона безпомилково прочитала у його темних очах дещо таке, від чого щоки миттєво спалахнули.

— Я йому не допомагатиму! — роздратовано пирхнула Джекі.— І взагалі, вийдіть обидва, поки я перевдягатимуся!

— Та чого я там не бачив,— з тією ж посмішкою пробурмотів Федя. Данило відвернувся.

В глибині міста знову торохнуло, уже трохи ближче до дому. І знову різко, неприємно забрязкало залізо об залізо, а на сусідній вулиці лунали обурені голоси. Десь угорі загуркотів мотор. Джекі квапливо схопила сукню з ліжка.

Дівчина поспіхом зав’язала бант на капелюшку, насилу впоралася з купою нижніх спідниць, але корсет бовтався на ній, як одяг старшої сестри на першокласниці. Вона спробувала затягнути тасьму, проте нічого не виходило.

— Зараз допоможу!

Вона і оком не встигла кліпнути, як Федя щосили затягнув тасьму. Джекі зціпила зуби, намагаючись навчитися дихати краєчком легень. Хай йому чорт! Але ж не скиглити тепер!

— Є! — Федя розвернув її обличчям до себе.— Тепер почекай секунду.

Хлопець вийняв з кишені смартфон і сфотографував її.

— Що ти...

— Зашибісь,— задоволено протуркотів Федя, розвернув телефон і, відкинувши чуприну, сфотографував себе.— Тепер би ще дирижабль!

— Ви готові? — нетерпляче запитав Данило, пригладжуючи неслухняний чубчик.— До речі, Федю, це тобі. І, будь ласка, вдягни капелюха — мій «брат» ніколи б не пофарбувався в блондина.

Він жбурнув другові окуляри з чорними круглими скельцями.

— Шо це за фігня,— пробурчав той.— Вони ж не пасують до моєї форми обличчя!

Джекі й Данило одночасно втупилися в нього. Федя закотив очі й кивнув.

— Розповіси про це Тео. Ходімо. Нам на кухню, там чорний хід,— Данило вивів їх у коридор і причинив двері.

Джекі занудило від хвилювання, ледве вона зробила перший крок за межі кімнати. З іншого крила галереї на неї з портрета суворо дивився Август Яблонський, батько Агнеси.

— Vati[46],— прошепотіла вона.

Данило простежив за її поглядом, але тільки мовчки підштовхнув до сходів. Вони збігли на перший поверх, звідти безшумно ковзнули на темну кухню, заповнену дивними, вигадливими машинами, які Джекі не встигла роздивитися, і за кілька хвилин опинилися в стайні.

Звуки почіткішали, десь поруч кричали люди, дзенькнуло розбите скло. Вони дісталися охайного саду (на відміну від того, що лишився в рідній реальності), й вийшли на вузьку бруковану вулицю. Було сонячно, проте прохолодно, жовтень уже не здавався затишним і м’яким, як тиждень тому. Джекі щільніше запнула плащ. Данило вів їх далі, й дівчина навіть не встигла роздивитися будинок і порівняти, наскільки він відрізняється від того, романівського.

— Що відбувається? — процідив крізь зуби Федя, притримуючи циліндр, що зісковзував від швидкого кроку.— У них тут завжди такий гармидер?

Вони завернули за ріг, і Данило різко зупинився.

— Ні. Просто сьогодні у них... революція.

Назустріч мчав натовп. За ним, майже зачіпаючи масивними залізними плечима різьблені балкони на будівлях, на шістьох колінчастих лапах повзла величезна машина, схожа на краба. Залізні «клішні» спритно висмикували бідолах з юрби і закидали їх на «панцир», де кілька людей у шоломах з опуклими окулярами і коротким хоботом заковували руки заарештованих у кайданки і спускали в черево машини.

— Ховайтеся! — вигукнув Данило, і вони утрьох кинулися в бічний провулок.

Людський потік полетів вулицею вниз. Страшний скрегіт «краба» змішувався з переляканими зойками і войовничими вигуками. Ноги Джекі повсякчас плуталися у клятій спідниці, вона мало не впала. Провулок сповнився людьми, що так само намагалися сховатися. Позаду спалахнуло, сипнули іскри, й одразу гримнув вибух. Усе затягло димом. Вуха заклало. Ядучий дим випалював ніздрі, змушував градом котитися сльози. Люди металися і волали, намагалися сховатися, хтось плакав, хтось голосно лаявся незнайомою мовою. Джекі зайшлася болісним кашлем, очі пекло вогнем. Залізний скрегіт лунав звідусіль, ніби вона опинилася всередині «краба» або...

Джекі підвела голову і скрикнула. Броньоване черево велетенської машини було просто над нею. Люди в страшних масках здавалися їй середньовічними чумними лікарями. Вони, немов примари, раптово з’являлися з пелехів сизого диму й пари, що вивергала ця гігантська сталева істота, махали руками, світили вниз круглими лампами на ланцюгах і тицяли пальцями у Джекі. Світло тьмяно відбивалося в опуклих лінзах — там, де мали бути їхні очі. Джекі не розуміла, куди бігти, її м’язи наче паралізувало. Механічна клешня потягнулася в її бік. Дівчина відсахнулася, але сили залишали її. Вона притулилася спиною до стіни і повільно сповзла на землю. Їй здалося, що вона померла.

— Agnes!

Хтось дужо стиснув її плече. Джекі насилу підняла повіки. Над нею застиг незнайомий темночубий хлопець. Нижню половину його обличчя приховувала хустка. Незнайомець смикнув її за руку і потягнув убік, вони сховалися за кам’яним ґанком будинку.

Кілька людей кидало в «краба» камінням, улюлюкало і показувало непристойні жести «чумним лікарям», що стояли на ньому. Машина дихнула парою, на секунду зупинилася, і з неї просто у протестувальників уперіщив струмінь води. «Краб» поповз далі, переслідуючи людей. Згори на задимлену вулицю впав яскраво-білий промінь. Загуркотіли мотори.

— Уважаемые горожане! Соблюдайте спокойствие! — ламаною російською лунало, здавалося, з самих небес.— Не подчиняйтесь приказам заговорщиков! Это государственная измена![47]

— Агнесо! Впізнаєш мене?

Хлопець говорив німецькою і здавався знайомим. Він поплескав Джекі по щоках і спробував звести на ноги. Дівчина розгублено озирнулася: ні Феді, ні Данила поблизу не було. «Краб» завис над натовпом, протестувальники кидали в нього каміння. В цьому місці вулиця звужувалася, просуватися далі незграбній махині було складно: кілька хвилин «краб» простояв нерухомо, а потім у натовп полетіли яскраві вогняні кулі. Вони падали просто під ноги і зі свистом крутилися на землі, мов святкові феєрверки. За секунду пролунав перший вибух, в обличчя вдарив ядучий сморід.

У вухах Джекі дзеленчало, вона не одразу почула, що вигукнув її рятівник.

— Я — Давид,— повторив хлопець і опустив хустку.— Впізнаєш?

На його щоці палав потворний темно-червоний рубець у вигляді букви «V».

У цю ж мить хтось налетів на нього і збив з ніг.

— Федю! — вихопилося у Джекі, перш ніж вона встигла прикусити язика.

— Біжи! — скомандував той і смикнув її за руку.

— Відчепися, дурбецало! — крикнула Джекі.— Він знає Агнесу!

— Так, але ти — не Агнеса! — процідив Федя і знову потягнув її за собою.

Дівчина хотіла заперечити, але хлопець зі шрамом підвівся й кинувся на Федю.

Вони стрімголов полетіли на землю. Джекі охопив відчай. Що відбувається? Що вони коять? Де Данило?!

Довкола панував хаос. Повз них бігли люди. Просто над головою, мало не торкаючись дахів, зависло щось величезне й гуркітливе, але через сліпуче світло Джекі нічого не вдавалося розгледіти.

— Федю! Припиніть! Та що ж таке! — у безсилій люті тупнула ногою дівчина, але її ніхто не слухав.

Хлопці каталися бруківкою і гарчали, наче два розлючені пси. Федя від душі зарядив своєму супротивникові у вухо і спробував вирватися з клінчу, але Давид не відпускав. Він заломив його праву руку за спину, і цієї миті одна з вогняних куль «краба» влучила в кинутий посеред дороги паромобіль. Вулицю струсонув ще один вибух, залишки паромобіля спалахнули, наче смолоскип, усе заволокло чорним димом. «Краб» обдало фонтаном пального. Всюди, куди потрапила ця чорна нафтоподібна рідина, тепер танцювало полум’я: палала бруківка, палали стіни будівель, дерева. Це здавалося неймовірним, нереальним. Вогонь лизав колінчаті «ноги» поліційного «краба» і стрімко здіймався до кабіни управління. Поліціянти в масках вистрибували й розбігалися, машина почала кренитися і, зробивши ще кілька кроків, хитнулася й завалилася на землю.

— Люди! Там люди!

Протестувальники ринули просто в полум’я, вони розчиняли ляди в череві «краба» й витягали затриманих товаришів.

Несподіванка вибуху вирішила долю двобою: Давид рвучко вихопив з чобота коротке лезо і приставив до шиї Феді. Джекі скрикнула.

— Не рипайся,— просичав вигнанець, і Федя миттєво припинив опір.— Яблонський, чи ти здурів?

Джекі хотіла вдарити Давида чи бодай схопити його за руку, але боялася, що погіршить становище. Та й наче на зло, забула всі мови на світі й ніяк не могла згадати, як по-німецькому «Відпусти його». Федя важко дихав, з розбитого носа на бруківку юшила кров.

— На кого ти схожий? — провадив їхній новий знайомий.— Коли це ти встиг вибілити волосся?

— Довга історія, Давиде. Пусти його.

Данило з’явився з-за спини так несподівано, що Джекі злякано зойкнула.

— Кого я бачу,— засичав хлопець з рубцем і повільно відвів ніж. Вони з Федею водночас підвелися з бруківки, але й далі кидали один на одного гнівні погляди. Джекі відірвала шлярку з рукава і простягнула Феді, щоб той витер кров.

— Він не Яблонський. Його ми якраз і шукаємо,— повідомив Данило і, притуливши долоню до очей, глянув угору.— Якщо я не помиляюся, пані й панове, це поліційний дирижабль. Побалакаймо краще деінде.

Тео мав у житті чимало паскудних днів, але сьогоднішній, понад сумнів, був найгіршим. Він погано пам’ятав, як потрапив у цей забутий богом гадючник під вивіскою «Лісова лілея» і, щиро кажучи, не знав, чи знайшов правильне місце. Все, що з ним відбувалося за останню годину, не піддавалося розумінню, тим паче враховуючи його жахливе, пекельне похмілля. Тео пам’ятав, що під ранок вийшов від Шарлотти, де провів чудову ніч з її новенькою рудокосою дівулею, і майже дійшов до Австрійського мосту. Світало, над містом розвіялася звична сіра завіса від тисяч парових котлів. День обіцяв бути ясним і теплим.

Наступне, що він пригадував,— це смердючий рівчак. І в його голові хтось безперервно бубонів... українською? Більше він анічогісінько не міг згадати.

Тео всівся за шинквас і замовив собі пива. Господиня таверни, витираючи брудною ганчіркою келих, презирливо глипнула на Яблонського і кивнула в бік пивного автомата. Он як. У цих бісових ледарів у Робітничому скоро автоматизують навіть підтирання дупи, а Рада ще дивується, звідкіля в місті стільки безробітних! Жодної поваги до традицій! Тео розлючено зиркнув на хазяйку, але таки закинув у автомат два левчики й смикнув важіль на масивному агрегаті. Пиво з приємним сичанням полилося до кухля.

Тео спостерігав, як бульбашки з дна пливуть крізь бурштинову рідину до пінно: шапки. Дідько його знає, нащо він послухався вказівки того голосу в голові. Але чомусь мав упевненість, що Едвард справді повернувся і прийде сюди, як обіцяв. Тео навіть здавалося, ніби він бачив брата на власні очі. А ще — Агнесу. От тільки вигляд вона мала чудернацький — волосся коротко стрижене, як у хворих на тифус після Другої середземноморської війни, і стирчить... Та й сам Тео ніби перебував одночасно в двох місцях — в рівчаку біля Австрійського мосту і в кімнаті свого брата. Яка тільки чортівня не примариться з перепою!

Поруч нещадно хрипів старий, давно вже негодящий фонограф. «О моя чарівна панно, моя чарівна панно!» Чорти б забрали цю пісню, цю таверну і це місто! Десь знову гриміли вибухи. Відколи Оздемір дозволив вигнанцям повернутися до Леобурга, сподіваючись, що протести вщухнуть, усе полетіло шкереберть і вони повільно провалювалися в пекло. Яблонського нудило, м’язи періодично самі собою скорочувалися, ніби він продовжував рухатися, перед очима мерехтіли розмиті картинки. Голос у голові став тихішим і вже не гримів, заглушуючи його власні думки. Тепер лишалося тільки чекати.

Господиня таверни ще раз окинула його зневажливим поглядом. Тео оглянув свій одяг: камізелька розстебнута, половини ґудзиків нема, дорогий сюртук заляпаний багном і кінським гноєм, а від батькового золотого годинника залишився хіба сиротливий ланцюжок.

— Kurwa,— зітхнув Тео і глипнув на хазяйку.— Чого витріщилася? Ти хоч знаєш, хто я?!

Стара глумливо загиготіла і натиснула на важіль під шинквасом. Загуркотів ланцюг кухонного транспортера, і до неї урочисто виїхали мокрі пивні кухлі. Хазяйка повісила протертий келих на ланцюг, зняла наступний і продовжила терти, з презирством спостерігаючи за Яблонським. Тео відчув, як по всіх жилах повільно, мов нафта, розтікається лють.

— Я — Теодор Яблонський,— просичав він і підвівся з-за столу.— Я — племінник засновника міста! Мій батько...

Цієї миті він відчув такий потужний удар у ніс, що мимоволі відсахнувся і завалився на спину. Світло навколо згасло, дихання сперло, наче йому на горло наступили чоботом, проте за мить марево розвіялося так само швидко, як і налетіло. Поруч хтось п’яно реготав, стара, впершись руками в боки, шкірила огидні залізні зуби. Тео торкнувся носа. За його відчуттями, мала юшити кров, але насправді нічого не відбувалося. Тео важко втягнув повітря й підвівся з підлоги. Тільки б дочекатися Едека. Тільки б дочекатися. Він з нього шкуру здере!

...Десь за годину, коли Тео вже надумав забиратися, чужий голос у голові погучнішав, дзенькнув вхідний дзвіночок, і двері забігайлівки розчахнулися.

У «Лісову лілею» увійшли четверо. Першим Тео побачив Едварда, але погляд мимоволі ковзнув убік і зупинився на блондині, що притискав закривавлену хустку до худого веснянкуватого обличчя.

Його обличчя.

Тео повільно підвівся зі стільця.

— Милий братику! — Едвард сплеснув руками.— Сто років не бачилися!

Тео навіть не глянув на брата. Всю його увагу поглинав...

— Хто це? — не своїм голосом запитав він, вказуючи на незнайомця.— Чому він...

— А-а-а, дідько, я мав би попередити,— пробурмотів Едвард.— Зараз усе поясню. Це Федя. Він твій двійник. Саме його голос ти чув.

Так не буває. Це що виходить, знову перебрав і не помітив?

Блондин у відповідь роздивлявся Яблонського краєм ока. Потім прибрав хустку в кишеню і начепив на носа окуляри.

Його окуляри.

В цілому прибулець здавався молодшим, трохи вужчим у плечах і худішим за нього. І це біляве волосся! Він його що... вибілив хімією? Що за чортів блазень? Погляд Тео ковзнув по одягу незнайомця. Його капелюх. Його піджак. Його улюблений коричневий піджак! І навіть його американські чоботи з острогами, які більше ніхто в Леобурзі не носить! Якого біса? Чому цей тип такий схожий на нього? Едвард знайшов його брата-близнюка? Невже клята матуся покинула його в монастирі не одного, а з братом?! Тео почав втрачати рівновагу. Він підійшов до «близнюка» і став уважно роздивлятися його обличчя. Десь має бути підказка! Це просто якийсь актор!

«Чого вилупився, га? — раптом почулося у нього в голові українською.— Повір, я так само радий тебе бачити, як і ти мене».

Через чорні скельця окулярів Тео не міг побачити очі блондина, проте, судячи з посмішки, що заграла на його обличчі, цю фразу вимовив саме він. Подумки. І Тео його геть чисто зрозумів. Але як він розуміє цю мову? А ще Едвард... коли Едвард змінився, то також іноді базікав щось нею. Блондин тим часом дістав з кишені прямокутний пристрій, наставив на Тео і затримав на кілька секунд.

Апарат сяйнув білим світлом, ніби спрацював магнієвий спалах на фотокамері, але безшумно. Тео замружився й відсахнувся. Знову закортіло випити, і він збирався гукнути хазяйку, але закляк, помітивши за спиною блондина Агнесу.

Це сон?

— Що вони зробили з твоїм волоссям? — затинаючись, спитав він перше, що спало на думку.— Де ти була?

У золотисто-зелених очах дівчини застиг переляк. Здавалося, вона боялася навіть вдихнути. Він неодноразово бачив подібний вираз на обличчі своєї нареченої, коли звертався до неї, але сьогодні вона дивилася на нього так, ніби бачила вперше.

— Чому ти... так дивно дивишся... на мене, Агнесо?

Який огидний, нескінченний сон. Тео рушив був до неї, аби доторкнутися й упевнитися, що це не гра його уяви, коли блондин зробив крок убік і перепинив ЙОМУ шлях.

— Чого витріщився? — запитав він і войовничо задер підборіддя.— Вона не Агнеса. Чи не зрозуміло?

— Федю, попустися! — Едвард підняв руку.— Якщо ти його вдариш, то...

О, Едвард знову розмовляє українською!

Тео примружився, роздивляючись прибульця з розбитим носом, що з якогось дива вбрався в його одяг, а тоді відштовхнув його з дороги.

Тео миттєво відчув, ніби хвиля його власного гніву вдарила зсередини так, що світ навколо підстрибнув, земля пішла з-під ніг і він відлетів на кілька метрів, зсунувши спиною два столи. Від гострого болю в потилиці стемніло в очах.

— Дідько! — його супротивник схопився за голову.

— ...ти вдариш сам себе,— закінчив фразу Едвард.— Давиде, тримай його!

Господиня таверни верещала, вказуючи на двері. Відвідувачі — бідняки й місцевий пролетаріат — салютували їм кухлями з пивом. Тео незграбно підвівся і вже хотів кинутися на кривдника, але на нього навалилися брат і вигнанець.

— Пусти мене! — всередині Тео клекотів гнів.— Я навчу цього поганця манерам!

— Потім! — прохрипів Едвард.— Маємо інші справи!

Блондин досі єхидно посміхався, і Тео довелося докласти чимало зусиль, щоб не продовжити бійку. Що ж, не зараз — то не зараз. Але цей бовдур обов’язково поплатиться пізніше — ще ніхто безкарно не зачіпав Теодора Яблонського. Тео хотів красномовно поправити кобуру з револьвером, але виявив, що зброя теж зникла. Поганий день не може скінчитися добре!

— А ти ще збиралася влізти сюди без мене,— кинув його супротивник дівчині.— Вони ж тут усі несповна розуму!

— Розумієш, Федю, людям зазвичай не подобається, коли їх штовхають під час знайомства,— роздратовано відповіла «Агнеса» українською і наблизилася до Тео.— З вами все гаразд?

Дівчина спитала його німецькою, але з дивним акцентом. Яблонський хитнув головою. Вона розмовляє так само, як і цей блондин! Це не його наречена!

— Це справді не Агнеса,— ніби у відповідь на думки Тео промовив Едвард і відпустив його.— Це Джекі, вона її двійниця. А я... ну, я не Едвард. Я не твій брат. Зачекай, я спробую все пояснити.

Тео закляк, важко сапаючи. Після аварії водомобіля, таємничого зникнення і не менш таємничого повернення молодший брат справді змінився. Едвард робив невластиві йому вчинки, на вигляд став трохи інакший, навіть вираз його обличчя змінився — став спокійнішим і добрішим. Тео неодноразово чув дурнувату теорію про «інші реальності», яку старанно пропагував професор Кубрик з Леобурзького університету, але не пов’язував її зі змінами, що відбулися з братом. І от...

— Ти... ти теж двійник?

«Брат» вигнув брови, ніби роздумував, як виправдатися.

— Так. Але трохи незвичайний.

— О, то бувають ще й «звичайні»?

Тео повільно опустився на стілець. Cholera, що тут відбувається?

— Куди ви з Агнесою зникли після звинувачення Альберта? Де подівся Едвард? Хто ви в біса такі?

— М-м-м, зараз. По-перше, мене звуть Данило. По-друге, ти ж чув того дня про портал у нашому маєтку...

Наступні пів години Тео насилу встигав засвоювати всі ці нові імена, зв’язки, явища і події. Його голова тріщала від похмілля, уривків чужих думок і спогадів, тому він навіть не дивувався тому, про що розповідав прибулець, якого він так довго вважав рідним братом. Двійники? Паралельна реальність? Трансло... що?

— Транслокальність,— повторив Данило.— Я володію такими здібностями, ну, даром, якщо бажаєш. Усе, що ти чув про інші реальності від леобурзьких вчених,— правда. Я був двійником твого брата, Едварда. Але коли цей дар відкрився в мені й я побачив портал у вашу реальність, твій брат, імовірно, зник.

— Як?

— Я не знаю,— прибулець похитав головою.— Це мають з’ясовувати вчені. Але я багато б віддав, щоб це ніколи не траплялося і твій брат залишався живий і здоровий. Присягаюся.

Тео знехотя глипнув на Данила. Цієї миті він був упевнений, що перед ним — абсолютно інша людина. Навіть дивно, як він не помічав цього раніше. І нехай обличчя «брата» і його голос практично не змінилися, в Едварда Яблонського ніколи не було такого погляду — відкритого і чесного. В сірих очах прибульця читався виклик, ніби він звик доводити те, у що ніхто не вірив. І Тео, на відміну від нього, не знав, чи справді було б краще, якби брат лишався колишнім.

— Припустімо. Але чому тоді не зник ось цей...— Тео вказав на блондина.— Як він потрапив сюди і чому пропав саме Едек?

— «Цього» сюди привів я. Переніс, немов річ, немов валізу, наприклад. Він такий же, як ви. Як усі нормальні люди. Портал бачу лише я.

— І багато...— Тео запнувся,— у вашому світі таких? Двійників?

— Я знаю тільки вас чотирьох.

Тео похмуро кивнув. Уся ця історія пахла кепсько, і він мав дедалі менше бажання перебувати тут, у товаристві цих дивних людей, а тим паче — поруч з вигнанцем.

— Зрозуміло. Чого вам треба від мене?

— Ми хочемо обміняти тебе на Агнесу,— промовив вигнанець.

Тео скептично посміхнувся.

— Обміняти?

— Портал чомусь не пропускає сюди другого двійника. Тому хтось із вас має залишитися в моєму світі,— пояснив Данило.— Ненадовго.

— Нащо вона вам знадобилася?

— Агнесі виповнилося двадцять два роки,— пояснив вигнанець.— Вона готова посісти місце у Верховній Раді й допоможе нам урятувати Леобург. Її вустами ми звернемося до інших країн по допомогу. Оздемір і його посіпаки повинні піти у відставку.

Тео відчув, як усередині закипає гнів. І цього разу це знайоме відчуття точно належало йому самому. Вигнанці хочуть врятувати Леобург, ти диви!

— Врятувати? Від чого ти хочеш його врятувати? Ще не второпав, що це місто приречене? Леобург уже мертвий, вигнанцю!

— Його звуть Давид,— вставив Данило.

— Та мені начхати, як його звуть! — просичав Тео.— Я хочу, щоб він знав своє місце і розумів, з ким розмовляє! Саме вони знищили Леобург! Вони позбавили майбутнього мою родину і перетворили наше місто на пекло! Оздемір дозволив їм повернутися, і подивися, до чого це призвело! Тепер цей ідіот стягнув усю поліцію до Ратуші й у район Творців, щоб захистити свій дуже важливий зад, а в інших частинах міста нині перебувати небезпечніше, ніж у наймерзенніших салунах Вайомінгу!

— Не вигнанці є причиною заворушень, і ти це чудово розумієш,— кинув Давид.— Але ми зобов’язані врятувати Леобург і покласти край тиранії.

У Тео відчайдушно засвербіли кулаки.

— Тиранії, kurwa! — вигукнув він.— Ви жадаєте лише помсти! Вас образили, вас вигнали, тож ви прагнете реваншу. Вам замало помилування! Усе, чого хочуть твої люди,— дістатися багатих будинків Аристократичного району і розграбувати там усе дощенту! Бандити і п’яниці — ось хто твої спільники, ось твоя армія!

— На себе подивися,— мляво кинув блондин.

— Ти не маєш права так казати ані про мене, ані про моїх людей,— у чорних очах вигнанця зблиснула небезпечна іскра.— Хто ти в біса такий, щоб ображати нас?

— Я — офіційний опікун тієї самої Агнеси, яка вам потрібна,— пирхнув Тео.— Вона досі моя наречена. І формально її місце в Раді зараз належить мені.

— Але ж ти нічого не робиш. Лише напиваєшся щовечора до поросячого виску,— сказав Данило.— Що ти пропонуєш? Чекати далі, поки Оздемір калічитиме і вбиватиме людей?

Усе здавалося Тео нереальним: прибульці з іншого світу, їхня пропозиція, і те, що він сидить поруч з вигнанцем,— ще місяць тому це було неможливо уявити! І клятий блондин з розбитим писком... так от чому Тео недавно відчув удар в обличчя!

Яблонський повільно похитав головою.

— У мене нема рецептів порятунку,— обернувся він до Данила.— От-от вибухне Велика війна, ти знаєш, про що я. Наш експрес мчить у кляту безодню, його вже не зупинити. Втім, мені вже давно байдуже до цього.

Данило зітхнув:

— Коли так, то зроби мені послугу, Тео. Просто побудь певний час у маєтку Яблонських... на тому боці. Гадаю, тобі це піде на користь. А нам конче потрібна Агнеса.

Розділ 2

Небезпечні зустрічі

Джекі не полишало відчуття цілковитої нереальності. Все було схоже на лихий сон. Вона простувала брудною бруківкою невідомого міста назирці за невідомими людьми з рубцями на щоках. Над головою раз по раз спалахували вогні й гуркотіли мотори поліційних дирижаблів. А ще її лякав голос, цей бридкий голос із кавкаючим німецьким акцентом, який щоразу попереджав «підданців» російською про комендантську годину. Чому Рада вважає леобуржців підданцями, хіба Оздемір — монарх? Промені прожекторів нишпорили по землі, і Джекі здавалося, що з-за хмар уже опускаються холодні сталеві руки, щоб вихопити бідолах просто з натовпу і навічно ув’язнити. О, Джекі чудово знала, на що схожа леобурзька в’язниця! Агнесі навіть не довелося нічого розповідати, варто було лише заснути! Похмурі, холодні стіни, голод, писк, мишви, скрегіт велетенських коліщат, що спускають вхідний міст... Джекі здригнулася.

Чи то через низькі хмари, чи, може, через сіро-жовту вугільну імлу в цьому районі було геть темно. Вони з Федею саме проминали завод, схожий на химерного залізного павука, що наїжачився тисячами труб. Його лапи-труби тягнулися з командної вежі в кожен цех, і цими трубами повсякчас щось із гуркотом рухалося. Вікна на другому поверсі будівлі світилися в сутінках червоним, немов недобрі очі. На цехових майданчиках однакові люди з однаковими обличчями в однаковому сірому одязі тягали на собі тисячі однакових сірих ящиків, кидаючи на їхню компанію байдужі погляди. Робітники підходили до краю майданчиків, скидали свій вантаж і знову розчинялися в сизому диму. Це і є те чарівне місто, яке так любила Агнеса? Це і є ті люди, яким потрібна революція? Джекі зітхнула. Вона уявила, як сотні роботяг радітимуть на площі поваленню злочинної влади, потім нап’ються з радощів, а тоді повернуться сюди, на ці ж заводи, в цей страшний занедбаний район, лише тому, що звикли до цього і нічого іншого за своє життя не знали. Яку силу треба мати, щоб змінити цей усталений лад? Хто опікуватиметься цими людьми? Хто змінить умови праці? Чи є у Давида план?

Джекі раптом відчайдушно закортіло додому — хай вона і ненавиділа світ, з якого прийшла, але все-таки він здавався їй набагато яскравішим і гарнішим за тутешній. Проте повертатися не можна — вона твердо вирішила лишити старе позаду, хоч як це «старе» не намагалося б лишитися в її житті. За іронією долі, коли Данило пішов по Агнесу, про домівку їй нагадував лише Федя. Повсякчас хлопець ішов попереду, але раз по раз озирався, наче хазяїн, що вигулює собаку. Іноді, особливо після думок про домівку, Джекі мало не кидало вперед бажання обійняти його і заплющити очі, щоб відчути себе хоч на мить у безпеці, але вона успішно опиралася секундній слабкості. Крім того, після зустрічі з Тео Федя якось змінився: погляд став холоднішим і суворішим, вираз обличчя бував моторошно відсторонений і похмурий. У ньому з’явилося дещо таке, що раніше змушувало Агнесу боятися Тео — непередбачуваність і особлива зарозумілість, яка проступала навіть у тому, як він приспускав окуляри, щоб подивитися на людину, яка до нього зверталася. Та й судячи з того, що Федя встиг за кілька годин уплутатися в дві бійки, він став агресивнішим. Можливо, це були наслідки зустрічі з двійником, утім, з’ясовувати це Джекі не збиралася. Якщо Федя й став іншим, абсолютно чужим, то це на краще. Дуже скоро вона перестане тріпотіти від його голосу, а його погляд не перевертатиме її нутрощі.

Вони увійшли до вузького провулку, ще темнішого, ніж решта Робітничого району. Це був край міста. Попереду, за залізними ґратами, що імітували міський мур, проглядав ліс. У калюжах відбивалися потемнілі від сажі стіни з наглухо забитими віконницями. Самотньо бовтався вицвілий плакат «Труд на благо Леобурга — наш святой долг![48]». А з гори дерев’яних коробів за ними спостерігав... худий облізлий Бальтазар! Джекі здригнулася. Не може бути! Навіть біла плямочка на грудях є! Або у тварин тут теж є двійники, або це її приблуда мігрує між реальностями!

— Бачу, ця модель котів тут також популярна,— гмикнув Федя.

— І чому я не взяла з собою поїсти...— прошепотіла Джекі.— Такий худий! Це... ну, це ж точно він!

До них підійшов один з вигнанців.

— Ходімо, треба дістатися заводу до того, як стемніє.

— Заводу? — посміхнувся Федя.— Поставиш нас до верстатів?

— А ти жартівник,— скривився вигнанець.— Ми там мешкаємо. Але якщо прагнеш до верстата, пристебну тебе кайданками.

Джекі кинула ще один погляд на набундюченого жовтоокого кота і першою рушила за провідником.

В лісі було вогко і темно. Джекі насилу шкандибала за хлопцями, підбори Агнесиних черевиків загрузали в багнюці, а спідниця намокла й била по литках. Вони дерлися кудись на пагорб, і після чергового її стогону Федя спустився до неї і взяв руку. Тепер він підтримував її, і йти стало набагато легше, хоч уся його постаті випромінювала роздратування, і Джекі майже чула те «Я ж тобі казав», яке, либонь, крутилося в нього в голові.

Зрештою вони видерлися на майданчик майже на вершечку пагорба, і Джекі помітила величезний тунель просто в кам’яній стіні. Звідти тягнуло вогкістю і запахом свіжої землі.

— Що це за кроляча нора? — недовірливо запитав Федя.— Куди вона веде?

— До верстату, до якого я тебе припну, якщо ставитимеш дурні питання,— пробурмотів їхній провідник.

Федя безтурботно гмикнув, хоча в його погляді Джекі помітила розгубленість. Він стиснув її долоню й обережно ступив у тунель, схожий на міський колектор. Провідник дістав з торби кілька невеликих предметів, схожих на кеглі, розмахнувся і пожбурив один догори. «Кегля» прилипла до стелі й засяяла жовтуватим світлом.

— А що...

— Це люмінола, винахід наших учених,— пояснив він.— Від удару активується хімічна речовина. Світла вистачає приблизно на чверть години.

Джекі насилу розуміла його німецьку, на відміну від Феді, якому поки що мимоволі допомагав Тео.

— То де завод, чуваче? — посміхнувся Федя.

Вигнанець хитнув головою.

— Завод нині — у стінах будинків Леобурга, розібрали на цеглу років зо тридцять тому. Росіяни, відповзаючи звідси за Дніпро, лишили мережу тунелів і підземних сховищ — тепер це наша Велика вигнанська імперія,— криво посміхнувся їхній провідник.— До речі, мене звуть Матей Тодоров.

— Знатиму, на кого скаржитися,— кивнув Федя.

Далі вони йшли мовчки. Матей подекуди підкидав люміноли, але коридор усе одно був темний, і Джекі не зважувалася забрати з теплої Фединої долоні свою руку.

Раптом тунель спереду залило яскраве біле сяйво.

— Хто? — суворо запитав чоловічий голос.

— Свої. Тодоров, друга дюжина. Веду людей за ордером Дусманіса.

Вартовий опустив руку, і світло полилося на підлогу. Джекі з подивом помітила, що його звичайнісінький на вигляд ліхтар згори мав цівку і барабан з набоями. Вигнанець мовчки пропустив їх до дерев’яних сходів. Попереду відчинилася ще одна ляда.

Новий тунель був широчезний і добре освітлений: під стелею бовталася гірлянда ліхтариків. Джекі не розуміла, де опинилася. Поруч пробігали люди, було чути клацання невидимих механізмів і стогін гігантських обертових валів. Вона очікувала чогось подібного до одеських катакомб, а опинилася в підземній шахті з високим склепінням. Над їхніми головами, порипуючи, рухалися вагонетки з вантажами. На дні тунелю теж були прокладені рейки, але, судячи з іржі, вони давно не використовувалися.

Тут вирувало дивне, досі не бачене життя: тхнуло тютюном, мазутом і їжею, лунав дитячий сміх і військові команди, десь перегукувалися різними мовами, повз проходили загони людей у різному одязі, але зі зброєю в руках і однаковими нашивками на рукавах, а головне — з однаковими потворними шрамами на щоках. Джекі всюди бачила лише «V», «V», «V»...

А тоді помітила картину.

На одній зі стін, освітленій двома тьмяними газовими лампами, був намальований Леобург. Завдяки спогадам Агнеси Джекі впізнала панораму з двома готичними шпилями соборів, що підносяться над Аристократичним і Робітничим районами. Над містом летів хижий птах — яструб чи сокіл. На сході вставало сонце. Матей щось розповідав, але дівчина так задивилася на картину, що не чула його.

— Боже мій, які люди! — раптом біля самого її вуха вимовив жіночий голос.

Джекі підстрибнула на місці та рвучко обернулася. Позаду, схрестивши руки на грудях, стояла дівчина — і теж знайома.

— Моя люба Агнесо,— вкрадливо вимовила дівчина й недобре посміхнулася, від чого у Джекі вкрилася сиротами спина.— Де ж ти вешталася так довго?

Джекі подумала, що ніколи не бачила вродливішої жінки. Її вроду не псувало навіть темно-червоне тавро на правій щоці. Погляд великих чорних очей вигнанки був жорсткий і не змінювався, навіть коли вона посміхалася. Від неї віяло холодом і водночас чарівною, вабливою загадковістю й мудрістю, ніби вона прожила на цій землі не одне життя. Чорне лискуче волосся було заплетене в тугу косу. Одягнена вигнанка була по-спартанському скромно: зелена сорочка й чоловічі штани, заправлені у високі халяви чобіт. Її талію стягував грубий шкіряний корсет, і в слабкому світлі спереду на корсеті виблискували металеві вставки. Джекі придивилася: це були леза шістьох маленьких метальних ножів, що кріпилися шкіряними пасками. Щось у цій дівчині, у її очах невловно заворожувало, і Джекі не могла припинити роздивлятися її, намагаючись пригадати бодай кілька слів німецькою.

— Я... я вас знаю,— просипіла вона.— Але я не Агнеса.

Вигнанка здивовано вигнула брову.

— Ты что ли... двойник? — у її російській був добре помітний московський акцент.— Кто ж тебя сюда притащил?[49]

— Данило. Мене звуть Джекі,— відповіла російською Джекі.— А ви хто?

— А, Данило... Він тут? — вигнанка чомусь знову почала розмовляти німецькою і не назвала свого імені, проігнорувавши її останню репліку.

— Ні. Пішов по Агнесу, скоро повернеться.

— Зрозуміло. Це добре. Запитати б його, якого біса він притягнув тебе, але взагалі-то байдуже,— дівчина вперла руки в боки.— Що, сподобалася картинка?

— Ну...

— Це на згадку про Оксану,— пояснила вигнанка.— Її вигнали першою. Ми з Давидом шукали її, але не знайшли. Загинула десь у лісах. А вигнали її за цю пташку. Раді привиділося, що це сокіл, тож на суді Оксану записали до «Сокола-Свободи». Давид, до речі, був її адвокатом на процесі, і вгадай, що сталося потім.

Джекі опустила очі. В голові крутилося ім’я вигнанки... як же її... Лаура? Лайза?

— Ух, мамо моя-а-а,— раптом протягнула та.— А це хто тут у нас?..

— Де?

Чорні очі вигнанки заблищали, на обличчі заграла крива посмішка.

— Що це за чарівне створіння?

Джекі розгублено простежила за її поглядом і заклякла.

— Хто це, питаю?

— Він зі мною,— Джекі спробувала всміхнутися, хоч у її горло ніби вбили дерев’яний кілок.

Вигнанка гмикнула і глузливо перепитала:

— З тобою? Твій хлопець, чи що?

Красуня окинула її презирливим поглядом. Сотні епізодів, коли Джекі вже бачила або уявляла цей погляд, раптом промайнули в її свідомості. «Що?! Він — твій хлопець? Ти серйозно? Та подивися на себе!» Джекі втягнула голову в плечі.

— Ні.

— Я так і подумала,— закивала вигнанка.— А як звуть?

— Федя.

— Федя? Це щось новеньке! Ну, просто гріх не познайомитися!

Джекі безпорадно спостерігала, як вигнанка, мало не пританцьовуючи, наблизилася до Феді й заговорила до нього. Хлопець усміхнувся, Джекі навіть здалося, трохи зніяковіло, а дівчина вказала на його ніс і взяла його обличчя в долоні. У Джекі перехопило подих. Вигнанка трохи нахилила Федину голову і кілька секунд уважно роздивлялася, а далі, ніби ненароком, провела кінчиками пальців по його щоках і прибрала руки. Зрештою вона взяла його під лікоть і вказала кудись углиб коридору. А тоді задоволено глипнула на Джекі з-за плеча і посміхнулася.

Лейла. Її звуть Лейла.

Данило стиснув Агнесину долоню. Вони опинилися у «вигнанському» лісі за межею Леобурга, і місто проступало на обрії суцільною сірою брилою. Раніше, хай що там відбувалося, Леобург ніколи не здавався йому ворожим. Аж дотепер.

Давид підняв ляду і почав спускатися сходами. Данило рушив за ним і допоміг спуститися Агнесі. Вони пройшли напівтемним тунелем і знову піднялися до люка хисткою канатною драбиною. Вартовий виструнчився перед Давидом.

Данило добре пам’ятав ті грандіозні кам’яні споруди під землею, що їх він бачив улітку, тож тепер роздивлявся підвісні вагонетки, що пересувалися під склепінням тунелю, дослухався до рипіння шестерень і віддалених гудків. Дивовижно, але тут він почувався як удома.

— Агнесо!

З темряви коридору вигулькнула Джекі й кинулася до своєї двійниці. Агнеса міцно обійняла її, ніби вони не бачилися рік.

— Як я рада тебе бачити,— схвильовано промовила дівчина.

— Все-таки не настільки, як я,— промовив звідкілясь жіночий голос.

До них, тримаючи руки за спиною, м’яко підкралася Лейла. Данило подумки підготувався до скандалу.

— О, привіт...

Дівчина розмахнулася і ляснула його по обличчю. Агнеса скрикнула, Данило схопився за щоку.

— Як... мило...

— А ти чого чекав? Може, фанфари?! — засичала вигнанка.— Ти підставив мене! Утік і лишив з купою поліцаїв і божевільним Альбертом! А ще — кинув на столі документи, що підтверджують мету проекту, через який загинув Август Яблонський, і вгадай що?! Вони зникли!

— Може, їх забрав Бридж-Паркер? — мляво пробурмотів Данило, розминаючи щелепу.

— До біса того ідіота,— пирхнула Лейла.— Ми домовлялися, що ти розповіси леобуржцям правду, а не залишиш цінні докази поплічнику Оздеміра і накиваєш п’ятами!

— Лейло, заспокойся,— зітхнув Давид.— Зрештою, все сталося саме так, як ми планували. Після його промови люди прийшли під Ратушу, вимагаючи правди.

— Ми не могли залишитися,— Агнеса опустила очі.— Хтось вистрілив крізь двері й поранив мене. Данило не мав іншого виходу. А що... що сталося з Альбертом?

— Мені довелося пристрелити того поганця,— пробурмотіла вигнанка.— Після того, як твій любий братик вбив поліціянта і мало не уколошкав мене.

Агнеса нажахано охнула, Джекі обійняла її за плечі.

— То заворушення почалися після мого виступу? — спитав Данило в Давида.

— Так,— кивнув вигнанець.— Ти ж знаєш, що сталося в день похорону Яблонського. Він тут місцеве божество. Ікона. Люди не вірили у випадковість вибуху вже тоді, вони лише чекали на підтвердження їхніх припущень.

— До вечора коло Ратуші зібрався цілий натовп,— вже спокійніше провадила Лейла.— Оздемір запанікував і наказав поліції всіх розігнати. Після цього протести вже не вгавали, особливо коли Рада забрала в університету й академії право обирати ректорів.

— І навіть «помилування» вигнанців не допомогло,— повів далі Давид.— Не можна віддавати права по шматочках. Людина не може бути вільна наполовину.

Данило кивнув, згадавши сповнену презирства промову Тео. Частина леобуржців досі не довіряла вигнанцям. Вони могли ненавидіти Верховну Раду, але вигнанці лишалися для них злочинцями. Та й з того, що Данило бачив на власні очі, було надто рано робити висновки. Поки що лишалося тільки спостерігати.

Вигнанка зміряла Данила гордовитим поглядом:

— Нам пощастило. Хоч ти й ганебно втік.

— Гаразд, годі вже,— промовив Данило.— Так чи так, ми повернулися. І спробуємо допомогти вам, чим зможемо.

Він простягнув Лейлі руку на знак примирення. Дівчина досі спопеляла його гнівним поглядом, але все-таки узялася за долоню.

Його руку пронизав раптовий різкий біль, гучно шарахнуло, і вони з Лейлою відлетіли одне від одного.

— Блін... Даниле, що це в біса за фокуси?! — вигукнула Лейла, тримаючись за долоню.

— Я не знаю! — пробурмотів він, вражено дивлячись на свою руку.— Я думав, це в тебе спрацював якийсь пристрій.

Вони підвелися, люди навколо вибалушили очі. Вигнанка обережно простягнула руку до його руки. У Даниловій долоні виникло легке поколювання, наче слабкі електричні розряди.

— До біса! — скривилася Лейла і відсмикнула руку.

— Ти колись торкалася іншого транслокала? — пробурмотів Данило.— Я — ні. Це так дивно...

— Досліджуй це з кимсь іншим, руки тобі більше не подам,— набундючилася вигнанка.

— Он ви де! — прогудів згори знайомий Данилові голос.— А я шукаю, кола намотую по всьому Центральному відсіку!

Здавалося, відколи вони бачилися востаннє, Мак став ще дебелішим, а його руда борода — ще довшою та густішою, тож тепер він заплітав її в косу. Втім, серед вигнанців цей велет подобався Данилові найбільше — певно, тому, що мав добрі очі. Вагонетка рипнула, і Мак важко зістрибнув, мало не зачепивши Агнесу. Дівчина перелякано притулилася до Данила, і він пригорнув її до себе.

— Давиде, там привели якогось дивака, каже, що хоче поговорити з тобою.

Вигнанець насупився.

— Хто такий?

— Не відрекомендувався. Каже, що хоче допомогти.

— Веди його в штабну.

— До речі, там Кобальт запитує, чи робити нашим... гхм... гостям ключі, і якщо...

— Обійдуться,— урвала його Лейла.— Нехай виходять з каюти тільки під наглядом.

— Каюти? — перепитав Данило.

— Так, у нас тут майже підводний човен,— роздратовано примружилася Лейла.— Як потрапив, то не втечеш.

— Нехай Кобальт зробить їм ключі,— промовив Давид, стиснувши плече Лейли, і вигнанка розлючено глипнула на нього, але змовчала.— Рівні права, еге ж?

Давид повів їх коридором праворуч.

— Хто не знає, то прямо по курсу, поруч з бойлерною,— душова. Попереджаю, вода дуже гаряча,— просторікувала Лейла голосом гіда.— Там також і туалет. Трохи далі — камбуз, поруч — їдальня. Решту вам знати не обов’язково.

— Де Федя? — тихо запитав Данило в Джекі, коли вона порівнялася з ним.

— Не знаю. Його кудись повела твоя «подруга»,— з несподіваною злістю просичала дівчина.

— Зрозуміло. Так, Джекі...— Данило зупинився, пропускаючи супутників уперед.— Схоже, там хтось чужий, йому краще не бачити вас з Агнесою разом. Тобі доведеться почекати тут. Агнеса влаштує тобі трансляцію «наживо».

Дівчина невдоволено стиснула губи, але зупинилася.

Давид повів їх довгим, ледь освітленим коридором, незабаром вони звернули праворуч, і там їх зустріли двоє озброєних вартових. Тут закінчувався Центральний відсік, і хоча бічний коридор не відрізнявся від основного, сюди не допускали всіх охочих. Тут усе було більше схоже на військовий об’єкт: раз по раз лунали накази і рапорти, в глибині хтось сюрчав у свисток.

На їхньому шляху, осяяному блідим світлом газових ліхтарів, виник залізний люк на всю ширину тунелю. Тепер Данило зрозумів, про які ключі йшлося. Давид дістав з-за пазухи залізний хрест із загнутими краями і вставив у центр люка. Краї ідеально увійшли в пази замка. Давид повернув ключ за годинниковою стрілкою кілька разів. Десь у стіні загуркотів невидимий механізм, і Мак спокійно відчинив люк, потягнувши на себе.

У штабній на них чекали двоє.

— Ну, нарешті! — Федя підскочив на місці.— Даню, ти як знаєш, а мене геть не влаштовує, що я тут ні біса не розумію! — заторохтів він. Федин вигляд, м’яко кажучи, не вражав: ніс набрякнув, з ніздрів стирчали ватні тампони, через що він гугнявив.— Ти відіслав звідси Тео — і все, Гітлер капут, он той чувак у кутку щось запитує, а що я йому можу відповісти?! Англійською він не розмовляє!

— Так ви малоросси? Ви могли би обратиться ко мне по-русски, вы же наверняка знаєте мой родной язик[50].

— Сам ти малорос,— пирхнув Федя.— До речі, хто ти такий?

Погляди всіх звернулися до чоловіка, який гордовито сидів у дерев’яному кріслі. На вигляд — середнього віку, солом’яна чуприна кучерявилася над чолом, бліде худорляве обличчя прикрашали пишні вуса і бакенбарди; одягнений у сіру робочу робу, як працівники заводу. Гість дивився на них крізь монокль, що хижо виблискував на його правому оці.

— Той, хто бажає вам допомогти,— незворушно відповів незнайомець російською. Данило відзначив, що вимова в нього майже ідеальна — не така, як у леобуржців, які розмовляли російською лише через «Закон 4526», однак його інтонації були доволі дивні.

— Ми нібито не кликали на допомогу,— гмикнула Лейла.

— Ймовірно, це тому, що ви не володієте всією інформацією,— посміхнувся гість і обернувся до Давида.— Пане Дусманісе, я маю інформацію надзвичайної важливості й тому не налаштований розмовляти за присутності цих панів і панянок. Попросіть їх вийти, будь ласка.

Давид здивовано вигнув брови. Лейла ошелешено всміхнулася.

— Вийти? Ще чого! Може, ти вбити його хочеш?

Незнайомець скромно мовчав, його монокль виблискував, як здалося Данилові, дещо загрозливо. Давид озирнувся. Данило завмер, сподіваючись, що вигнанець не виставить їх з кімнати. Судячи з тривожної паузи, так само затамували подих Мак, Лейла, Федя й Агнеса.

— Тут немає зайвих людей. Ближче до справи: хто ви такий і як знайшли нас?

Незнайомець закинув ногу на ногу і промовив:

— Знайти вас неважко: я служу в Леобурзі майже десять років, маю безліч зв’язків. Я прийшов до вас, бо сподіваюся на взаємовигідне співробітництво. Моє ім’я — Костянтин Дмитрович Бобриков, я — агент Особливої канцелярії при Військовому міністерстві Російської Імперії.

— Сказитися, російський шпик,— видихнула Лейла.

Давид пирхнув з несподіванки.

— Даруйте, а якого роду співпраця?

— У встановленні миру в Європі, звичайно ж,— знову посміхнувся Бобриков.— Ви бажаєте добра для Леобурга, я хочу добра для своєї країни. Маємо допомогти одне одному.

В кімнаті зависла незручна тиша. Поки вигнанці міркували, що відповісти, гість провадив:

— Знаю, що ви цікавилися секретною зброєю надвеликої потужності в Австро-Боснії, я читав статтю в «Зорі Леобурзькій». Що ще ви чули?

— Тільки те, що, за чутками, цісар вклав величезну суму в розробку зброї, смертоноснішої за яку світ ще не знав,— обережно відповів Давид.

— Це правда. Скоро у Відні відбудеться урочистий парад, і цю пекельну машину покажуть широкому загалу,— кивнув Бобриков.— А от плани Росії з розробки протидії тут, у Леобурзі, зазнали краху через непоступливість Августа Яблонського. Нині Петербург поринув у паніку. Особливо якщо взяти до уваги, що в Леобурзі значно похитнулися позиції отців-фундаторів.

Бобриков підвівся і заклав руки за спину.

— Розумієте, пане Дусманісе, Росія нині схожа на стару, якій підлабузники бояться піднести дзеркало. Тієї Росії, що була тридцять років тому, вже давно немає. Промисловість безнадійно відстала, сільське господарство у скруті, мануфактури в занепаді. Ми користуємося британськими військовими машинами, леобурзькими винаходами, виписуємо французьких інженерів і голландських агрономів. Скарбницю підтримує лише продаж величезних запасів сировини — масштаби видобутку стрімко зростають, а транспортувати дедалі важче: нема доріг, недокладено залізницю,— він поправив монокль.— Ми програли три війни! Три війни за тридцять років! Ви занадто молодий, а от я добре пам’ятаю фіаско біля берегів Сицилії й Першу середземноморську війну, що обернулася для нас справжньою катастрофою! Ми втратили частину українських земель і не змогли їх повернути,— Бобриков скрушно похитав головою.— І тепер його імператорська величність, спираючись на недалекоглядних радників, власною рукою веде державу до повного краху.

Данило схрестив руки на грудях. Яка прикрість! Усе це видавалося більш ніж дивним: російський шпигун звернувся до вигнанців, що ховаються під землею, по допомогу? Та що ж вони можуть — кількасот людей без грошей і майже без зброї?

— Що ви пропонуєте і на яку саме допомогу розраховуєте? — Лейла суворо звела брови.

Бобриков повільно перевів погляд на Агнесу.

— Дуже радий бачити вас, панно Яблонська,— з усмішкою пробурмотів він.

Агнеса мигцем глипнула на Данила. Її обличчя зблідло — це було помітно навіть у сутінках штабної.

— Я пропоную вам цінні відомості. Ви знатимете про все, що збирається робити Росія. Будете поінформовані про пересування її військ на околицях Леобурга, а також про результати міждержавних перемовин. А ви, своєю чергою, доведете до кінця те, що почали: усунете від влади Оздеміра і його поплічників і здійсните необхідні зміни в міському управлінні. Але зробите це швидко і, завдяки моїй інформації, підготовлено, а не наосліп.

Данило перевів погляд на Давида. Вигнанець сидів на краю стола, низько схиливши голову, ніби дрімав, проте ледь-ледь підняті плечі й побілілі кісточки пальців свідчили про те, що він напружено міркує.

— Народ був готовий. Не ми причина того, що відбувається зараз у Леобурзі.

— Ви боїтеся назвати все своїми іменами, Давиде? — гмикнув Бобриков.— Це революція, чорт забирай. Ситуація в Леобурзі погіршувалася шість років, але саме ви розпочали її, коли звинуватили «отців» у державній зраді. Саме ви, пане Дусманісе, очолюєте її. І саме ви зобов’язані довести справу до кінця й очолити це місто.

— Пане Бобриков, мушу вас розчарувати — захоплення влади не входить у мої плани,— задумливо мовив Давид.— Ми лише прагнемо справедливості.

— А, справедливості! Так, звісно! Всі на світі бажають справедливості. Але в чому саме? Конкретизуйте. Ви ж маєте чіткі вимоги, чи не так? Ви ж правник. Яким саме ви бачите Леобург?

Давид звів на нього похмурий погляд, рубець на його щоці ніби проступив яскравіше.

— Влада в місті не може і далі передаватися у спадок: отці-фундатори скоїли державну зраду і стали на службу іншої держави. Ані вони, ані їхні нащадки не мають права керувати містом.

— Далі.

— Леобург закладали як місто, де кожен громадянин має рівні й недоторканні права, але цього немає вже кілька років. Слід негайно скасувати практику «блискавичного правосуддя» і замінити всіх суддів, що прислужували злочинній Верховній Раді.

— Чудово.

— Леобургу потрібен новий документ, що декларує права й обов’язки громадян. Верховна Рада не може керувати газетами, університетами та профспілками, змушувати людей розмовляти певною мовою на догоду своїм фінансовим інтересам. Є злочином заявляти про нейтралітет і водночас виготовляти смертоносний газ для сусідньої країни. Розказувати про справедливість і водночас рубати голови на площах, катувати і виганяти. Не можна забороняти людям з Робітничого району селитися в Аристократичному, забороняти будувати синагоги і встановлювати податки для єврейської громади вищі, ніж для російської.

— Я слухаю вас і мало не плачу від щастя.

— Я хотів би повернути Леобургу його сутність. Я маю начерки того, який можна запропонувати документ,— кивнув Давид.— Але обговорювати щось ми зможемо лише після появи нової Верховної Ради, яку має обрати леобурзький народ.

— О, «леобурзький народ»! — посміхнувся Бобриков, його обличчя і шия вкрилися червоними плямами.— Я думав, у нас серйозна розмова! Ви справді гадаєте, що комусь є діло до леобурзького народу? Що ви взагалі маєте на увазі під цим поняттям? Усіх цих переселенців-невдах, волоцюг і диваків? Я багато чого не підтримував у політиці Ради, але «Закон 4526» пішов усім на користь — у цьому Вавилоні бодай почали розуміти одне одного.

— З погляду Російської Імперії, Леобургу пішло на користь і масове вигнання, головне, що це не заважало виконанню державних замовлень, чи не так? — в’їдливо всміхнулася Лейла.

Бобриков роздратовано поправив комір сорочки.

— Я не сперечатимуся з вами. Ви можете тягнути час, можете сподіватися, що Юміт Оздемір раптово піде з посади, засоромившись ваших звинувачень,— відкарбував він.— Але так не буде. Наразі ваш «мирний протест» не придушують зброєю, бо такою є вказівка Оздемірові від нашого государя — його втримують перемовини з Британією і Францією про військову допомогу. Але так не триватиме вічно. Нині у вас достатньо сил, щоб утримати Ратушу. Якщо ж ви в найближчі дні не доведете справу до логічного завершення, російські війська без бою займуть Леобург.

— Вони не посміють,— заперечив Давид.— Це втручання у внутрішні справи Леобурга...

— ...що перебуває під захистом трьох міжнародних угод? Нісенітниця,— хитнув головою російський агент, його світлі кучері здригнулися.— Ви чудово знаєте, що Росія стягує війська до західних кордонів. Зо два драгунські полки, кілька дирижаблів і одна важка бронециклова дивізія — цього більш ніж достатньо, щоб узяти Леобург за один день. Ви також знаєте, що Австро-Боснія готується до чогось масштабного і небезпечного, невже ви настільки наївні, що думаєте про підписані тридцять років тому папірці?

— Що ж у такому разі завадить Росії захопити Леобург після того, як ми увійдемо в Ратушу? — запитав Данило.

— Якщо вам удасться швидко зайняти Ратушу і встановити контроль над містом, панна Яблонська зможе зібрати тимчасову раду і закликати на допомогу гарантів недоторканності Леобурга. Агнеса зможе звернутися до Австро-Боснійської Імперії. Підтримка Австро-Боснії, її військова і дипломатична міць — ваш єдиний шанс утримати імператора Бориса від військового втручання. Безсумнівно, ви могли б звернутися до них і зараз, розповісти про безчинства Оздеміра, але без контролю над Леобургом отримаєте лише стандартне глибоке занепокоєння,— Бобриков посміхнувся.— Стан справ усередині самої імперії занадто хисткий. Можливо, ви чули про «Комітет визволення народів Австро-Боснії»? З дня на день народи імперії візьмуться за зброю. Навряд чи цісар Вільгельм зараз дослухатиметься до криків обурених леобуржців на барикадах. Але він вислухає представника законної влади, який звернеться до нього з урядового кабінету,— шпигун припасував монокль і трохи нахилився вбік, вишукуючи когось поглядом.— Ви ж саме для цього повернулися в місто, пані Агнесо? В цьому був ваш план?

Агнеса звела переляканий погляд на Данила. Що ж. Він і сам гадки не мав, чи варто їм узагалі розмовляти з цим росіянином, не те що розповідати про свої плани.

— Ми не можемо кинути протестувальників на захоплення Ратуші,— повільно вимовив Давид.— Це самогубство. Квартал оточений поліцією та кундшафтерами. Ми не можемо кинути на них беззбройних людей.

— То киньте озброєних, чи ж проблема.

— По-друге,— підкреслено мовив Давид,— зараз маємо певний статус-кво...

— Статус-кво? — обурився Бобриков.— Сьогодні вранці Оздемір випустив на вулицю «краба» і ввів комендантську годину. Не один десяток ваших людей у тюрмі, хоча він нібито помилував усіх вигнанців. Оце такий статус-кво?

Давид зціпив зуби, на щоках заграли жовна, але заперечити не зміг.

— Ну ж бо, кажіть прямо. Вам потрібен привід, щоб підняти людей і залучити нових прихильників? — провадив шпигун уже спокійніше.— Щось обурливе, мерзенне у виконанні Оздеміра? Я вас запевняю, Давиде, вже найближчим часом такий привід з’явиться.

— Що він збирається вчинити? — з крижаною інтонацією запитала Лейла.

— Гадки не маю,— розвів руками росіянин.— Але знаю, що збирається. Може статися, що навіть сьогодні.

Запала тривожна мовчанка. Данило поглянув на вигнанців. У жовтому світлі газового світильника їхні замислені обличчя здавалися ще похмурішими. Вони не довіряли росіянинові, але, вочевидь, аж надто спокусливою видавалася можливість дізнаватися про наступний крок головного ворога наперед. Бобриков геть не вселяв довіри і Данилові. Російський шпигун у Леобурзі мав достатньо зв’язків і досвіду, щоб дурити їх так, що вони навіть не здогадалися б. Данило упіймав себе на думці, що ще не вирішив, як ставитися до самих вигнанців. Можливо, він таки завів Агнесу в пастку. Вкотре він згадав промову Тео і те, як невпевнено лунав Давидів голос, коли той казав про небажання захоплювати владу в місті. А ще Лейла... вона точно не схожа на полум’яну революціонерку. Її тримало в цьому підземеллі щось геть інше, і що саме — ще потрібно з’ясувати. Їхня ситуація скидалася на трясовиння, і поруч не було жодної міцної гілки, за яку можна вхопитися.

— Ви маєте рацію, пане Бобриков,— врешті сказала Лейла.— Миритися з цим ми аж ніяк не збираємося. Але і прийняти вашу пропозицію про співпрацю просто зараз — теж. Нам потрібен час. Бодай перевірити ту інформацію, яку ви вже надали.

— Ви дарма зволікаєте.

— Як з вами можна зв’язатися?

— Надішліть завтра телеграму на ім’я Арсенія Пишного за адресою: Робітничий район, вулиця Професора Лампрехта, 15. Напишіть, що отримали вітальну листівку,— на обличчі Бобрикова з’явилося щось на кшталт усмішки.

— Так і зробимо,— кивнув Давид.— Я проведу вас.

Коли люк штабної зі скреготом зачинився за ними, Данило полегшено видихнув. Лейла присіла на край столу і схрестила руки на грудях. Вона дивно посміхалася.

— Що думаєш з цього приводу?

— Що цей покидьок намагається затягнути нас у якусь гидоту, але, схоже, вибору в нас немає.

— Ти йому не віриш? — запитав Федя, який досі мовчав.

— Кому? Росіянинові? — вигнанка засміялася.— Їм ніколи не можна вірити. Я росіянка, я знаю.

Данило задумливо насупив брови й обернувся до Агнеси.

— Хай що там він базікав, а ми маємо звернутися до гарантів уже сьогодні. Ситуація ускладнюється. Ти готова це зробити?

— Так. Що завгодно, тільки б зупинити насильство,— вираз її обличчя був рішучий.

— Може статися якраз навпаки,— посміхнулася Лейла.— Але невизначеність — значно гірше.

— До речі, наскільки я зрозумів, у Леобурзі зараз є якийсь протестний табір? — сказав Данило.— Хотів би поглянути.

Темні очі Лейли заблищали.

— Ну, ходімо, туристе. Я покажу тобі, на що перетворився Леобург.

Розділ З

Коли дзвонять дзвони

Усе, що Данило розповідав про Леобург раніше, геть не збігалося з реальністю. Не було тут ані людей з механічними «собаками», ані гладкого кондитера з пишними вусами, який би запрошував на філіжанку вечірнього чаю до кондитерської. Не рухалися поважно кінні екіпажі аристократів. Над дахами будинків не сновигали дивовижні літальні апарати і не гримів монорельс. Федя все чекав, коли ж Лейла приведе їх до Аристократичного району, але так і не помітив відмінності між центром і Робітничим районом. Ось про що казав Тео. Місто застигло і було схоже на хворого в глибокій комі — лише піднесене до рота дзеркальце давало знати, що це заклякле тіло досі дихає.

Чорні провалля вибитих вікон, бруд, наглухо забиті вітрини магазинів — обриси ледь угадувалися у млявому світлі місяця, єдиному освітленні в цю пору. Вогкий вітер гнав листя, перемішане з лахміттям і листівками, повз розкішні садиби та строгі казенні будівлі з колонами й сумними левами біля входу. Безліч чорних паромобілів, у одному з яких колись їздив Данило, стояли покинуті просто посеред вулиці. Федя здригнувся, згадавши вибух такого «жука» і вогонь, що охопив усе навколо під час їхньої зустрічі з поліційним «крабом». Хлопець глипнув на Агнесу — її обличчя викривив жах: певно, вона теж не очікувала побачити своє місто таким.

Над ними загули мотори, і Лейла наказала сховатися в провулку між будинками, поки вайлуватий поліційний дирижабль нишпорив прожектором по землі. Федя навіть устиг сфотографувати його, але світлина вийшла змазаною через погане освітлення. Акумулятор смартфону майже розрядився, а Федя так і не встиг зняти бодай щось унікальне.

Тільки-но дирижабль полетів, вони рушили далі вузькою діагональною вулицею. Раптово вигнанка зупинилася, вся компанія різко загальмувала, і Федя за інерцією налетів на Данила.

— Так, це щось новеньке,— насторожилася Лейла.— Учора ще не було.

Вулицю перегородила якась махина, що затуляла прохід гігантським заслоном.

Згори на ньому сиділи люди з бляшаними щитами: місячне світло виблискувало на їхніх круглих шоломах з ґратчастими заборолами. Федя здогадався, що це поліціянти, але дехто з них мав темно-сині бушлати й пов’язки з леобурзьким гербом на плечах. Данило щось розповідав про кундшафтерів — місцевих учасників псевдопатріотичних організацій, створених Верховною Радою. Вигляд вони мали менш грізний, ніж поліціянти, проте їх було більше — до десятка. Цікаво, як вони діятимуть, якщо доведеться зупиняти розлючений натовп, адже вони не мали підручних засобів, подумав Федя.

— Гаразд, ходімо в обхід,— скомандувала вигнанка.— Тільки не губіться, шукати вас нема кому!

Компанія пірнула в провулок і ще кілька хвилин петляла закутками Аристократичного району, допоки спереду не зажевріло світло.

Шлях знову перегородила барикада, але цього разу не велетенський бульдозер, а купа стільців, розламаних столів, масивних підлогових годинників, коминкових ґраток, мішків, перин, каміння й тюків сіна зі стайні якогось аристократа. Згори непотребу, на кшталт дзоту, встановили кабіну розбитого паромобіля. Вздовж барикади було розтягнуте брудне простирадло, де червоною фарбою написали гасло німецькою: «Freiheit oder Tod[51]». Федя не зміг перекласти.

На барикаді чатувало кілька чоловіків. Один з них підняв газовий ліхтар, помітивши рух попереду, і Федя побачив вигнанський рубець на його щоці.

— Приветики[52],— мовила Лейла й заторохтіла до них німецькою.

О, знову ці тортури! Складна, різка мова, якою хлопець заледве міг зв’язати два слова: все, що він учив у гімназії як другу іноземну, безнадійно заіржавіло. Феді здавалося, що вигнанка не розмовляє, а нарізає слова гострими лезами — небезпечно, але витончено, наче ілюзіоністка. Мабуть, єдиний плюс від співіснування з Тео — це розуміння іноземних мов, яких Федя доти не знав, але навіть тоді він соромився вимовляти слова, що звучали, наче мольфарські замовляння. Тепер він трохи заздрив Данилові, в якого здібності до мов лишилися навіть після зникнення Едварда. Федя зітхнув і спробував дослухатися до розмови вигнанців.

— Хлопці молодці,— пояснила Лейла, вказуючи на купу мотлоху.— Побудували за пів дня. Слід зробити такі самі на всіх виходах з площі, на найближчих вулицях і біля Австрійського мосту.

— Гадаєш, Оздемір може віддати наказ про штурм? — запитав Данило.

— Хтозна,— знизала плечима Лейла.— Але Бобриков підтвердив мої побоювання: ця мерзота таки щось готує. Ліпше перестрахуватися.

Данило видерся на барикаду і подав руку Агнесі. Вона насилу подолала перешкоду, і Федя поліз назирці. Опинившись нагорі, він простягнув руку Лейлі. Вигнанка осяяла його усмішкою й скористалася допомогою. Тільки-но Федя спустився з барикади, Лейла скрикнула і впала — він ледве встиг її зловити.

Дівчина опинилася в його обіймах, ніби за секунду її полишили сили. Її обличчя знову було так само близько, як тоді в підземеллі, коли вона роздивлялася його травмований ніс, й у Феді з’явилося те саме бентежне відчуття: він не міг відірвати від Лейли погляду. Її грубий шрам, непроникно-чорні очі, суворість, з якою вона віддавала накази, і та ніжність, з якою торкалася його, гіпнотизували хлопця. На мить у Лейлиному погляді спалахнули іскри, ніби дівчина стримала посмішку, й одразу ж скривилася від болю.

— Що трапилося? — схвилювався Данило.

— Гомілку підвернула... здається,— пробурмотіла Лейла і повиснула на Фединому плечі.

— Йти зможеш?

Вигнанка ще раз глипнула на Федю і відступила.

— Так, минеться.

Більше Лейла навіть не глянула на нього, і це чомусь зачіпало. Химерне відчуття минуло, тільки-но вони відійшли від барикади.

Михайлівська площа здалася Феді величезною. Посередині височіло темне громаддя собору. Конус дзвіниці їжачився різьбленими шипами, кам’яні химери та янголи з грізними ликами незворушно спостерігали з карнизів за людською метушнею. На одній зі стін виднівся велетенський портрет чоловіка, якого Федя вже бачив. Це був Август Яблонський. Під портретом теж було написано щось про справедливість. З протилежного боку бовваніли три вузькі високі будівлі, чорні провалля вулиць між ними були забарикадовані. Просто посередині площі розташувався наметовий табір. Над наметами, немов на середньовічному турнірі, тріпотіли сотні прапорів, здебільшого, леобурзькі: синьо-білі з левом, колбою і коліщатком. Вигнанців було небагато — лише де-не-де в натовпі вигулькували обличчя з рубцями. Федя чомусь очікував побачити тут переважно натовп робітників, але мешканці наметового табору виявилися дуже різні. Були тут й інтелігентні старигані з бадьоро підкрученими вусами, й дівчата з розфарбованим волоссям у запиленому яскравому вбранні, й молоді франти у дорогих пальтах і черевиках, вимащених болотом. Люди грілися біля широких діжок з багаттям, розмовляли, співали пісень німецькою. Коли хтось ворушив тріскучі дрова, разом з іскрами вгору здіймалися сизі пелехи диму. Той дим огортав усю площу невидимим запиналом. Здавалося, цей запах в’їдався в людей, їхній одяг, у саму їхню душу. Цей міні-Леобург, окреслений межами Михайлівської площі, разюче відрізнявся від того, потойбічного і порожнього, яким вони пройшли. За межами площі, в затхлому мертвому місті, охопленому переляком, не було життя. Але життя було тут. Цей дим пахнув свободою і молодістю. І нехай ним було важко дихати, по той бік барикад дихалося незмірно важче.

— Майже як у нас, так? — замислено промовив Данило.

Федя глипнув на нього. Певно, його друг мав на увазі Майдан, Революцію гідності, всі ті закопчені страшні дні. Але Федя не міг порівняти: тоді він сів на літак і гайнув на три місяці подалі з Києва, відсторонився, уникнув, заплющив очі — і так успішно, що навіть війна, яка прийшла потім, не зачепила його. Аж ось він тут. І все раптово повернулося, ніби його лишили на другий рік у школі. Невивчений урок, прогалина в пам’яті. Федя кивнув і відвів погляд.

Лейла поглядом вказала Агнесі на каптур, і дівчина слухняно накинула його на голову, щоб не притягати зайвих поглядів. Вигнанка повела їх через табір просто до собору. Після умовного стукоту двері їм відчинив молодий священик. Лейла обдарувала його чарівною усмішкою, і той без зайвих питань пропустив їх усередину. Кілька хвилин вони підіймалися нагору крутими гвинтовими сходами. На верхньому майданчику за прочиненими дверми на них чекала вузька галерея навколо шпиля дзвіниці.

— Боже, мій Леобург...— гірко зітхнула Агнеса, тільки-но вони підійшли до різьбленої огорожі майданчика.

Звідси місто було схоже на велетенську мапу. Вітер вищав у кам’яних ґратках і завитках ліпнини, місяць здавався значно ближчим і сліпуче-білим. Федя бачив мерехтливі вогні наметового містечка біля підніжжя храму, забарикадовані вулиці. Тільки тепер він помітив, що різні частини табору пов’язували прикріплені до стовпів ланцюги-транспортери, за допомогою яких люди щось передавали одне одному: туди рухався казанок з їжею, а назад — дрова і пака сіна для барикад. Задивившись на імпровізований конвеєр, Федя не одразу помітив три поліційні дирижаблі, що нишпорили прожекторами на північ і на північний схід від Михайлівського собору.

— Мені це не подобається,— Лейла похмуро піднесла до очей пристрій на кшталт бінокля — з одним витягнутим й одним коротким об’єктивом і чотирма додатковими лінзами, що стирчали врізнобіч, наче крила метелика.— Чого вони там кучкуються?

Федя примружився, намагаючись роздивитися. За кілька кілометрів від площі чотири будівлі півколом оточували білу зубчасту вежу ратуші. В тому напрямку щось рухалося, але без бінокля він не міг роздивитися.

— Що там? — Данило підійшов до них.

— Дивися,— Лейла тицьнула йому пристрій.— Поліцаї лаштуються. Перегруповуються?

Кілька секунд Данило вдивлявся в темряву над містом, підіймав і опускав верхні лінзи.

— Не знаю, що вони роблять, дуже темно, але якийсь рух є. Мені здається, вони стягуються на північ.

— Дай тетранокль,— Лейла приклала пристрій до очей.— Так, прямують на північ. Але ж там нічого такого нема. Це Творчий район. Ми всі тут.

— Причому зі своїх позицій йдуть поліціянти. Кундшафтери на місці.

— Можна глянути? — Федя забрав прилад і приклав до очей. Панорама міста спалахнула зеленим, фігури людей навіть на великій відстані тепер були помітні, як на долоні.

— Слід повідомити Давида,— задумливо пробурмотів Данило.

— Авжеж,— пирхнула вигнанка й обернулася до Агнеси: — Поки маємо час, я хочу, щоб ти продумала свою промову.

— Мені треба виступити? — Агнеса недовірливо насупилася.

— Авжеж! — усміхнулася Лейла.— По-перше, оголосимо всьому світові про те, що ти на нашому боці. А по-друге, поки ти прохолоджувалася в моєму світі, ці люди захищали і твої права також. Гадаю, вони заслуговують почути від спадкоємиці Яблонського кілька добрих слів. Завтра збираємося біля собору.

Агнеса сторожко глипнула на Данила. Вигнанка повела усіх униз. Тільки-но вони ступили на освітлену вогнищами і газовими ліхтарями площу з абсолютної темряви гвинтових сходів, в обличчя вдарив сліпучий спалах світла.

— Scheißfe![53] — вигукнула Лейла, затуляючи очі.— Що це?!

Хтось голосно реготнув, і, незважаючи на білу мушву, що кружляла перед очима, Федя розгледів тендітного кучерявого хлопчину в картатому костюмі й окулярах з вигнутою оправою. Він тримав чудернацьку фотокамеру, магнієвий спалах ще димів. Хлопчина шмигнув носом і кинув насторожений погляд на рудого вигнанця, який виник поруч з ним.

— На довгу пам’ять! А також для «Зорі Леобурзької»! — вигукнув Мак.

— Та йди до дупи, Маку,— образилася Лейла.— Мало очі не випалив. А це що за юне дарування?

— М-м... дозвольте відрекомендуватися — Павло Зінкевич, кореспондент «Wiener Zeitung».

— Ох, нічосі,— Лейла проігнорувала простягнуту для привітання руку.— «Віденська газета»? І хто ж тебе сюди пустив, такого сміливого?

— Та облиш його,— гмикнув Мак.— Я перевіряв його документи. І Давид не проти.

— Тоді не відпускай його від себе. Я не хочу, щоб тут нишпорили незрозумілі типи, второпав?

Федя помітив, як кореспондент ображено набурмосився і мовчки почав протирати об’єктив фотокамери хусткою. Після недовгої паузи вигнанці розчинилися в темряві: Лейла, ймовірно, побігла надсилати повідомлення Давидові, а рудий повів Зінкевича на барикади.

Вітер унизу був тихішій, але залишався такий самий холодний і вологий. Агнеса затремтіла, і Данило повів її до найближчої діжки з багаттям. Федя приєднався до них.

Ледь вони всілися, дівчинка з двома косами, вдягнена в однотонну сіру сукню і довгий коричневий плащ, принесла до їхньої діжки тацю з нарізаним сиром, в’яленим м’ясом і шматочками хліба. Вона віддала їжу Феді й щось промовила німецькою. Данило переклав, що її бабуся передає це для «захисників Леобурга». На цьому Федині муки з німецькою не скінчилися: Данило завів розмову з двома студентами Леобурзького університету, судячи з емблем на рукавах їхніх піджаків. Вони розповідали про новий закон, згідно з яким усім навчальним закладам не можна було самостійно укладати договори на розробку і торгувати своїми винаходами, обирати ректорів і членів ученої ради. Один зі студентів поставив на вогонь череватий чайник.

Від нудьги Федя почав роздивлятися купу листівок біля діжки.

«Подданные Леобурга! Соблюдайте законы нашего города и не поддавайтесь призывам провокаторов! Вместе мы выстоим в эти нелегкие времена,— промовляла одна з них російською мовою, надрукована німецьким готичним шрифтом.— По указу Верховного Совета свободного города Леобурга за неповиновение силам полиции предусмотрено суровое наказание. Протест обречен! Уходите с площади, возвращайтесь к своим семьям. Построим великое будущее вместе с Советом![54]»

Федя посміхнувся: цікаво, наскільки велике майбутнє можуть забезпечити люди, які проводять «блискавичні суди» і встановлюють на площі гільйотину? Раптом його увагу привернув затертий аркуш з розмитим зображенням дівчини. Федя подумки перетрусив залишки своєї гімназійної німецької і так-сяк прочитав текст: «Зникла безвісти Олена Кулик. За будь-яку звістку про неї — винагорода в тисячу лео. Підданка Леобурга, мешкає в Творчому районі, скрипалька. 18 років, невисока, коси чорняві, очі карі...»

— Тут ще й люди зникають,— Федя обернувся до Данила.— Ти таке чув?

Данило набрав у груди повітря, щоб відповісти, але цієї секунди поруч виникла Лейла.

— Що чув?

Вигнанка переступила через колоду й усілася поруч з Федею. Місця було так мало, що вона майже втиснулася у нього. Феді наче сипнули жаром за комір, але відсунутися він не зміг.

— Та ось, листівку знайшов,— він віддав їй папірець.— Дівчина зникла, так?

Раптом Лейла ніби перетворилася на камінь. Федя відчув, як напружилося її тіло.

Дівчина втягнула голову в плечі, вдивляючись в обличчя зниклої, а тоді зім’яла й пожбурила аркуш у вогонь.

— Агов! — обурився Федя.— Я хотів забрати з собою!

— Лейло, ти її знаєш? — насупився Данило.

— Не знаю.

— Але здогадуєшся, куди вона поділася? — вкрадливо запитав Федя.— Тебе аж перекосило.

Обличчя дівчини набуло відстороненого виразу, наче питання ставили не до неї.

— Я відіслала Давидові телеграму про маневри поліції в Творчому районі,— відрапортувала вигнанка.— Зараз надішле хлопців, подивимося, що там.

— Є ще одна зникла дівчина,— провадив Данило.— Про це писала «Зоря Леобурзька» влітку...

— Дякую за корисну інформацію,— кивнула Лейла.— Ще що-небудь?

— У Леобурзі ще й маніяки є? — гмикнув Федя.— Яке багатогранне місто.

Лейла рвучко обернулася до нього, і хлопцеві одразу перехотілося іронізувати.

Її полум’яний погляд наче обпік його. Це був гнів, про силу якого можна було лише здогадуватися. Феді здалося, що він фізично відчуває жахливу пожежу, що буяє в неї всередині, й відблиски цього полум’я віддзеркалювалися в її прегарних злих очах. Перелякано замовкли навіть безтурботні студенти, співрозмовники Данила.

Вогонь у діжці повільно пожирав зображення Олени Кулик, поки не перетворив папірець на попіл.

Наметовий табір поринав у сон. Багаття помаленьку згасало, люди ховалися в намети чи розходилися на чергування по барикадах. Десь лунали кроки і постійний гуркіт — навіть уночі тривало будівництво укріплень. Вигнанців на Михайлівській було геть мало — Лейла і Мак безтурботно веселилися і корчили гримаси у схожий на гармошку об’єктив фотокамери Зінкевича; ще кілька вигнанців після спільної фотографії на барикаді розійшлося по постах. У Феді злипалися очі, але він усе не міг відірватися від чудернацького механічного дрона, який намагалися полагодити двоє студентів. Федя подумав, що навряд чи зможе колись описати свої враження. Все тут здавалося йому непевним, наче він дивився на цей світ крізь завісу гарячого повітря, що здіймалося від розпеченої землі. Цікаво, чи Джекі відчуває те саме? Вони залишили її у вигнанському підземеллі, й це було правильно, так безпечніше, але як же йому кортіло, щоб вона була зараз поряд! А що, цікаво, робить Тео? Яким він бачить той, його світ? Чим узагалі він займається в Романівці без звичного запасу алкоголю? Адже всі, ймовірно, сприймають його не як Теодора Яблонського, а як Федора Броницького, трохи божевільного, темночубого, з бакенбардами й напідпитку. Лишалося сподіватися, що в селі вже призабули про нього справжнього. За цими роздумами Федя задрімав, притулившись до теплого боку діжки.

...Ударив дзвін. Звук був такий гучний і раптовий, що Федя, різко розплющивши очі, навіть не зрозумів, що сталося й де він. Навколо метушилися люди, щось скреготало — ніби хтось бив залізом об залізо. Через Федю, мало не збивши діжку, перестрибнув хлопець з дерев’яною палицею. Дзвони на соборі розривалися: до монотонного низького гулу приєдналися високі, істеричні нотки маленьких дзвоників, що проштрикували до самих п’ят, сповнювали тривогою, ніби до площі підступала пожежа. І справді, в повітрі розлився ядучий дим, але причиною тому були не діжки з багаттям. Федя схопився на ноги, намагаючись знайти хоч кого-небудь зі своїх, але серед метушливих людей не помічав жодного знайомого обличчя. Раптом повітря прорізали сліпучі промені прожектора — один, ще один, і ще; з кількох боків заревли сирени, і мотори гуркотіли і праворуч, і ліворуч, і сховатися від цього було неможливо.

— Шановні підданці вільного міста Леобурга! — почулося з дирижабля.— Поліція встановлює законний порядок на вулицях! Зберігайте спокій і сприяйте охоронцям правопорядку!

Феді кортіло затулити вуха руками, тільки б не чути цього дерев’яного голосу, що виголошував ламаною російською. Нарешті повз промайнула Лейла, і він ледве встиг ухопити її за рукав.

— Потім! — зойкнула вона, і її обличчя скривилося з відчаю.— Сиди тут і нікуди...

— Що відбувається?!

— Щось у Творчому районі! Там усе палає, ми не можемо туди дістатися!

Федя розтиснув пальці, й Лейла помчала кудись із лавиною переляканих і розлючених людей. Хлопець майже не знав Леобурга, бо як можна запам’ятати незнайоме місто в паралельному світі за кілька прогулянок вулицями, перегородженими барикадами, тому бігти кудись із натовпом він не квапився. Залишався один шлях. Федя озирнувся на темну громадину собору.

Федя молотив у двері, поки той самий молодий священик, тільки розпатланий і стривожений, не відчинив йому. Він щось запитав німецькою, але Федя тільки знизав плечима й прослизнув у коридор, що вів нагору.

Гул дзвонів пришибав, але Федя не зважав на це, бо миттєво прилип до кованої огорожі оглядового майданчика. Вся північна частина правого берега палала: вогонь танцював на дахах будинків, на площах, бруківці, жер кам’яні стіни; лементували люди, брязкав метал, вили сирени й гуркотіли мотори. Федя намацав у кишені Лейлин тетранокль і прилаштував до очей. Над охопленим полум’ям районом кружляли дирижаблі, раз по раз підлітали до вогнищ і випускали порцію води, а тоді знову пливли в бік річки. Вулицями, які спускалися до Михайлівської площі, бігли люди з ношами — до собору зносили поранених, сюди ж стікалися і мешканці згорілих будинків — у нічних сорочках і ковпаках, з вузликами з речами, що їх устигли порятувати з вогню. Внизу стояли плач і стогін, лунали команди на зміцнення барикад — російською, німецькою, якимись іншими, не знайомими Феді мовами. Людей на площі дедалі більшало, і то були не лише «біженці» з Творчого району: дзвони розбудили все місто, і на Михайлівську збігалися люди з усіх кінців Леобурга — і чоловіки, і жінки, і підлітки, в різноманітному одязі, з палицями, камінням і трубами в руках, перелякані, розлючені та злі, вони наповнювали площу, і здавалося, що скоро людська хвиля переллється за барикади, прокотиться вузькими вуличками в сам епіцентр пожежі та змиє з лиця міста його кривдників.

Тим часом Федя помітив у Творчому районі дивний рух: це були не погорільці, що намагалися рятувати свій скарб, і не вигнанці, які поспіхом зміцнювали північні барикади. Прожектори поліційних дирижаблів іноді вихоплювали з темряви геть інші фігури. Вони пересувалися дрібними групами й мали дивні однострої — на взір тих, що їх вони бачили верхи на «крабі». Певно, це також були поліціянти, але з якогось іншого підрозділу. На головах мали масивні шоломи з опуклими скельцями замість очей і витягнутими респіраторами; тіла захищали шкіряні комбінезони з довгими фартухами, за плечима висіли великі наплічники. «Шоломоголові» розсікали метушливий натовп, заходили до будинків, ніби щось шукали. Від вигляду цих створінь Феді стало моторошно. Здавалося, щохвилини їх тільки більшає, вони заповнюють увесь район. Звичайні поліціянти наче зникли. «Шоломоголові» збиралися на площі з фонтаном і вишикувалися в кілька шерег. У руках вони тримали довгі чорні кийки, від яких до наплічників тягнулися довгі дроти, але детальніше роздивитися Федя не зміг навіть у тетранокль — Творчий район був задалеко. Перед строєм походжав командир. Нарешті на площі з’явилися і звичайні поліціянти — вони вишикувалися перед моторошним загоном першою лінією, затуляючись бляшаними щитами. А потім ніч розрізав дикий скрегіт.

Федя нахилився, аби роздивитися, що саме рухалося за будинками, і мало не випав за ґратки оглядового майданчика. Це були «краби», але набагато більші й вищі, ніж той, якого вони бачили раніше. Довгими колінчастими «лапами» вони дибали вулицями, і залізні черева та клешні погойдувалися над освітленими загравою дахами. З кожної машини лилося світло, а на масивних спинах сиділо одразу по кілька «шоломоголових».

Федю кинуло в холодний піт. Ні, ці революціонери, і Данило разом з ними, загралися. Нехай яким неймовірним й ілюзорним здається цей світ, вбити тут можуть цілком реально. Сфотографував кілька цікавинок — час накивати п’ятами!

Федя потоптався на майданчику ще кілька секунд, дивлячись на вайлуваті велетенські машини, і кинувся до сходів. Знайти в метушні котрогось із вигнанців було складно, але він мав повідомити про те, що побачив. А тоді — забрати Джекі, Данила і сховатися десь у дуже, дуже надійному місці, поки все не закінчиться.

Хлопець миттю злетів по сходах і помчав через площу, оминаючи намети і перестрибуючи через купи дровиняк і розкидані речі. На одній з барикад він нарешті помітив щось знайоме і швидше вгадав, ніж упізнав Данила.

— Даню! — вигукнув він, забувши, що всі вважають його Едвардом.— Вони йдуть сюди! Їх там до біса!

Обличчя його друга витягнулося, він скотився з барикади.

— Що? Хто?!

— Ну такі... стрьомні! Спецпризначенці, чи як... Я не знаю! Але їх там дуже багато!

— Вони далеко?

— Десь за квартал звідси, мабуть! Там ще фонтан такий...

— Це на межі районів. Якщо швидко пройдуть барикаду в Хімічному провулку, то з’являться тут за кілька хвилин. Що робитимемо?

— Ми?! — задихнувся від подиву Федя.— Ми забираємося, звісно! Женя ще в підземеллі?

— Що? Куди ми забираємося?! Та тут же ж...

Федя схопив його за плечі й з усією можливою переконливістю відрубав:

— Годі. Це вже не наша справа.

З барикади, наче велика чорна кішка, безшумно шугнула Лейла. Її перемазане сажею обличчя було бліде, губи щільно стиснуті.

— Нам їх не зупинити,— з показним спокоєм промовила вигнанка.— Я там була, вони як звірі. Спалили пів району, взагалі ні за що, і зараз прийдуть сюди. Ми не встоїмо.

Її очі гарячково блищали, руки тремтіли — такою Лейлу Федя ще не бачив. Йому кортіло якось заспокоїти її, він навіть збирався обійняти її за плечі, але передумав, зустрівши її погляд. Хлопець чомусь зніяковів: Лейла дивилася з таким болем, ніби була прикута ланцюгами до цього місця і її життя безпосередньо залежало від долі цього жалюгідного наметового містечка і цих людей. Федя спробував відмахнутися від нав’язливої думки, але його вже охопило огидне, важке, дурне відчуття: він не зможе піти. Він знову не зможе просто все кинути і піти звідси!

— Якщо ми втратимо позиції на Михайлівській площі, то шансів узяти під контроль Ратушу більше не буде,— сказав Данило.— Ти ж пам’ятаєш...

— Так, я пам’ятаю, трясця! — скипіла Лейла.— Але Оздемір — бісів виродок, і він спалить тут усе дощенту!

— У вас хіба не було плану на випадок штурму?

— Звісно, був! — засичала вигнанка.— Спробувати вижити!

Данило шумно видихнув.

— Ми не керуємо цими людьми,— Лейла втомлено закотила очі.— Повстав Леобург, а не вигнанці. Ми всього лише частина цієї сили. Невелика частина. Я особисто мала тільки один план, але ще його не виконала. Тож я гадки не маю, що робити!

— Йти не можна! Оздемір не повинен перемогти. Для багатьох це смертельно небезпечно — гірше, ніж зараз опиратися.

— Але що в нас є проти «крабів»?! — вигукнула Лейла.

Огидне, нечесне, неправильне відчуття! Нікому він нічого не винен! Треба тікати звідси!

— Маю одну ідею,— важко зітхнув Федя.

До нього обернулися здивовані погляди.

Джекі нерішуче зупинилася перед купою непотребу, перевернутими догори дриґом стільцями й коминковими ґратками. «Свобода або смерть» — проголошував імпровізований транспарант поверх барикади. Джекі відчула знайоме тремтіння в колінах, почуття занепокоєння і невловиме, ледь відчутне благоговіння: тут, у цю секунду, вона знову торкалася живої історії, як колись на Майдані в Києві, але тепер історії незнайомого, проте вже рідного міста. І Джекі не знала, чим закінчиться її авантюра з подорожжю до іншого світу.

Нікому, крім Агнеси, не було відомо, що вона вийшла з вигнанського штабу, точніше, вислизнула за спинами двох вигнанців повз вартового. Нехай іти охопленим повстанням нічним містом було моторошно, проте нидіти в катакомбах у той час, коли її друзі пішли витріщатися на місцеву революцію, було просто нестерпно. Агнеса довго пручалася, але все-таки пустила її у свою пам’ять: Джекі йшла порожніми темними вулицями, ніби за якимсь внутрішнім навігатором. Леобург сам неквапом вів її до Михайлівської площі, й одного разу дівчина навіть зважилася скоротити шлях, звернувши з запропонованої Агнесою дороги. Ліхтарі згасли, але, навдивовижу, вона зробила правильний вибір майже в цілковитій темряві.

Джекі насунула каптур нижче і, скориставшись тим, що захисники барикади затулилися руками від сліпучого променя поліційного дирижабля, перелізла через купу мотлоху.

На площі було голці ніде впасти. І на обличчях людей відбивався не переляк чи розпач, а природна рішучість — та, що приходить після того, як кістляві руки страху раптово втрачають силу й відпускають здавлене горло. Люди несли палиці, каміння, залізні прути, дехто озброївся старими рушницями з опуклими балонами. «Пневмогвинтівки»,— само собою спливло в думках Джекі. Люди цілеспрямовано, без паніки рухалися до північного боку майдану, до трьох будівель з барикадами між ними, так ніби їм не виїдав очі дим, ніби не гули вгорі поліційні дирижаблі й не лунав навкруги пронизливий набат дзвонів. Джекі розгублено роззирнулася. Агнеса була десь поруч: вони дивилися на собор майже з однієї точки, обидві бачили плакат з Августом Яблонським і напис «Вимагаємо справедливості». Дівчина подумки покликала її, але Агнеса з кимсь розмовляла і думала так швидко, що вирішила не відволікатися на її заклик. Джекі роздратовано видихнула: іноді навіть у внутрішньому «месенджері» абонент бував тимчасово недоступний, тож доведеться шукати Агнесу в традиційний спосіб.

Раптом гуркіт моторів став просто нестерпним: одразу три велетенські машини опустили свої сріблясті тіла настільки низько до площі, наскільки дозволяли їм шпилі Михайлівського собору. Людське море залило отруйно-біле світло прожекторів. Люди схвильовано загомоніли, рух прискорився: всі намагалися якнайшвидше дістатися північного боку майдану. Джекі штовхали десятки плечей, прожектори засліплювали очі, але вона вперто дерлася до собору. І нарешті побачила Агнесу.

Її двійниця стояла на помості, наспіх спорудженому з ящиків, і тримала чудернацький гібрид валторни з гучномовцем. Джекі відчувала, як нутро стискається від жаху: здавалося, всередині Агнеси більше не було нічого, крім цього щемливого, неприємного відчуття і щохвилинних крижаних хвиль, що пробігали по хребту, тільки-но у глибині стривоженого міста лунав огидний скрегіт і важка хода, ніби крокували велетенські машини. Агнесі кортіло зіщулитися, стати непомітною, але під помостом збиралися леобуржці — здебільшого студенти з Академічного району, і вони дивилися на неї з неабияким захватом. Перед очима спалахнув магній — хтось забажав зафіксувати появу дочки Яблонського на площі — і Джекі наче засліпла. Агнесі стало зле, вона з останніх сил трималася на ногах. Перемагаючи не свої відчуття, Джекі продерлася під саму сцену. Їхні погляди зустрілися.

«Господи, я не можу... Я не знаю, що казати».

«Що сказав би твій батько?»

На очах в Агнеси проступили сльози, горло ніби стиснуло лещатами.

— Говори,— прошепотіла Джекі.

— Лідерка, на яку ми заслуговуємо,— почулося десь поруч.

Дівчина обернулася. Лейла іронічно посміхалася, роздивляючись напівмертву від страху Агнесу. Репліка вигнанки чомусь так шпортнула Джекі, ніби вона сама опинилася на помості перед сотнями деморалізованих нічним побоїщем городян і не знала, що сказати. Але вона нічого не відповіла. Агнеса піднесла до губ гучномовець.

— Леобуржці! — Її голос зривався від хвилювання.— Я — Агнеса Яблонська. Наше місто — це місто мого батька. І я нарешті тут, поруч з вами! І неможливо... втілити у слова... те, що ми всі відчуваємо через... Ви же знаєте, що сталося у Творчому районі! — (Джекі відчула, як її душать сльози).— Але дозвольте мені звернутися...

У цей момент пролунав перший вибух.

...Темрява ночі сповнюється молочно-білого диму. Перелякані, розлючені вигуки. Джекі кашляє, легені виїдає пекучий дим, але їм не дають перепочинку — ще один вибух. І ще. Над головою свистять білі згортки і сиплють іскрами, мов феєрверки. Перед очима танцюють чорні цятки. Джекі намагається розгледіти на помості Агнесу, але її не видно в білій отруйній імлі. Вона кличе її подумки, кличе вголос, та всередині — тільки порожнеча, ніби її двійниця зникла з цього світу. Наступний згорток вибухає просто в натовпі, несамовито лементує жінка. Очі застилає матова завіса, у вухах дзеленчить.

...Джекі нарешті заповзла на поміст. Агнеса зіщулилася, обійнявши коліна, за купою ящиків, її били дрижаки.

— Ти мене налякала! — гримнула на неї Джекі, але одразу ж міцно обійняла.— Я не зрозуміла, що сталося!

— Я не можу... я не можу,— Агнеса хиталася взад-вперед.— Я не можу... Джекі... я не можу, вони нас уб’ють. Вони всіх уб’ють!

Поранення. Це через її поранення.

— Ось ти де, квіточко!

З помосту зістрибнула Лейла. Вигнанка грубо схопила Агнесу за плече й спробувала підняти. Джекі рвучко випросталася і опинилася між ними.

— Не заважай! — люто видихнула вигнанка.— Вона має звернутися до Оздеміра!

— Тут паніка! Її ніхто не почує!

За спиною Лейли знову вибухнуло. Агнеса заквилила.

— Якщо вона цього не зробить, вони продовжать наступ! — вигукнула вигнанка.— Дивися!

Просто через завали центральної барикади на площу лізли жахливі, не схожі на людей істоти. Джекі вже бачила таких, з випнутими шоломами на головах і срібними знаками на плечах, але цього разу вони були озброєні. «Акули» — майнув спогад у голові. Найнебезпечніший підрозділ леобурзької поліції, Оздемірові пси. Палиці в їхніх руках спалахували за секунду до удару — і нещасний валився на землю, конаючи від болю. Що це таке?! Джекі придивилася: один з «акул», вдаривши леобуржця, торкнувся його палицею ще раз, і ще, і щоразу від спалаху бідолаху хапали судоми. Від палиць до наплічників тягнулися довгі чорні дроти.

— Електрика? — самими губами прошепотіла Джекі.

Сліпучі бомби летіли просто в натовп, але звідки? Десь за будинками сталево заскреготіло. Джекі звела погляд угору і затремтіла.

Високо над забарикадованою вулицею висіло величезне залізне черево поліційного «краба». Він був більший і потужніший за той, що його вони бачили раніше, і не мав камер для арештантів. Ця машина була створена, щоб нищити, а не заарештовувати. Зараз його колінчаті рипучі ноги були висунуті на максимальну висоту, і поліціянти, що сиділи згори, підтримували наступ «акул». «Краб» рясно закидав сяйливими згортками площу, і вони вибухали просто в натовпі. Один із захисників барикади затуляв обличчя руками, по його пальцях струменіла кров.

З дирижабля над площею пролунало:

— Подданные свободного города Леобурга, с вами говорит полицмейстер Джозеф Бридж-Паркер! Немедленно прекратите сопротивление! Предпринимаются действия по наведению правопорядка![55]

Агнеса затулила вуха руками і безпорадно, мов дитина, захитала головою.

Джекі вже розуміла, що відбувається. Поранення змінило Агнесу. Страх, що засів у ній відтоді, з першими вибухами вирвався назовні, й вона більше не контролювала себе. Її двійниця була не готова до того, що тут відбувалося. Вибухи, дим, кров. Рани її міста кривавилися, її місто вмирало, і вона помирала разом з ним. І навіть якщо Лейла почне батожити її, це не допоможе.

Агнеса не звикла опиратися владі. Але Джекі знала, що слід робити з владою, яка забула, кому має служити. Джекі добре вивчила уроки розлючених громадян. Колись, у Києві.

— Підводься, погань! — заверещала Лейла і тицьнула їй гучномовця.— Скажи йому, що ти з нами! Скажи бодай щось!

— Відчепися від неї! — Джекі вихопила пристрій з рук вигнанки і залізла на поміст.

— Агов, Оздеміре! — вигукнула дівчина, і над охопленою панікою площею прокотилося відлуння.— Ти чуєш мене? Я — Агнеса Яблонська! Ти забувся спитати моєї думки, перш ніж віддав наказ на штурм! А я ж сиджу з тобою в Раді!

Джекі перевела подих, прожектор одного з дирижаблів стрибнув у бік помосту. Вона примружила очі від яскравого світла і подивилася нагору.

— Я пропоную тобі зупинитися негайно! Ти можеш убити нас усіх, але ти ніколи не вб’єш свободу! На нас дивиться весь світ. На нас дивляться гаранти спокою вільного міста Леобурга! Зупинися зараз, бо інакше на тебе чекатиме неприємний сюрприз від цісаря Вільгельма. Даю тобі час до дванадцятої години!

Що... що вона верзе? Який у біса цісар?! Джекі й сама не розуміла, звідки в голові взялася ця вигадка. Над натовпом пролетів схвальний вигук, захисники табору, здавалося, кинулися на поліціянтів з потроєною силою.

— Агнесса тут! Агнесса с нами! Напирай, напирай, братцы! — волав хтось російською.— По центру![56]

Джекі пхнула «валторну» Лейлі, зістрибнула з помосту і пригорнула Агнесу. Двійниця плакала, а Джекі трусило від хвилювання, ніби вона справді промовляла ці слова в обличчя правителю Леобурга. Але за ті дві хвилини, коли її вихоплювало світло прожектора, воно ніби випалило щось у неї всередині. В той момент Джекі відчула, що страх остаточно зник.

— Агов!

Дівчина обернулася.

— Нормально вийшло, хоча трохи по-сільському,— кивнула Лейла.— Вона ж аристократка в нас! А тепер негайно валіть обидві звідси!

Вигнанка розчинилася в натовпі.

— Як же мені соромно...— простогнала Агнеса.

— Слухай,— Джекі взяла її за плечі та струснула.— Оце все потім, добре? Зараз іди до собору і сховайся. Нас не повинні бачити разом.

— А ти?..

— Я прийду пізніше,— невпевнено посміхнулася Джекі.

Штурм тривав. Оздемір не мав наміру зупинятися. Але Джекі раптом охопив азарт — вона більше не боялася ані велетенських «крабів», ані електричних кийків, ані вибухів. Люди пролітали повз із калейдоскопічною швидкістю, і дівчина сунула разом з ними вперед, до барикад, де точився бій. На одній з них промайнуло щось знайоме, і Джекі інстинктивно кинулася туди.

— Правий фланг! — Джекі упізнала Давида.— На правий фланг!

Барикада праворуч залишилася практично без захисту — народ кинувся до центру, де, здавалося, «акул» більшало. Але це була помилка: поліціянти посунули праворуч. Вони заскакували на купу мотлоху і з люттю лупцювали захисників електричними кийками. Очманілих побитих людей передавали кудись за барикаду. Протестувальники кинулися на допомогу, але з «краба» просто в юрбу посипалися сяйливі гранати. Від вибухів Джекі ніби оглухла, сам майдан і бій на ньому зливався перед очима в єдину тремтливу пляму.

Про те, щоб вирватися з гущавини подій, уже не йшлося. Джекі спробувала вивільнитися, але було запізно. Груди ніби стиснули гігантські лещата. Вибухи лунали знову і знову, і люди, мов божевільні, бігли назустріч. Дихати стало геть неможливо. Ще кілька секунд — і вона помре.

«Джекі! Джекі! Чому ти не можеш дихати?! Де ти?!»

О, якби ж вона знала!

Джекі боляче вдарилася об щось залізне. Ліхтар! Вона обхопила його і поповзла нагору. Тіло дерлося по гладкому стовпу ніби без її участі. Ще зусилля, і ще, Джекі заповзла на залізний кошик для квітів і обійняла ліхтар руками. Тепер вона могла дихати! По щоках текли сльози. Цієї миті вона побачила те, що відбувалося попереду.

Барикади по центру і праворуч були захоплені — за «акулами» до площі сунули звичайні поліціянти, вони розкидали мотлох і розчищали дорогу. На лівій барикаді ще тривав бій, але сили й озброєння були надто не рівні. Зіткнення почалися вже на самому майдані, лунали крики. Виходи з площі були перекриті.

«Акули» наступали. Під їхньою владою опинилася значна частина Михайлівської площі. Вони люто громили все, що потрапляло під руку — намети, казанки з їжею, діжки. А тоді Джекі помітила якийсь рух на дахах будівель обабіч барикади праворуч. Поява людей на даху чомусь надихнула протестувальників. На багатьох обличчях з’явилися усмішки.

Поліціянти продовжували розтягувати укріплення між будівлями, не звертаючи уваги на дах. «Краб» здригнувся і заскреготав. Від цього звуку в Джекі звело зуби. Гігантська машина похитнулася на вузлуватих ногах і випустила кілька бомб, які впали впритул із собором. Поліціянт знизу вказав на залишки барикади. І механічний звір рушив.

На даху випростався на повен зріст чоловік. Його миттєво висвітлив прожектор з дирижабля. Чоловік здійняв руку і завмер. Дівчина напружила зір.

Це був Федя. Джекі похолола. Він скинув піджак Тео, сорочка була розстебнута на грудях, обличчя й руки вимащені чорним. Він стояв на краєчку даху, а вона не могла відвести погляду: охоплене революцією місто з іншої реальності, присутність у її свідомості іншої людини, крики чужими мовами і наближення поліції не здавалися їй тої миті химерними в порівнянні з ним. У його силуеті було щось нереальне, але водночас природне, як уві сні, й Федя, нерухомий, ніби скульптура на даху, здавався їй частиною цього ілюзорного світу — плоть від плоті Леобурга, просочений його духом і приречений розділити його долю.

«Краб» перевалився з однієї ноги на іншу. Земля затремтіла. Джекі міцніше обхопила ліхтар. Ледве велетенська машина переступила залишки барикади однією ногою, Федя опустив руку.

З двох боків у «краба» полетіли темні предмети, не менше двадцятьох. І наступної миті тіло залізного створіння охопив вогонь.

На кілька секунд на площі запанувала дивна пауза — очі всіх були спрямовані на охоплену полум’ям громадину, а потім здійнявся дикий ґвалт. «Краб» натужно заскреготав і, зробивши ще крок, дав крен. Дирижаблі, уникаючи вогню, набрали висоту, на площі потемнішало. Вогненна машина застогнала — водій вирішив скоротити висоту ніг, але через полум’я механізм заклинило. Стрімко втягнулися тільки чотири ноги, дві залишалися витягнутими на повну довжину. «Краб» похилився набік. З кабіни повалив чорний дим. Поліціянти, що керували машиною, вистрибували на землю, їхні захисні костюми палали, скляні заборола масок укривалися густою кіптявою, позбавляючи зору. Нажахана Джекі затулила вуха від їхніх відчайдушних криків.

Один з дирижаблів підплив до охопленої вогнем машини. З відчиненого трюму гондоли посипався білий порошок. Це збило вогонь лише на мить, і окутаний ядучим чорним димом «краб» зрештою завалився на землю. Протестувальники тріюмфували. Джекі не йняла віри очам: під вагою кабіни залізні ноги поліційного монстра погнуло, і вогонь, що розгорівся з колишньою люттю, танцював на його залізних «кістках». Як це можливо? Чому той реагент з дирижабля не зміг загасити пожежу? Перед очима Джекі майнула картина знайомства з Леобургом: вибух паромобіля й острівці вогненної чорної рідини на бруківці. Пальне паромобілів! Воно не лишало жодного шансу на порятунок, вся земля і залізні ноги «краба» миттєво спалахнули. Федя там був і бачив те саме!

— Drugi ucieka! Drugi ucieka, kurwa mac![57] — волав хтось польською.

Земля знову затремтіла. Друга машина зі скреготом розвернулася і почала відходити вглиб вулиці. Знищення «краба» надихнуло учасників протесту. Людська хвиля ринула до барикад, і за кілька секунд «акули» почали тікати. Але цього разу вони бігли не до барикади праворуч, а... просто на Джекі. Дівчина притулилася до ліхтаря і замружила очі. А тоді відчула нестерпний біль.

Отямилася Джекі вже на землі. Розряд прошив усе тіло, руки й ноги помліли. З чола сповзали гарячі липкі краплі, що потрапляли в очі, заважали бачити. Реальність була схожа на комікс: просто над нею виник химерний силует з круглою головою. По занесеному для удару чорному кийку зміїлися блискавки. Але вона його не боялася, хоча знала, що ще одного удару не витримає.

По її обличчю майнуло світло з дирижабля. Поліціянт відсахнувся і завмер, а тоді хтось зніс його з ніг. Джекі заплющила очі.

— Якого біса ти тут робиш, туристко?! — засичав їй в обличчя жіночий голос. Хтось стиснув комір її плаща так, що вона мало не задихнулася.— Я що казала?!

Лейла потягнула її за комір і допомогла підвестися. Поліціянт розмахував руками і глухо репетував усередині шолома, поки його лупцювали розлючені захисники табору.

— Дякую...

Язик Джекі ледь ворушився, ноги підкошувалися.

— Дурна курко! — люто видихнула Лейла.— Негайно забирайся до собору! Знайди свою подружку, і сидіть там як миші! Пішла!

Вигнанка штовхнула її в спину. У голові гуло. Слизька бруківка стрибала перед очима, і Джекі шкандибала крізь натовп, перечіплюючись через дрова, ошмаття плакатів і наметів, чиїсь розкидані речі, поки не опинилася поруч із собором. Дівчина знесилено з’їхала спиною по стіні й заплющила очі.

Розділ 4

Нитки, що уриваються

— Прибув парламентер від Оздеміра!

Джекі насилу розліпила повіки після минулої скаженої ночі й не одразу зрозуміла, що за ґвалт зчинився в кімнаті. Просто над нею, затуливши собою світло невидимої лампи, нависав рудий велет. Як же його звуть?..

— Маку, чого ти ричиш, наче клятий морж? — невдоволено пробурмотіла Лейла десь поруч, і Джекі з подивом помітила, що вигнанка сидить на ліжку в неї в ногах.

— Кажу ж, Оздемір кличе на перемовини! Потрібна Агнеса!

Джекі миттєво прокинулася і звелася на лікті. Останнє, що вона пам’ятала,— холодна і вогка бруківка біля стіни собору. Тепер Агнеса сиділа поруч, скоріше за все, це вона знайшла її. В кімнаті панувала напівтемрява, яку розсіювала лише лампа на столі. Вигнанські катакомби. Несподівано тут виявилося величезне зручне ліжко з балдахіном, хоча раніше, зазираючи в «каюти», Джекі такого не бачила. Потилиця неприємно нила, дівчина притулила долоню до чола і намацала пов’язку — хтось подбав про її вчорашню травму. Тіло геть заклякло від холоду, і якби хтось не вкрив її дірявим вовняним пледом, вона промерзла б до кісток. Перед очима майнув той ранок, коли Джекі прокинулася на дивані у вітальні та сплутано пригадувала вчорашній вечір, але цього разу, звісно, про неї піклувався не Федя. Той, либонь, так само задрімав десь просто посеред вулиці, як і вона.

— Це ми ще подивимося,— позіхнула Лейла.— Збирай наших, зараз прийде Марсело. Ви обидві прокидайтеся; Агнесо, ти — до штабної, а ти... як тебе?

— Джекі.

— Ти йди на камбуз. Другий вхід праворуч. Допоможеш приготувати сніданок. Якщо буде треба, ми тебе покличемо.

Вигнанка підхопилася, обтрусила хутряний жилет, поправила широкі шкіряні браслети на зап’ястках і ретельно пригладила волосся, що вибилося з коси, а тоді вийшла з кімнати. Джекі злізла з ліжка і роззирнулася. Ця «каюта» була більше схожа на звичайнісіньку спальню, ніж на спартанські казарми з багатьма ліжками, де ночували інші вигнанці. Вочевидь, це було Лейлине помешкання. Щоправда, меблі в кімнаті здавалися старими й неохайними: шафа похилилася і припадала на праву ніжку, наче кривенька качечка з казки, з оббивки пуфа прозирали пружини. Оксамитовий балдахін над ліжком добряче поточила міль, тьмяне дзеркало на стіні перетинала тріщина. Мабуть, вигнанка назбирала цей мотлох десь на задвірках Аристократичного району.

Раптом позаду глухо стукнуло, Джекі здригнулася й обернулася. Агнеса злякано притисла руки до грудей і втупилася у спинку ліжка — дубові дошки з двома круглими отворами посередині. Потім дівчина знову протягнула руку, підняла кришку і грюкнула нею ще раз. Клацнув замок.

Колодки.

А це ліжко, либонь, не з Аристократичного району, а з будинку Шарлотти.

— Це для катування? — видушила з себе Агнеса.— Але нащо Лейлі таке ліжко?

— Я тобі потім поясню,— з іронічною посмішкою зітхнула Джекі.— Як трохи підростеш.

Перебувати в цій кімнаті стало геть незатишно, і вони з Агнесою вийшли в коридор. У надрах вигнанських катакомб клацали чудернацькі механізми, лунали команди, сміх, хтось за стіною насвистував. Тут, у віддаленні від реального поля бою, час ніби зупинився — не відчувалося тих тривожних настроїв, що панували в наметовому містечку на Михайлівській площі.

Ледве дівчата встигли зробити кілька кроків, з-за рогу з’явився темночубий вигнанець. Його пласке зморшкувате обличчя миттю змінив подив. Чоловік кинувся назустріч Джекі, й дівчина злякано завмерла на місці.

— Агнесо, хвала небесам! — вигукнув він.— Ми ніде не могли тебе знайти!

Джекі придушено промурмотіла якесь вітання, поки він стискав її в обіймах. З-за її спини визирнула справжня Агнеса.

— Дядечку Марсело! — усміхнулася вона.— Ви дещо помилилися.

Джекі відчула, як у голові яснішає: її двійниця подумки викликала спогади й картинки з минулого, і вже за кілька секунд Джекі знала, що перед нею — Марсело Мотта, друг Августа Яблонського, єдиний, хто вижив під час вибуху в лабораторії, що забрав життя кількох провідних учених-хіміків. Картина загадкової смерті Агнесиного батька, папери, що доводили навмисність цього «нещасного випадку», справжній бунт на його похороні кілька років тому — перший бунт леобуржців, які вимагали справедливого розслідування,— все це промайнуло і закарбувалося в пам’яті Джекі з чужих спогадів так швидко, що вона не встигла й кліпнути.

— Але ж...

— Так, ви правильно зрозуміли,— підтвердила Агнеса.— Це Джекі.

— Як ти тут опинилася?

— Мене привів Данило.

— Скільки ж вас там...— спантеличено закліпав Мотта.

— Дядьку Марсело, я чула, Оздемір надіслав парламентера? — змінила тему Агнеса.— Чого хоче?

Мотта завагався і скосив оком на Джекі.

— Ви можете казати в її присутності, все гаразд.

— Рада вимагає від тебе, моя дитино, негайно відмежуватися від вигнанців і припинити будь-які контакти з нами. До звичайних леобуржців Оздемір обіцяє не застосовувати жодних покарань, якщо завтра, до півночі, з Михайлівської площі та прилеглих вулиць приберуть барикади. Також ми маємо негайно відпустити полонених поліціянтів. Лише тоді Рада почне з тобою перемовини про реформацію міста. Оздемір не каже, що буде в разі відмови. Ймовірно, нова кров.

— Тобто звичайний ультиматум: ми вас не вб’ємо, якщо ви капітулюєте,— підсумувала Джекі.

— Так, хоча, в порівнянні з минулими, ці вимоги здаються гуманнішими,— посміхнувся Мотта.

— Він вважає, що після нічного погрому люди на це погодяться?

— Гадаю, його абсолютно не цікавить думка людей,— знизав плечима вигнанець.— На тебе чекають у штабній, Агнесо. Потрібно обговорити все це.

Агнеса розгублено озирнулася на Джекі, коли вигнанець повів її коридором. Джекі лише махнула рукою. Що ж, як сказала Лейла, якщо знадобиться, її покличуть. Дівчина рушила коридором у пошуках вигнанського «камбуза».

Вигнанська кухня нагадувала вулик. З пелехів запашної пари вигулькували жінки й чоловіки, гукали одне одного і знову зникали десь біля агрегатів, що гуркотіли, дзижчали, оберталися, клацали і цокали. Посеред кімнати булькотів велетенський казан з кашею. Щось скреготало. Черговий махнув Джекі рукою і тицьнув їй відерце вимитої, але нечищеної картоплі, вказавши на один з апаратів під стінкою.

Джекі байдужно спостерігала, як залізні леза чистять картоплю без її участі. Хай як вона старалася думати про щось інше, всі її думки крутилися навколо наради в штабній. Агнеса чомусь знову підняла «ширму» між їхніми свідомостями, і тепер Джекі гадки не мала, що там відбувається. Очевидно, що Оздемір не погодиться на їхні вимоги й не відступить. Цієї ночі їм дуже пощастило — поліція не чекала такої відсічі, втрати одного з крабів і того, що так багато людей глупої ночі збереться на Михайлівській площі. Чи піде через це у відставку правитель, обраний з довічним мандатом? Авжеж, ні. Отож Агнесі доведеться залишатися тут до кінця, хай яким він буде. І самій Джекі теж. Якоїсь миті вони наче перетворилися на єдине ціле, і якщо спочатку Джекі просто прагнула пригод, то зараз Агнеса справді потребувала її допомоги. Але чим вона могла зарадити? Данилів дядько у щоденнику лякав їх тим, що, зустрівшись, вони обидві збожеволіють. Насправді ж виявилося, що це не вона, а роздертий Леобург зводив Агнесу з глузду. Роль, яку для неї приготували вигнанці, вона сама не подужає. Джекі не обговорювала з нею те, що трапилося вчора вночі, але щомиті відчувала жахливий, невимовний сором, який душив Агнесу. Після в’язниці й поранення вона більше не може зберігати холодну голову, коли чує вибухи і постріли. Якщо вчорашнє повториться, Агнеса знову розклеїться: підведе леобуржців, Данила, пам’ять батька і згубить усе, що цінує в цьому житті. І Джекі не могла дозволити цьому статися.

Джекі вимила кілька казанків, розклала сир на хліб. Одна з жінок відчинила ляду в стіні, й у кімнаті стало ще спекотніше. Джекі вискочила в коридор подихати — й мало не зіштовхнулася з людиною біля дверей.

— Ось ти де.

Джекі відступила, намагаючись угамувати тремтіння.

— Привіт.

Федя підступив до неї. На секунду здалося, що він хотів покласти руку їй на плече, але зніяковів і відхилився. Вигляд він мав дуже втомлений, під очима залягли темні кола, а ластовиння на щоках і носі тепер здавалося яскравішим, ніж зазвичай.

— Що з головою?! — примружився хлопець й оглянув її пов’язку.— Ти ж...

— Я була на площі. Трохи перепало, але нічого страшного.

— Дідько,— зітхнув Федя.— А я сподівався, що мені примарилося! Ну хто тебе просив...

— Та годі вже,— втомлено промовила вона.— Я бачила тебе на даху. І знаєш, ти там теж не фотосесію робив. Що там у штабній?

Федя вигнув брови.

— Вони запрошують тебе.

Джекі сіпнулася в напрямку штабної, наче відчула поштовх, але Федя не пустив її, м’яко перепинивши шлях рукою.

— Ми ж заберемося звідси сьогодні, так? Хай що там вони від тебе хочуть. Пообіцяй мені.

— Ні. Я більше не втечу.

— Женю, ну будь ласка. Вони впораються і без нас. Тут небезпечно.

— На мене чекають. Якщо бажаєш — іди собі.

— Та я б залюбки! — пирхнув Федя.— Але ти знаєш, навіщо я тут.

— Я більше не втечу,— гучніше повторила вона, не маючи сили поглянути йому у вічі.

— Ти навіть зараз тікаєш. І до Леобурга ти зібралася, щоб утекти якнайдалі від мене, хіба ні?

Джекі звела на нього погляд, по тілу прокотилася неприємна крижана хвиля.

— Я все життя тільки те й роблю, що тікаю і ховаюся,— вона продовжувала вимовляти заготовлену фразу і тепер почувалася безглуздим роботом, але не могла зупинитися.— Та зараз я більше не боюся. І тому залишуся тут.

— Ну, тоді я теж залишуся! — роздратовано видихнув Федя.— Хай йому чорт, Женю! От чому після того, як ми познайомилися, я постійно роблю не те, що логічно, а те, що доводиться?

— Мені дуже шкода, Федю,— зітхнула Джекі.— Справді, краще б ми не знайомилися.

Вона прибрала його руку зі шляху й пішла.

— Я так не думаю,— провадив Федя вже значно м’якше, наздоганяючи її.— Я не розумію тебе! Що з тобою трапилося? Я ж вибачився! Женю!

Джекі відчинила ляду штабної і зупинилася. Данило й вигнанці: Мотта, Лейла, Давид, Мак і ще кілька людей, імен яких вона не знала,— завмерли, ніби запекло сперечалися про неї. Агнеса сиділа в самому кутку кімнати, впершись чолом у руки. Слова застрягли в горлі, тільки-но Джекі побачила свою двійницю.

«Я не хочу, щоб через мене гинули люди. Я не можу цього допустити».

— Гаразд, Лейло, виклади свою ідею,— запропонував Давид.

— Це не ідея, це сувора необхідність,— випалила вигнанка.— Ти сам знаєш. Люди прийшли вчора, щоб воювати. До останнього. Їх кличуть на барикади за краще майбутнє, справедливість, чесність, і вони готові, врешті-решт, померти за новий Леобург, за нову владу, а потім на барикаді з’являється символ цієї нової влади і...— вона задихнулася від обурення і змахнула руками, не в змозі дібрати слів.

«Люди гинутимуть так чи так, Агнесо. Ніхто не впорається ліпше за тебе».

«Ти впораєшся. Ти. Їм потрібна ти, не я».

— Я не зовсім розумію,— насупився Данило.

Джекі подивилася в чорні Лейлині очі, сповнені гніву, і повільно вимовила:

— Сьогодні вночі дещо трапилося. Агнеса злякалася і втекла з помосту. Звертатися до Оздеміра довелося мені.

— Саме так! — просичала Лейла.— Бісова панночка! Ми кличемо людей воювати, а вона непритомніє від вибуху бляшанки з натрієм. А якби там не було... е-е-ем... як тебе звати, нагадай? — вона обернулася до Джекі, але не дочекалася відповіді та продовжила полум’яну промову: — І це ще не справжній штурм. Так, легкі вправи на свіжому повітрі!

Агнеса геть зашарілася, а пальці, що гарячково зминали мереживну хустинку, помітно тремтіли. Данило підійшов до неї і хотів узяти за руку, але дівчина відсахнулася. Джекі пекло від нестерпного, непереборного сорому, ніби Агнеса почувалася винною не лише через власну моральну непідготовленість, але і винуватила себе і в трагедії Творчого району, і в кожній краплині крові, пролитій цієї ночі на вулицях і майданах її міста. Щоразу, зачувши вибух, Агнеса втрачала над собою контроль. Цей тягар неможливо було стерпіти. Вона не впоралася. І не впорається ніколи. Так, вона — дочка видатної людини, її батько заснував місто, але воно не стало таким, яким він його задумував. Так, Агнеса потрібна для того, щоб зробити Леобург кращим. Але вона фізично не може їм допомогти. Усе це — кляте поранення, смерть батька і дядька, в’язниця, вигнанці й уся ця революція — звалилося на неї кам’яною брилою, і вона задихалася під її вагою. Агнеса не може відмовитися. Але і витримати не здатна.

І ніхто в цій кімнаті, та й в усьому світі, не знав, що вона відчуває насправді.

«Ти сміливіша, розумніша, сильніша за мене. Врятуй мене, Джекі. Врятуй!»

— Отож, Даню, думайте. Думайте, що робитимемо, поки ще не запізно, бо тягати під вогнем це мляве опудало я не наймалася!

— Не смій так казати, Лейло! — розлютився Данило.

Агнеса схлипнула й вибігла з кімнати. Джекі пропекла Лейлу поглядом.

— Я ще маю добирати слова?! — пирхнула вигнанка.

— Ще раз таке собі дозволиш, і я...— Данило підступив до неї впритул.

— І ти — що? Відлупцюєш мене? — глумливо перепитала вона.— Ти просто не бачив! А довбні з поліції мали чудову виставу! Годі вже теревенити, краще подумайте, як усе виправити!

— Ти б попустилася,— кинув Федя, який мовчки спостерігав за бесідою.— Агнеса незамінна. Вона — єдина представниця легітимної влади, яка грає на вашому боці. Так, злякалася, але ж трапляється. Не думаю, що наступного разу...

— Наступного разу не буде! — відрубала Лейла.

— Чому? — Данило зміряв її недовірливим поглядом.— Є якась пропозиція?

— Наступного разу не буде,— луною повторила Джекі.

Всі розвернулися до неї, в кімнаті стало неприродно тихо, ніби самі стіни затамували подих.

— Наступного разу не буде, тому що Агнесу заміню я.

— Ти... що?! — видихнув Федя.

— Ти хочеш...— Данило напружено звів брови.

— Вона благає мене. І я не можу відмовити. Я виходитиму там, де необхідна Агнесина присутність, і казатиму те, що потрібно. Нехай усі вважають, що я — донька Яблонського. Я багато пам’ятаю... тобто знаю з її дитинства. Я не впаду. Вже якось втримаюся. Й Агнеса буде в безпеці.

— Ти впевнена? — запитав Давид.— Ти впораєшся?

— Так. Упевнена.

— Джекі, це насправді небезпечно,— сказав Данило.— Ти не зобов’язана...

— Я вирішила. А у вас нема інших варіантів.

— Тоді...

— Я не зрозумів, ти...— Федя за два кроки перетнув кімнату і підступив до Данила.— Ти серйозно це обговорюєш?!

— Вона має рацію...

— От добре вигадали! — обурився він.— Ти хочеш уберегти свою дівчину, натомість відправивши під кулі мою?

Джекі здригнулася. Що? Він вимовив це так природно, ніби повсякчас називав її так перед своїми друзями, ніби думав про неї саме так. Дівчина не могла вдихнути, і миттєве збентеження розлилося рум’янцем по щоках, але це почуття одразу потонуло у спалаху гніву.

— Це моє рішення! — вигукнула вона.— Я роблю те, що вважаю за потрібне!

Джекі мигцем помітила, як Лейла заклякла з широко розплющеними очима та втягнула голову в плечі, ніби намагалася відгородитися від усього, що тут відбувалося.

— Даню, я цього не дозволю,— карбуючи кожне слово, промовив Федя.— Діла не буде.

— На жаль, вирішувати не тобі. Якщо Агнеса сама бажає, а Джекі готова...

— Може, ви обидва нарешті поглянете на мене?! — Джекі розлючено смикнула хлопців за рукави.— Ти,— вона звернулася до Феді й уперше не відвела погляду, дивлячись йому у вічі,— не можеш мною керувати. Я роблю те, що вважаю за потрібне. Це тебе сюди ніхто не кликав, це ти тут нічого не вирішуєш! Ну, а ти, Даню,— Джекі видихнула, намагаючись заспокоїтися,— просто поміркуй. Агнеса не годиться для цієї ролі. Якщо хтось не може впоратися з якоюсь справою, його міняють. І не тому, що він поганий. А тому, що справа має бути зроблена.

— Я згоден з тобою,— кивнув Данило.

— А я ні.

— А тебе це не обходить,— Джекі кинула на Федю черговий убивчий погляд.

— Давиде,— Федя у відчаї обернувся до вигнанця.— Тільки уяви, що скажуть леобуржці, якщо дізнаються, що Агнеса не справжня! Та це знищить ваш авторитет за мить!

— Я не переймаюся, бо ніхто не матиме доказів. Джекі знає те, що й Агнеса. Вони схожі, як дві краплини води. Тож ми з Агнесою напишемо звернення до гарантів миру і обговоримо подальші перемовини з Оздеміром. Лейло, а ти берися до зовнішності Джекі.

Вигнанка не вимовила ані звуку, наче й не чула його. Її темні очі палали сумішшю презирства та гніву, коли вона, мов тінь, швидко і плавно ковзнула повз Федю до виходу. Джекі відчула поколювання під ребрами, ніби щось пошкребло пазуристою лапою. Нічого доброго це не віщувало.

— Гаразд. Отже, обміняємо Агнесу на Тео,— резюмував Данило.

— Господи Боже,— пирхнув Федя.— Нащо тут цей ковбой?

— Цей ковбой,— посміхнувся Данило,— один з найкращих стрільців на тутешньому «Дикому Заході». Годі вже йому валятися на дивані, коли в його місті революція.

Над Михайлівською площею стояв димний ранок. Лейла пересмикнула плечима від вогкого холоду та щільніше запнула хутряну жилетку.

Сьогодні все йшло не так, як слід. Вона так мріяла про завтрашні перемовини в Ратуші. У думках пролітали приємні картини: як вона дістає ніж, як лезо ховається в її долоні — крихітне, холодне, безжальне знаряддя помсти,— й от вона врешті закінчує свою справу. Зрівнює рахунок. Вершить справедливість. І чхати на те, що їй того ж вечора відрубали б голову на Ярмарковій площі посеред Російського кварталу. Налякати її смертю? Після всього?..

Але тільки-но Давид поглянув на неї, одразу ж стало зрозуміло, що на переговори її не пустять і підібратися до свого головного ворога знову не вийде. Втім, можливо, це на краще. Вона добре навчилася чекати. Швидка смерть — занадто милосердно, в неї є ідеї куди цікавіші.

А потім відбулося дещо геть незрозуміле. Те, з якою інтонацією Федя назвав цю дивакувату плюгавку своєю дівчиною, як він перелякався за неї, не могло не здивувати. Що за ігри? В нього ж на лобі написано, хто він такий і що йому треба. Повірити в те, що він справді нею переймається або навіть — ха-ха! — закоханий, може лише така наївна дівчинка, як та... як її... Джекі? Лейла спробувала викликати в пам’яті її стійкий образ, але виходив лише каламутний силует у сірому плащі.

Втім, Лейлі було до того байдуже. Немає сумнівів, що тільки-но вони з Федею опиняться наодинці, то миттєво дійдуть згоди. Лейлу охопило жагливе нетерпіння, тіло ніби сповнило електрикою. Як він підхопив її і притиснув до себе, коли вона незграбно вдала падіння з барикади! Треба якнайшвидше переходити до ближчого знайомства. Лейла і сама не розуміла, чому Федя так її приваблював. Мабуть, уперше в її оточенні з’явився хлопець, який нагадував їй про те, що вона втратила. Він нагадував їй про її світ: з клубами і техно, вечірніми тусовками на яхтах, лондонськими крамницями і московським гламуром, літаками, смартфонами, інтернетом, хмарочосами і суші. Так, чорт забирай, про суші він теж їй нагадував! Лейла не здогадувалася, як скучила за цим і як пекельно втомилася від пари й кіптяви цього гонорового, мерзенного міста, яке спотворило її обличчя. І поки вона застрягла тут, не маючи змоги довершити свою справу, їй кортіло торкнутися чогось свого — частини того світу, до якого вона належала насправді.

Лейла пройшлася майданом. Кілька леобуржців витріщалося на обгорілі рештки «краба», інші юрмилися біля поспіхом змайстрованої клітки, де за метр над землею висіло троє полонених поліціянтів. Підлітки з Робітничого району стрибали навколо клітки і показували їм образливі жести. В цій компанії Лейла помітила дебелого хлопчину в дорогому одязі, мабуть, з аристократів. Хлопчаки вигукували щось німецькою, ставили одне одному підніжки й реготали. Дивно, але зараз, коли на площі було відносно спокійно, людей щохвилини більшало. Прокидалися ті, хто ходив відпочивати після пекельної ночі, приходили ті, хто дізнався про підпал у Творчому районі, леобуржці збиралися біля помосту поруч із собором, роздивлялися шоломи і кийки, кинуті полоненими «акулами», допомагали зміцнювати розтерзані барикади і чекали. Лейла відчувала тяжке очікування в кожному їхньому русі. Ніхто не мав сумнівів, що минула ніч — це далеко не фінал.

— Лейло!

Дівчина обернулася. З боку собору до неї підбіг Данило.

— Тебе кличуть до університету.

Лейла здивовано кліпнула. До університету?

— А подробиці?

— Мені особливо не пояснювали. Тебе кличе професор Кубрик — це той, який цікавиться порталами і нашими переміщеннями.

— Та знаю я хто такий Кубрик. Як же він дістав мене після твого викриття на весь Леобург! Знову буде пропонувати експерименти!

— Схоже, не в тому річ,— хитнув головою Данило.— До університету збираються біженці з Творчого. І ти їм потрібна, щоб поговорити з одним з них. Давид попросив сходити разом з тобою.

Лейла закотила очі й цокнула язиком.

— Я — доросла дівчинка, Даню.

— А він — твій командир, і я не сперечатимуся щодо його рішень.

Лейла розвернулася й пішла до південної барикади.

— То що там за біженець, як гадаєш? — спитав Данило.

— Знову китаєць, чи кореєць, чи ще бозна-хто! — роздратовано відповіла дівчина.— І бовкнула ж, що знаю японську.

— Ти знаєш японську?

— Трохи. Вчилася рік у Японії.

Як Лейла не старалася, голос усе ж її зрадив. У її житті було забагато періодів, про які краще не згадувати.

— Несподівано.

— Я знаю шість мов, якщо тебе це цікавить.

Данило звів погляд угору, ніби щось пригадував.

— Ну, ти писала привітання Оздемірові турецькою,— хлопець плентався за нею.— Німецькою ти з усіма спілкуєшся. Англійську й російську вважаєш рідними. Звідки це все?

— Якби не мала цього дару, то подумала б, що усі транслокали такі балакучі.

— Ні, тепер я краще попередньо все про тебе з’ясую, ніж знову гепнуся головою об бруківку, як тоді, коли ми потиснули руки,— гмикнув Данило.— Отже?

— Я добре володію лише класичною арабською та німецькою. Турецькою, іспанською, французькою та японською — паскудно. Це спадок від татуся.

Вони опинилися на вулиці Перших Учителів, що вела прямісінько до університетського містечка. Стиль будівель навколо змінився: ошатні ажурні будинки Аристократичного району посіли більш строгі класичні форми Академічного, будівлі стали вищі й темніші, й через перевагу сірих і червінькових кольорів усе навкруги здавалося похмурішим, ніж у центрі міста. Перехожих тут було так само мало, як і в інших районах Леобурга, віконниці на нижніх поверхах були щільно зачинені, бруківкою іноді квапливо гуркотіли паромобілі, одного разу проїхав кінний екіпаж: аристократ з підкрученими тонкими вусами довго витріщався на Лейлу з вікна. Вигнанка. Жива вигнанка! Лейла запхнула руки в кишені хутряної жилетки. Вулицями цього міста вона ніколи не зможе ходити спокійно.

— А твій батько, здається, професор-сходознавець, так? — не вгавав Данило.

Лейла кинула на нього швидкий погляд. Це ж треба, згадав!

— Так. Якось поїхав у чергову експедицію до своїх бедуїнів і замутив з британською студенткою. Так з’явилася я, тільки мати йому не сказала, повернулася до Англії. Я народилася в Плімуті. Потім любий татусь припхався до нас, дізнався про мене і потягнув до Москви. Далі де я тільки не жила, навіть у пустелі. Мабуть, йому подобалося ставити наді мною експерименти, змушував вчити іноземні мови. Мати це підтримувала, вони були обоє схиблені на Сході. Тому в мене східне ім’я і найнудніше російське прізвище.

Данило, схоже, збирався поставити ще якесь питання, але попереду вже з’явився високий ґратчастий паркан університетського містечка. Лейла роззирнулася. Втім, патрульних за межами урядового кварталу в Леобурзі вже давно не бачили. Вона вхопилася за ґрати і за мить опинилася нагорі. Данило зробив так само, і вони зістрибнули на вкритий жовтим кленовим листям газон.

Це було єдине місце в Леобурзі, яке Лейла любила. Леобурзький класичний університет нагадував їй рідний Роял Голловей — коледж, який вона закінчила в Лондоні кілька років тому. Будівля з червоної цегли мала тисячі вигадливих башточок, карнизів і балкончиків. Університет більше скидався на церкву — з боків центрального корпусу височіли дві вежі з банями, на одній виднівся годинник. Вежа філософів і Вежа дослідників природи, так пояснив професор Кубрик, коли Лейла вперше опинилася тут. Тоді в саду було повно студентів, сотні акуратних гравійних доріжок петляли поміж охайно підстрижених кущів, поєднуючи різні факультети — природничих наук, мовознавства, вільних мистецтв, юриспруденції та механіки. Поруч розташувалася найбільша в Європі хімічна лабораторія — невисока будівля під сріблястим дахом з ілюмінаторами і трубою, з якої тоді валив густий яскраво-зелений дим.

Проте зараз ідилічна картина університету разюче змінилася. Кущі були давно не стрижені, газони вкриті опалим листям, вежа з годинником майже повністю вигоріла — червона цегла вкрилася чорним гаром, вхід і вікна були забиті дошками. Годинник зупинився о пів на дев’яту ранку після пожежі в ректораті на початку вересня, коли студенти забарикадувалися там, щоб не допустити до виконання обов’язків нового ректора, призначеного Оздеміром. Битва за університет скінчилася внічию — навчання фактично припинилося, новий ректор, сидячи в Ратуші разом з отцями-фундаторами, віддавав накази, які ніхто не виконував, а студенти здебільшого приєдналися до табору протестувальників на Михайлівській площі.

І все-таки тут ще жевріло життя. З вікна факультету механіки вилетів літальний апарат, що нагадував металевого метелика.

— Обережно, брумер[58]! — Лейла смикнула Данила за рукав, і той пригнувся, а «метелик», спритно рухаючи механічними крилами, шмигнув у вікно факультету природничих наук.

— Це їхні місцеві дрони,— пояснила вигнанка, рушивши в бік університетського саду.— Управління кострубате, але може тримати задану траєкторію.

Вони обійшли праве крило будівлі й зупинилися. Тут просто неба сиділи люди. Чоловіки, жінки, діти — вони тулилися на вузьких дерев’яних лавках, замотані в сірі ковдри з університетського гуртожитку, дехто сидів на сирій землі. Плакали, в деяких на головах ще були нічні ковпаки. Лейла бачила біженців і на Михайлівській площі, але тут їх виявилося набагато більше — певно, частина просто боялася повертатися до рідного району, хоча не всі будинки згоріли. Студентки в університетській формі роздавали їм полумиски з супом. Над розгубленою юрбою на стіні висів старий пошарпаний транспарант: «Радо, поверни наші права!» Вочевидь, це був заклик повернути навчальним закладам можливість обирати ректора. Зараз транспарант здавався справжнім раритетом — настільки змінилися вимоги городян за останні кілька місяців!

Лейла пройшла крізь строгу темну арку, і вони з Данилом опинилися всередині університету. Після денного світла холодний морок холу здавався суцільним, і лише за мить у темряві проступили обриси залізних гвинтових сходів. На верхньому майданчику стояв чоловік у чорній професорській мантії, з кумедною цапиною бородою з грайливим завитком на кінці. Професор Кубрик, її давній знайомий.

— Вона тут,— замість привітання вигукнув він.— Ходіть сюди, моя люба!

Від кроків по кольорових кахлях йшла гучна луна. Лейла збігла сходами й опинилася в залі з сірими мармуровими колонами. А потім побачила її.

Дівчинка сиділа на підвіконні, обіймаючи коліна, одна в такому величезному приміщенні, сповненому темряви та страху. Щось ворухнулося у Лейли всередині, вона чомусь була певна, що цього разу професор покликав її недаремно: це справді японка, представниця рідкісної національності в цьому Новому Вавилоні. Розуміння цього прийшло разом з гострим, як укол голки, спогадом з того, реального світу, який вона залишила позаду. Лейлу охопило неприємне відчуття. Дівчинка невловно нагадувала їй Айрі, хоча колір її волосся був природний, чорний, а не отруйно-червоний, і тіло не вкривали вигадливі візерунки татуювань, що викликали огиду в консервативних японців. У порівнянні з іншими мешканцями Творчого району, що захоплювалися божевільним убранням, вигляд вона мала скромний. Кругле заплакане личко, темне волосся до плечей, сукня з атласним корсетом і пишною короткою спідницею. Дівчинка дивно затремтіла, ледь помітивши Лейлу, ніби впізнала її. Втім, багато людей здригається, побачивши її рубець.

Кубрик хотів щось сказати, та Лейла вимовила японською:

— Як тебе звати?

Дівчинка від несподіванки роззявила рота, закліпала віями і змогла видушити з себе єдине слово:

— Казумі.

— Де твої батьки, Казумі? — Лейла присіла на підвіконня.

— Я не знаю,— темні очі японки заблищали від сліз.— Я загубилася! Батько збудив мене серед ночі, я тільки встигла одягнутися, почався гуркіт. Такий гуркіт... грім... і спалахи світла. Ми бігли разом з усіма, а потім... я не знаю, куди він зник...

Лейла глипнула на Данила і професора, які зачаровано спостерігали за їхньою розмовою. Дивно, але колись її рішення поїхати до японської мовної школи було продиктоване саме бажанням принагідно похизуватися знанням екзотичної мови, але вона і подумати не могла, за яких обставин це станеться. Добре, що ані Данило, ані інші ніколи не дізнаються, що вона насилу розуміла Казумі, бо та розмовляла японською з іншого, «леобурзького» світу.

— Зрозуміло. Я впевнена, що він знайдеться,— Лейла злегка всміхнулася.— Про тебе попіклувалися?

Дівчинка мовчки кивнула і продовжила пильно дивитися на неї. Скільки ж їй років? П’ятнадцять? Шістнадцять?

— О, так,— схопилася вигнанка.— Мене звати Лейла.

— Я знаю.

Вигнанка звела брови.

— Звідки?

— Ми переїхали сюди нещодавно, але я була на площі й бачила тебе, а потім ще спостерігала, щоб намалювати.

— Намалювати... Нащо мене малювати? — закашлялася Лейла.

— Я хочу вчитися в Академії мистецтв. Мій батько художник.

Голос дівчинки затремтів, перед Лейлиними очима майнула нічна картина: будинки у вогні, «акули», що викидають з творчих майстерень речі, людські крики, ядучий дим... Її батько міг бути де завгодно — в соборному шпиталі, в таборі на площі або... або серед тих кількох бідолах, що загинули в тисняві. Їхні тіла лежали біля фонтану на межі Творчого й Аристократичного районів.

— Ти підеш з нами,— кивнула Лейла.— Спробуємо знайти твого батька. До речі, цього звуть Едвард.

Дівчинка врешті відірвала вражений погляд від Лейли і подивилася на Данила.

— Якщо коротко, то її звуть Казумі, вона художниця і під час тисняви втратила батька,— переказала Лейла, переходячи на німецьку.— Спробуємо знайти його.

— Я не перестаю вами захоплюватися, моя люба! — протуркотів Кубрик, чіпляючи на ніс маленькі круглі окуляри, що дивовижно пасували до його повного обличчя.— Дуже вам удячний за візит!

Лейла посміхнулася самим куточком рота. Тепер головне, знаючи схильність професора до балачок, не засиджуватися. Вони з Данилом і Казумі спустилися надвір, Кубрик гірко зітхнув, окинувши поглядом табір біженців.

— Що ж робити з цими людьми,— промовив він.— Не розумію, навіщо поліція влаштувала цей жахливий, варварський погром!

— Гадаю, ми скоро дізнаємося навіщо,— відповіла Лейла.— Леобуржцям пояснять, що у всьому винні жахливі вигнанці.

— Але ж це нісенітниця!

— Чому, досить розумно. Сотні розлючених біженців переповнюють райони міста, де зосереджені сили протесту,— якщо вони повірять Раді, то вимагатимуть відповідей не у влади, а у нас.

— Наразі Оздемір хоче перемовин з Агнесою,— додав Данило.— Хоча я не розумію, невже «отці» сподіваються, що після цього народ дозволить нам піти на поступки?

— У мене недобрі передчуття,— Лейла насупилася.— Перемовини ні до чого не призведуть, це цілком зрозуміло. Але якщо ми не здаватимемо позицій, вони підпалять ще кілька районів. Або почнуть страчувати полонених. Ви просто не знаєте, на що здатен Оздемір.

У сірих очах Данила знову майнув підозріливий вираз.

— А ти знаєш?

Лейла круто розвернулася й пішла до університетської брами.

«Диво-машина успішно пройшла випробування! Вчора на полігоні поблизу Тули, за присутності государя-імператора, пройшли випробування новітньої російської бойової машини — субтерини „Свята Анна“. Машина оснащена надпотужним двигуном, а також п’ятьма матричними бурами спеціальної конструкції. Гранична швидкість пересування субтерини — 25 кубічних сажнів на годину. На борту машини можуть розміститися до 30 солдатів і до 200 пудів вибухових речовин, що дістаються без жодних перешкод у святую святих супротивника».

Двісті пудів вибухівки. Чи вистачить цього, щоб підірвати Михайлівську площу? По спині Джекі сипнуло морозцем, вона відклала російську газету і взяла іншу, з німецьким готичним шрифтом.

«Його цісарська й королівська величність здійснив раптову перевірку обороноздатності боснійського ландверу. В навчаннях брали участь 15 полків і 2 стрілецькі батальйони на чолі з командувачем військами Боснії, Герцеговини й Далмації, Ісмаїлом Коджичем фон Ігманом. Стрільби пройшли успішно, цісар Вільгельм залишився задоволений підготовкою вояків ландверу».

Якщо зіставити цю замітку з австрійської газети з тим, що Джекі прочитала в «Зорі Леобурзькій», стає очевидно, що цісар вирішив струсонути боснійські підрозділи після нещодавнього бунту в одній з хорватських частин. Вранці вони з Агнесою і Давидом написали звернення до Австро-Боснії, Франції, Британської Імперії, Росії та Китаю. Наскільки Джекі розуміла всі тонкощі, окремих дипломатичних представництв у Леобурзі не було і леобурзьким напрямком займалися різнорангові повірені в сусідніх країнах, тож очікувати негайної відповіді було складно. Під час їхньої останньої зустрічі Тео прорікав наближення Великої війни, і такі новини не могли не турбувати, особливо з огляду на неочікуване перетворення Джекі на Агнесу.

Джекі ще раз обдивилася себе. На плечі падали розкішні чорні локони, груди стискав корсет ніжно-зеленої атласної сукні — хтось притягнув її з маєтку Яблонських. Джекі нагадувала примару в самому серці цих брудних катакомб, серед сотень парових котлів. Аристократка в підземеллі! Як сильно все змінилося всього за кілька місяців. Колись їй було дуже гірко від того, що вона ніколи не зможе стати такою, як Агнеса. Натомість тепер вона знала, що це Агнеса ніколи не стане такою, як вона, але ця думка більше не тішила її.

— Джекі! Федю не бачила?

Данило різко вирвав її з роздумів, з несподіванки вона мало не впустила люстерко.

— Ні.

— Десь загубився. У штабній сказали, наче вони з Лейлою пішли на якесь чергування.

Корсет раптом став тиснути ще дужче.

— На яке чергування?

— Нагорі, в лісі. Вигнанці ходять щодня.

Вона більше нічого не питала і вискочила з кімнати.

...У темряві попереду, за тонкими стовбурами сосон і фіолетово-чорними кущами, палахкотів вогонь. Федя з Лейлою сиділи там, не сумнівалася Джекі, і вона вже збиралася рішучим кроком подолати ці нещасні кілька метрів, але ноги чомусь не слухалися. Намагаючись не шарудіти в листі клятою довгою спідницею, вона прокралася вперед і завмерла у заростях вовчатника.

— Коли ми з Давидом поверталися з заслання, він вирізав з дерева щось типу укулеле, натягнув струни з дротів,— промовила Лейла.— Звук був дивний, але мені подобалося.

— На укулеле не пробував,— гмикнув Федя.— Лише на гітарі.

— Зіграєш мені? — Лейла обернулася, щоб дістати щось із наплічника, і Джекі прилипла до дерева.

В руках вигнанки був невеликий музичний інструмент, на вигляд схожий на гітару.

— Це цайхенфольгер,— пояснила вона.— Принцип, як звичайної шестиструнної, якщо грати без примочок.

— Я кепсько граю,— Федя забрав з її рук гітару.— Але співаю ще гірше, тобі краще не ризикувати.

— Та годі прибіднятися,— Лейла закусила нижню губу, уважно роздивляючись його руки.— Не думаю, що все аж так погано. В тебе дуже гарні пальці. Пальці музиканта. Повір, я знаю, про що кажу.

Дівчина примружилася, дістала з халяви чобота блискучу флягу і зробила неквапливий ковток. Кинула погляд за помаранчеве полум’я і потягнула повітря, немов дика тварина. Джекі завмерла, чекаючи, що наступної миті вигнанка покличе її. Але вона, мабуть, так і не побачила Джекі.

— Які нахабні лестощі,— посміхнувся Федя.— До речі, ми ж ніби на варті? Я ж розполохаю всіх оздемірових шпигунів.

— Ну, не розполохаєш. Але точно розважиш.

Він глипнув на Лейлу й посміхнувся, а потім узяв кілька акордів. Звуки затремтіли і завмерли десь у сосновому гіллі.

— М-м... звучить, як наша. Думав, тут усе абсолютно інакше. Але ні: навіть зараз — навколо Леобург, а атмосфера — наче в якомусь літньому таборі.

Чорні очі вигнанки блищали, губи напіврозтулилися, і вона посміхалася самим куточком рота, але погляд залишався уважним і жорстким. Її рухи були плавні, вкрадливі, й коли Лейла присунулася до Феді ближче, це сталося так природно і граціозно, що він, байдужно перебираючи струни, навіть не помітив кілець, якими анаконда обвивала його дедалі міцніше. Чи, може, не хотів помічати і просто насолоджувався ними. Джекі гидливо примружилася, проте примусила себе залишитися на місці. Може, просто підійти і сказати, що їх шукає Данило? Зіпсувати їм вечір?

Ні. Вона не зробить цього, бо повинна побачити все на власні очі. Кращої нагоди годі й шукати.

І тут Федя заспівав. Дивно, Джекі стільки разів чула його завивання з ванної кімнати, по-своєму милі, але верескливі й часом фальшиві, та зараз він співав так, що їй не хотілося, аби пісня, хай у ній хоч сто куплетів, коли-небудь уривалася. Це був старовинний романс про кохання, який так пасував до антуражу чужого світу, що їх оточував. У Джекі краялося серце, стало боляче дихати, вона боялася навіть подумати, що те саме зараз відчуває Агнеса. Він співав. Але не для неї. Його голос чарував, але не вона сиділа поруч і дивилася на його руки, не вона ловила замислений погляд темно-карих очей. І Бог знає, про що він думав у цей момент, але вже точно не про неї.

— Усе, досить на сьогодні,— нарешті збентежено кахикнув Федя і ще раз тихенько перебрав струни.— Концерт закінчено.

— Дякую,— посміхнулася Лейла, забираючи у нього гітару.— Ти мене здивував. А тепер можна я тебе поцілую?

Джекі здавалося, вона чує їх крізь шар вати. Все навколо стало розпливчастим і мерехтливим. У скронях гучно пульсувала кров.

— Ого,— грайливо вигнув брову Федя.— А ти здивувала мене.

— Ну чому ж? — Лейла повела плечем.— Мені давно кортить. То що?

Він струснув чубчиком, криво посміхнувся і втупився поглядом у вигнанку. Джекі зціпила зуби. Міг би і змовчати — і так зрозуміло, що він має на увазі.

— Ох, Лейло,— протягнув він, продовжуючи посміхатися.— Що ж мені з тобою робити?

— Можеш нічого не робити,— серйозно відповіла вона, і її руки неквапливо поповзли по його плечах, обхопили шию.— Я сама все зроблю.

І вона поцілувала його. Отак невимушено, безперешкодно поцілувала давно заготовленим пристрасним поцілунком.

Джекі хотіла заплющити очі, відвернутися, але продовжувала тупо витріщатися на цю картину, ніби паралізована. Вона ні про що не думала, нічого не відчувала: не палала від гніву, не страждала від горя і туги, навіть сльози не душили її. У ній усередині за секунду ніби щось померло. Нитка, тонка нитка надії, яка доти з’єднувала її з тими неймовірно далекими днями в оточеному будинку, обірвалася. Її більше не було.

Джекі від початку мала рацію. І так, він саме такий. І так, чим вона тільки думала. Ну і, авжеж, він поліз до Леобурга не через неї, а по пригоди. І нарешті їх знайшов.

Федя відхилився від Лейли і ніжно прибрав волосся з її обличчя. Він посміхнувся їй — якось дивно, з відтінком співчуття, й акуратно зняв її руки з плечей.

— Пізно вже, ходімо,— серйозно сказав хлопець.— Щось ми зачергувалися.

Джекі підняла руку і торкнулася крижаного чола. Лише тепер вона зрозуміла, як змерзла: певно, минула година відтоді, як вона опустилася на землю там, де стояла. Підвелася, зробила кілька кроків. Десь у матовій пітьмі шуміли дерева. Багаття давно згасло, поруч нікого не було. Майже навпомацки, чіпляючись сукнею за гілля, вона почала пробиратися до входу в лігво вигнанців.

Найбільше їй кортіло пірнути у м’яку теплу постіль і ні про що більше не думати, але в підземеллі про таке годі було й мріяти. Джекі пройшла вузьким тунелем, що сполучав головний тракт і камбуз. Для них з Агнесою виділили, схоже, найменшу кімнатку з усіх можливих — без інквізиторського ложа, як у Лейли, лише з двома незручними лежаками зі старими смердючими матрацами, підібраними десь на смітнику. Ймовірно, там водилися клопи, але навіть думати про це було моторошно. В мініатюрних ліхтарях тьмяним фосфоричним світлом сяяла загадкова біла рідина, винахід учених-вигнанців. Перед самою кімнатою Джекі спіткнулася і нахилилася, щоб роздивитися підлогу, але раптом злякано відсахнулася.

Федя стояв, зіпершись рукою на двері її кімнати, і дивився спідлоба, наполегливо, але з якоюсь тривогою, ніби очікував від неї підступу.

— Я тебе шукаю вже годину!

— Навіщо?

— Хочу отримати чітку відповідь на своє запитання,— втомлено зітхнув він.

Як було добре ще кілька хвилин тому: Джекі здавалося, що вона більше ніколи не зможе відчувати — все стерлося, померло, струхло на попіл. І от знову. Навіщо він тут? Джекі насилу заспокоїла серцебиття — бодай так, щоб кров припинила гупати у скронях, і думки прояснилися.

— Говори,— просичала вона.

— Я не розумію, що сталося,— тихо пробурмотів Федя, ніби звертався сам до себе.— Тобто... розумію, але я ж усе пояснив. Я поїхав, коли вам з Агнесою стало ліпше. Мені треба було поміркувати.

Джекі зітхнула. Дивно, з того літнього вечора, коли вона почула розмову Феді й Данила, минуло стільки часу, але вона досі чула його роздратований голос:

«Вона набридне мені за тиждень!»

«Ти будеш її соромитися?»

«Нам обом буде важко».

Так, йому було про що поміркувати.

— Я втомилася і хочу спати. Ти збирався поставити питання,— нагадала Джекі.

— Чому ти постійно відфутболюєш мене, як бридке цуценя? Я такого ставлення не заслуговую, може, ти просто не зрозуміла...

— Ні, це ти не зрозумів,— урвала його Джекі.— Це все, Федю. Все.

Дівчина подивилася йому в обличчя. Мабуть, у неї стане сили ще на кілька секунд показного спокою. Але Федя ніби не чув її. Він уперто дивився в підлогу й не рухався, навіть не дихав, наче всі його думки були неймовірно далеко. Можливо, так було завжди? І їй лише здавалося, що він звертає на неї увагу, а він міркував про щось своє? Наприклад, чи достатньо драматичний вигляд мав би їхній діалог у його романі?

Федя раптом зробив незграбний рух, ніби хтось штовхнув його в спину. Він обхопив Джекі руками, і це навряд чи можна було назвати обіймами — він тримав її так, ніби боявся, що без неї впаде.

— Не кажи так,— пробурмотів він.— Так не годиться. Ти потрібна мені, не кажи так. Просто почнімо все спочатку, без усіляких пояснень.

Джекі продовжувала стояти, опустивши руки, не рухаючись. Він відхилився від неї і спробував поцілувати, але Джекі рвучко вивернулася з його рук.

— Тобто отак? — роздратовано пирхнув він.— Ти не хочеш пояснювати, не хочеш слухати, то чого тобі треба?!

— Щоб ти дав мені спокій.

— І тобі все одно, що ти для мене важиш?

Перед очима Джекі постала нещодавня сцена: танок іскор навколо багаття, гітара, сміх, Лейла і... Напевно, раніше вона б вибухнула гнівною тирадою, але зараз відчувала тільки втому і роздратування.

— Я бачила, що я для тебе важу,— тихо промовила вона.

Їхні погляди нарешті зустрілися, мить — і в темних Фединих очах майнула здогадка, що саме вона має на увазі. Він втягнув голову в плечі й розгублено закляк на вдиху.

— Я можу пояснити! — випалив він.

— О ні,— гірко засміялася Джекі.— Тільки не це.

— Це нічого не означає,— захитав головою хлопець.— Розумієш...

— Розумію, Федю. Це просто ти. Ти — такий, це твоя натура, ти не можеш раптом змінитися. Робиш те, що хочеш, коли хочеш і з ким хочеш. Не вибачайся. Просто не муч мене більше, не підходь до мене. Живи у своє задоволення, а ще краще — йди додому. Хай краще повертається Тео. Якщо він справді добре стріляє, буде більше користі.

Джекі смикнула двері, але Федя з силою зачинив їх.

— Женю...

— Не називай мене так,— холодно мовила вона.— Більше ніколи не називай мене так.

Дівчина знову потягнула на себе двері, й Федя здався — він опустив руки, і вони безсило повисли, як зламані гілки.

Джекі зайшла до кімнати. Світло газової лампи здригнулося. Агнеса сиділа на краю ліжка, бліда мов привид. Її очі набрякли від сліз.

— Розмовляла з Федею? — прошепотіла вона.

— Гадаю, востаннє,— кинула Джекі, засуваючи засув.— Було б добре, якби він нарешті відчепився.

Вона підійшла до Агнеси й сіла поруч. За кілька годин вони розлучаться, можливо, назавжди. І більше не буде можливості побути разом, просто посидіти поруч. Якими химерними вигинами іноді в’ється доля — ще місяць тому Агнеса викликала в неї огиду, заздрість, бажання позбутися раз і назавжди, стати знову господинею своїм емоціям і розуму. А тепер думка про те, що її двійниці не буде поруч, залишала в душі не просто порожнечу — відкриту рану, яку ніхто не в змозі залікувати. У Джекі так довго не було рідних, аж вона й забула, що це таке. Ніхто не зможе зрозуміти її сумнівів, не збагне найпотаємніших страхів, ніхто не в змозі полегшити її біль. Ніхто не допоможе їй стати сильнішою в той момент, коли внутрішніх сил уже нема. Ніхто, крім Агнеси.

— Опустити «ширму»?

Джекі взяла її за руку. Які ж схожі пальці, зап’ястки, нігті!

— Ні.

— Я все одно плачу цілісінький вечір,— усміхнулася дівчина.— Мені не важко.

— Не треба,— Джекі подивилася на неї.— Тепер усіх демонів нам доведеться перемагати на самоті.

— Ти ж його кохаєш.

— Це вже неважливо.

Агнеса підсунулася й поклала голову їй на плече. Десь у надрах катакомб уже лунали команди: вигнанський мурашник прокидався.

— Данило каже, що все буде добре. Він завжди говорить, що все буде добре. Але ж я знаю, що вже не буде.

Джекі погладила її волосся.

— Все, у що я вірила, чим жила, що любила, більше не існує,— прошепотіла Агнеса.— Батько казав, що коли він помре, то залишиться Леобург. Місто, яке він побудував для мене. Але його більше немає.

— Його давно немає,— зітхнула Джекі.— Твого справедливого, передового, ідеального Леобурга не існує. Але я обіцяю повернути його тобі, чуєш? Віриш мені?

Агнеса звела на неї погляд.

— Женю,— схлипнула Агнеса.— Я не знала, що так буває.

«Що я турбуватимуся про тебе більше, ніж про Данила. Що біда іншої людини буде страшнішою за власну. Що душа буває одна на двох».

— Я теж,— Джекі насилу посміхнулася.— Я теж.

Розділ 5

Громадяни

Лейла стояла під помостом посеред площі серед розбурханого, галасливого людського моря. Робітники, студенти, їхні викладачі в чорних мантіях, знедолені й розлючені художники, письменники, митці — всі ті, хто позавчора позбувся будинків і майстерень,— зібралися навколо нашвидкуруч збитої з різноманітного мотлоху сцени, наче біля підніжжя гори, з якої в давнину читали проповіді. В тисячах очей палали надія, гнів, відчай, лють. Давид називав це щоденне зібрання «Народною трибуною», і саме він зараз стояв на сцені. Сьогодні вигнанець був по-особливому гарний: його рубець ярів на тлі блідої шкіри, чорна хвиляста чуприна підкреслювала високе чоло, погляд темних очей був рішучий. Лейла не слухала, про що він віщає. Про права? Про справедливість? Про вимоги до влади? Неважливо. Оздемір перейшов чергову червону лінію, і зараз людям була потрібна команда до дії, до штурму, до героїчної загибелі, а не лікування промовами, хоч у кожному Давидовому русі відчувалася готовність пожертвувати життям заради того, що він обіцяв.

Яка дурня, думала Лейла. Іноді здавалося, що Давид залюбки помер би, щоб тільки не віддавати наказу на штурм. Давид хотів справедливості, але не хотів убивати. Хоча чого чекати від хлопця з релігійної родини? Це помітив навіть той російський шпик, що запропонував їм співпрацю, від якої, звісно, їхній лідер відмовився. Втім, Лейла збиралася виправити ситуацію своїми методами. Вона не розуміла, що тримає Давида тут. Якого біса? Вони б могли викрасти Оздеміра, вбити його і втекти дуже, дуже далеко. Подалі від цих утомлених роботяг, пафосних промов і воскових облич отців-фундаторів, які зверхньо дивилися на натовп зі старих плакатів.

Казумі торкнулася її рукава.

— Так, зараз пошукаємо твого батька,— відповіла Лейла.— Я лише хочу послухати... Агнесу.

Дівчинка дістала з кишені нотатник, перо і почала щось креслити.

— Отці-фундатори вигадали власне, «блискавичне» правосуддя. Вони казали, що виганяють злочинців, а виганяли й катували безневинних, навіть дітей! Вони називають нас підданцями,— Давид люто стиснув гучномовець.— Але ми не маємо ані короля, ані імператора! Ми — громадяни вільного міста Леобурга! Так задумав Август Яблонський. Такими ми є!

Юрба вибухнула схвальними вигуками, в повітря полетіли циліндри, капелюхи-казанки, дамські капелюшки. Хтось розмахував ажурною парасолькою, підлітки, що засіли на ліхтарях, свистіли та стукали металевими палицями по стовпах.

Давид провадив:

— Сьогодні вони звинуватили в пожежі, що зруйнувала цілий район, вигнанців! Про це написали у «Віснику»! Але це брехня! Навпаки, ми прагнемо відновити з попелу той справедливий, прогресивний Леобург, те диво на руїнах старого світу, за яким прямували інші після Другої війни. Ми неодноразово давали «отцям» другий шанс, але вчорашня ніч змінила все!

— Помстимося! Помстимося! Ганьба Раді!

Лейла посміхнулася. Так і є. Жага помсти. Їй важко дихалося від цієї тягучої, в’язкої субстанції, що розпирала легені та змушувала кулаки мимоволі стискатися. Леобуржці хотіли діяти. Так само, як і вона. І саме тому вона стояла тут, серед них, а не на сцені.

Давид вів далі:

— Після вчорашньої ночі й того беззаконня, що вчинили поліціянти — саме ті, хто зобов’язаний нас охороняти,— ми більше не віримо їхнім обіцянкам! Сьогодні ж до кінця дня ми організуємо власну поліцію! — Давид обернувся до Мака, і Лейла всміхнулася до рудого велетня, що саме знайшов її поглядом у натовпі.— Всі, хто хоче охороняти спокій мирних громадян і захищати честь нашого міста, підходьте до Мака!

— Штурм! Штурм Ратуші! До штурму! — волала юрба.

Давид відступив від краю помосту і більше не дивився на городян. Іноді Лейла відчувала таку зневагу до цього прагнення безкровних змін, що їй хотілося надавати Давидові ляпасів, аби він нарешті прокинувся. Бо коли вона думала про свій рубець, вона лютувала. А Давид — стидався. Він нікому б ніколи не зізнався, але вона відчувала це аж занадто добре. Десь дуже глибоко у душі він був слухняною дитиною Леобурга і вважав, що його покарало рідне місто, а не Оздемір з власної примхи. Але кровожерливого монстра вбивають, а не вмовляють. Іншого шляху нема.

Казумі знову сіпнула її і показала нотатник. Всього за кілька хвилин, у тисняві та штовханині, дівчинка змогла на диво точно намалювати Давида. Герой, що стоїть над бурхливим морем на кам’яному виступі. Лейла кивнула, японка перегорнула сторінку і почала малювати далі.

— Ви знаєте, що за кілька годин Агнеса Яблонська розпочне перемовини з Верховною Радою,— Давид обернувся до Джекі, й на щоках дівчини спалахнув рум’янець, тільки-но погляди леобуржців спрямувалися на неї.— Вона має дещо сказати вам.

— Ох і цирк,— гмикнула Лейла, роздивляючись її тремтливий силует. Казумі запитально поглянула на вигнанку, чекаючи перекладу, але вона вже почала пробиратися до виходу з площі.

— Леобург помер. І ви це знаєте краще за мене. Так, ми, саме ми, занапастили свою останню обитель.

Лейла раптом зупинилася як укопана, Казумі налетіла на неї і щось здивовано забелькотіла, але вигнанка обернулася до сцени і завмерла. Гучномовець у руках Джекі тремтів, дівчина стала білою, наче домашній сир.

— Ми втратили наше місто, бо не хотіли брати на себе відповідальність, бо були занадто заглиблені в свої проблеми, в своє власне життя,— промовила вона.— І першим це зробив мій батько, коли припинив дбати про своє дитя. Я прошу пробачення у всіх вас від імені мого батька, Августа Тадеуша Яблонського.

На очах Джекі сяйнули сльози. В її словах і в тому, з якою старанністю дівчина копіювала леобурзький акцент, як вимовляла різкі, чужі для неї звуки німецької мови, було щось направду магічне. Лейла повільно обвела поглядом площу — леобуржці, наче зачаровані, дивилися на худорляву тендітну дівчину, і шепіт захоплення, немов вітерець, пролітав над натовпом.

— Але я маю виправити його помилку,— Джекі перехопила гучномовець другою рукою і виступила наперед.— Я не знаю, про що можна говорити з Радою після вчорашньої ночі! Отці-фундатори мають заплатити за кожен зруйнований будинок, за кожного загиблого! Я йду до Оздеміра з вимогою негайної відставки! Містом мають керувати ті, кого обирають. Бо Леобург — це не вони! Леобург — це ми! Леобург — це я!

Лейла вражено зітхнула. Як вона це робить? Як ця дрібна миршава шмаркачка змогла знайти саме ті слова, які хотів почути тут кожен? Хто написав їй цю промову?

— Леобург — це я! — шаленіли люди.— Леобург — це я!

Давид застиг, вдивляючись у юрбу. Лейлі здалося, що вона фізично відчуває його вагання. Тоді вигнанець забрав у Джекі гучномовець і вигукнув:

— Леобург — це я!

— Що вони кричать? — запитала Казумі.

— Що Оздемірові недовго залишилося,— стурбовано пробурмотіла Лейла, досі не в змозі відвести погляду від Джекі.

Здавалося, Данило не бачив маєтку Яблонських цілу вічність. Будинок мав звично похмурий вигляд, але в ньому з’явилося дещо інше, невловиме — він ніби застиг, змертвів, і кілька секунд хлопець хвилювався, що портал не з’явиться на його прохання просто тому, що транслокального переходу тут більше нема.

Вони з Федею перезирнулися. Агнеса, тиха і сумна, ледве пленталася, учепившись у його руку. До маєтку лишалося якихось кілька метрів, коли з-за рогу вигулькнув гурт поліціянтів.

— Дідько,— засичав Данило і рвучко розвернувся.— Ходімо до хвіртки в саду. Тільки не біжіть.

Трійця швидко рушила вздовж кам’яної огорожі, за якою тихо шаруділи пожовклі яблуні й вишні. Кров стукала у скронях, доводячи до нудоти. Неможна віддавати Агнесу. Тільки не Агнесу.

Почувся поліційний свисток.

— Даню...

Данило вперто йшов уперед.

— Даню, їх п’ятеро.

Ще трохи, ну ж-бо.

— Поліція Леобурга, зупиніться!

Данило обернувся. З поліціянтами їх розділяло кількадесят метрів. Він коротко видихнув і побіг.

Загриміли попереджувальні постріли. Свисток істерично розривався. Данило першим навалився на хвіртку — залізо дзвякнуло, але не піддалося. Замкнено!

— От лайно.

Він без попередження схопив Агнесу на руки. Дівчина скрикнула, але вже за кілька секунд опинилася по той бік паркану.

— Біжи до будинку! — вигукнув Данило.

Поліціянти добігли до них за лічені секунди. Данило розвернувся і вже зібрався битися, але на нього стрибнули двоє і збили з ніг. Хлопець боляче вдарився обличчям об бруківку. Ще двоє притисли Федю до стіни. Один з поліціянтів гукнув до колеги:

— Доповідай Новаку! Біжи!

П’ятий патрульний закивав і чкурнув, мало не впустивши кашкет.

Данила підняли з землі, вони з Федею обмінялися похмурими поглядами. Так, звісно, треба було вирушати вночі. Поліціянт, який віддавав наказ, швидко обмацав його кишені, але так і не знайшов документів.

— Ваше ім’я та прізвище! Негайно!

Добре, хоч хтось не знає пику Едварда Яблонського!

— А за яким правом...

— Непокора поліції! — гаркнув поліціянт.— Ім’я та прізвище!

— Костянтин Острозький,— буркнув Данило перше, що спало на думку.

У цей момент краєм ока він помітив, як хвіртка безшумно відчинилася. У глибині саду майнула тінь.

— Пане Острозький, ми змушені...

Позаду знову щось промайнуло. Погляд Феді раптом спалахнув.

Поліціянт не зміг договорити. Данило тільки відчув, як обидва його конвоїри гепнули на землю. Федя рвучко викрутився і штовхнув одного зі своїх. Другий злякано відсахнувся просто на Данила. Данилова рука ковзнула до кобури на поясі поліціянта, і в долоні опинився револьвер.

— На землю! — гукнув Федя.— Ані руш!

Поліціянти вляглися на бруківку і завели руки за голову. Данило з Федею позадкували до хвіртки і зачинили її по собі.

Біля паркану стояв Свенсон з веслом від Феліксової байдарки.

Ці обличчя... обличчя, сотні облич, сотні вогненних очей... Люди були всюди. Вони дивилися на неї, гукали до неї, ловили кожне її слово. Джекі спробувала пригадати, чи була вона колись у подібній ситуації,— і не змогла. Вона жодного разу не виступала на сцені, навіть з номером самодіяльності, навіть у дитинстві. Тільки-но вона промовила останнє слово, їй здалося, що хвиля енергії, яка здійнялася від схвильованої юрби, знесе її з ніг. Джекі хотіла передати гучномовець Давидові, але пальці не слухалися. Вигнанець зловив її погляд і м’яко забрав пристрій. Дівчина зробила крок до краю сцени і мало не впала, заплутавшись у власних спідницях, коли захотіла зістрибнути. Люди кинулися до неї. Її підтримували незнайомі руки, дякували і підбадьорювали незнайомі голоси. Через шалене серцебиття було боляче дихати.

Давид зістрибнув за нею, залишивши на сцені Мака, який з жартиками і лайкою розповідав, чим займатиметься новоспечена «народна поліція». Леобуржці волали, плескали, намагалися торкнутися дочки самого Августа Яблонського, який суворо дивився на майдан з плаката на Михайлівському соборі. Джекі взяла вигнанця під руку, і він повів її до собору. Незабаром вони опинилися під кам’яними арками склепіння і піднялися на хори, до величезного органа, що виблискував у напівтемряві. Храм був водночас штабом протесту, оглядовою вежею, шпиталем і притулком для біженців — тут були десятки людей, але всі були зайняті своєю справою, і за Джекі нарешті перестали спостерігати.

— Давиде... Давиде,— жалісно простогнала вона.— Я не зможу... я цей... мене зараз знудить!

— Ти геть бліда. Стривай-но,— вигнанець збіг сходами і за хвилину повернувся з бляшаним кухлем.— Випий.

На жаль, це був не коньяк — лише звичайна вода. Джекі зробила два великі ковтки.

— Оздемір звинувачує в підпалі вигнанців, а тебе — у співпраці з нами,— швидко промовив він.— Вимагайте в нього докази. Я впевнений, що пожежа — лише привід, щоб розігнати протест.

— Боже... Все це дурна ідея, я ж не Агнеса, я навіть... навіть німецькою не володію нормально! — забелькотіла вона.— От зараз Агнеса піде в Романівку — і все, моя чудова німецька перетвориться на гарбуз!

— Дурниці,— всміхнувся Давид і стиснув її руки.— Це навіть добре. Я навчу тебе одного трюку, Оздемір не зрадіє.

Він дістав з кишені книжку в шкіряній палітурці. «Збірка законів вільного міста Леобурга»,— прочитала Джекі.

— Чому ти не можеш піти зі мною?

— Бо я тобі там не потрібен,— вигнанець усміхнувся, його шрам викривився. Джекі зловила себе на думці, що цей жахливий шрам пасував до виразних, дещо грубуватих рис Давидового обличчя — без нього вигнанець позбувся б значної частки своєї чарівності.— Але я буду поруч: ми нікому не дозволимо тебе образити. Пам’ятаєш, про що ми розмовляли вранці?

— Напам’ять вивчила,— зітхнула Джекі й дістала аркуш паперу з підготовленою промовою.

— Чудово. Ти йдеш не сама. З тобою будуть представники районів міста, Народної Ради, яку ми обрали,— професор Кубрик від Академічного району, Маркус Ветцель від Робітничого і Паль Келемен від Творчого. А крім того,— Давид стиснув її руку і повів до вікна,— з тобою до ратуші піде весь Леобург.

Джекі прилипла до каламутного квадрата шибки. Рудий вигнанець шикував людей. Дівчина інстинктивно торкнулася срібної брошки-лева, символу приналежності до Верховної Ради, яку Агнеса приколола їй на сукню перед виходом.

Сотні людей. У засмальцьованій робочій формі й випрасуваних елегантних плащах. В університетських жакетах з левом і різнокольорових атласних костюмах.

І їй доведеться їх очолити.

— Ти впевнена, що не бачила його в університеті?

Казумі кивнула, по-дитячому підібгавши нижню губу. Її великі очі-мигдалини знову стали вологими, дівчинка похилила голову.

— Перевіримо в соборі,— видихнула Лейла.— А тоді оголосимо через гучномовець.

Мак гучно закликав до сцени добровольців. Люди рухалися врізнобіч — до барикад, до сцени, до собору, і нещодавня ейфорія, яку спричинила промова Джекі-Агнеси, змінилася звичним виснажливим очікуванням, від якого навіть повітря здавалося розрідженим. Казумі тримала Лейлу за рукав і пробиралася за нею крізь натовп. Коли вони минули сформовану колону і наблизилися до підніжжя собору, Лейла раптом відчула дещо дивне. Відчуття змусило її зупинитися й обернутися. Нутрощі стиснуло, вона завмерла, наче перед стрибком, хоч і не розуміла, що ж таке вхопила бічним зором.

— Що трапилося? — злякано запитала дівчинка.

Люди. Люди... звичайні леобуржці. Лейла стенула плечима, опираючись занепокоєнню, що налетіло, наче цунамі. Ось цей — з Академічного, ті двоє — з Робітничого. Ті, у вилинялих плащах, з Творчого — їм видали тимчасовий одяг у таборі для біженців. А там — двоє вигнанців, сиділи поруч на обіді. Он хлопчисько з Аристократичного. А це професор природознавства, бачилися в університеті. Звичайні люди. Їх завжди багато в наметовому таборі...

Там був хтось. Хтось чужий.

Той, кому тут не місце.

— Йди туди,— вигнанка вказала поглядом на гострі шпилі собору.— Я тебе наздожену.

Казумі слухняно кивнула і відпустила її рукав. Лейла занурилася в натовп і почала просуватися до сцени.

— Це Паль Келемен, він представляє Творчий район,— професор Кубрик начепив пенсне і поглянув на Джекі, чекаючи її реакції.

Дівчина важко ковтнула. Господи, тільки б не зганьбитися. Тільки б не видаватися цілковитою дурепою. Вона Агнеса. Агнеса! Вона має впоратися!

Келемен виявився невисоким лисуватим чоловіком за сорок. У голові майнули Агнесині спогади — здається, він був відомим скульптором. Джекі нервово всміхнулася.

— І де ж цей Ветцель? — професор витягнув з кишені ланцюжок з годинником і відкинув кришку.— Нам час вирушати.

Кам’яною підлогою застукотіли швидкі кроки, і гвинтовими сходами збігла людина.

Келемен, Кубрик і Джекі одночасно втупилися очима в силует дівчини в коричневому плащі, забрьоханому багнюкою. Круглолиця, трохи кирпата, вона войовничо дивилася на них, наче збиралася атакувати. Її очі були яскраво-блакитні, брови і вії — білі й майже непомітні на блідій шкірі, а верхню губу перетинав старий шрам.

— Добридень, шановне панство,— вигукнула вона, і її голос зірвався від хвилювання.— Перепрошую за затримку.

Джекі вигнула брови.

— Даруйте, а ви хто? — професор Кубрик зсунув пенсне на кінчик носа.

— Я — Ґрета Ветцель,— пискнуло дівча і скинуло каптур. Її напрочуд гарне золотисте волосся розсипалося по плечах.— Я — представниця Робітничого району в Народній Раді Леобурга!

— Гхм-м,— професор Кубрик стримано посміхнувся.— Але ж ми чекаємо на Маркуса Ветцеля.

— Маркус — мій брат,— холодно відповіла вона вже без запалу.— Він загинув вчора у Творчому.

Залягла мовчанка. Джекі подивилася на своїх супутників.

— Хай йому грець,— пирхнув Келемен.— Був один розумний хлопець з Робітничого — і той загинув.

— Панове, ми запізнюємося,— Ґрета діловито клацнула годинником.— Пропоную вирушати негайно.

— Що? — скривився Келемен.— Так, ми запізнюємося, але ви з нами не підете. Я багато спілкувався з профспілками й обізнаний у проблемах Робітничого району, тож його інтереси представлятиму я.

— Але це несправедливо! — запротестувала Ґрета.— Та ви, либонь, і за межі вашого Творчого ніколи не виїздили. А я там живу, це мій дім, мої сусіди!

— Де таке бувало, щоб Робітничий район очолювала юна дівчина? — засміявся скульптор.— Сміх та й годі!

— Дівчина, то й що?! — вигукнула вона та вперла руки в боки. Джекі відзначила, що бачить другу жінку в чоловічих штанях, окрім Лейли.— Агнеса успадкувала своє місце від батька, чому я не можу замінити брата?

Джекі глипнула на професора Кубрика, той лише знизав плечима. Отже, обирати доведеться їй самій.

— Мені дуже шкода,— промовила вона.— Але твого брата обрав Робітничий район. Місця в Народній Раді не передаються родичам. Можливо, мешканці Робітничого району оберуть тебе, щоб ти представляла їхні інтереси. Тоді приєднаєшся до нас.

Ґрета насупилася і стиснула губи.

— Якби загинула я, мій брат пішов би до Оздеміра і змусив його відповісти за це.

— Це ще одна причина, чому ми не можемо взяти тебе з собою,— мовила Джекі.— Дай собі час пережити втрату. А ми зробимо так, щоб ці смерті не були даремні. Ходімо, панове.

Данило зачинив по собі двері. Вони з Федею швидко пересунули шафу і заблокували вхід. Старий дворецький стривожено спостерігав за ними.

— Пане Едварде... Пане Теодоре...

— Ох, Свенсоне, це не Тео,— Данило стер з чола піт.— Ми якраз по нього зібралися. Ви ж знаєте, що Тео всиновлений. А це...— він зиркнув на Федю і махнув рукою.— Ну, це його брат-близнюк. Знайшовся от. Його звуть Федя.

На щастя, Федя мало що розумів з їхньої розмови, але кивнув на знак вітання. Дворецький зблід, наче привид, але кивнув йому у відповідь, із забобонним страхом роздивляючись його обличчя, фарбоване волосся й модну стрижку. Потім перевів погляд на Агнесу.

— Панно Агнесо...

— Так, Свенсоне,— вона всміхнулася.— Це справді я.

— Ідіть звідси,— Данило поклав руки на плечі дворецького.— Будь ласка, йдіть. Дякуємо, що допомогли. Але зараз ідіть і не повертайтеся.

— Пане Едварде, пані Юліана з дочкою поїхали до Кракова, але пан Теодор...— він знову скосив оком на Федю.— Поки в маєтку залишаються Яблонські, я буду тут. До кінця.

В парадні двері вже молотили поліціянти.

— Тоді я благаю вас, як Яблонський. Не сперечайтеся. Заблокуйте двері й тікайте. Як Бог дасть, то побачимося.

Данило рвучко обійняв старого і поплескав по спині. Свенсон глухо зітхнув.

Вони лишили спантеличеного дворецького на кухні й побігли мармуровими сходами нагору. В будинку було тихо і похмуро, з повітря ніби сочилася образа. Данило причинив двері Едвардової кімнати і вказав на центр. Федя й Агнеса слухняно стали поруч. Данило заплющив очі, розім’яв шию, покрутив плечима.

На вулиці завила поліційна сирена, пролунав посвист.

— Даню... швидше танцюй свій шаманський танок, дідько! — нервово смикнув його Федя.— Чи тобі треба бубон?

Будинок. Будинок слухав його. Насуплений, наїжачений, ображений. От у чому справа! Всі розійшлися. І він залишився самотній посеред міста, охопленого протестами і страхом.

— Допоможи мені,— прошепотів Данило і почув, як ворухнулася Агнеса.— Допоможи мені. Будь ласка.

Нічого. Жодної тремтливої плями.

Дідько, чому саме зараз!

— Та годі вже, не ображайся,— Данило насупився, не розплющуючи очей.— Ми повернемося. Ми обов’язково повернемося.

— З ким він розмовляє? — схвильовано запитала Агнеса.

— Сподіваюся, не з чужопланетянами, як його дядько.

Хтось гепав у двері.

— Іменем вільного міста Леобурга, відчиняйте, поліція!

— Даню... Даню!

— Та замовкніть нарешті! — гаркнув Данило і розплющив очі. Його погляд промчав кімнатою. Хлопець зробив кілька кроків по рипучих мостинах і зупинився, впершись руками в боки.

— Слухай-но, ти,— звернувся він до порожнечі.— Через те, що портал не з’явився вчасно, мало не загинула Агнеса! Зараз нам можуть повідрубати голови! Допоможи мені, бо скоро Яблонських геть не залишиться!

Федя й Агнеса промовисто перезирнулися. Двері затріщали. Почувся постріл. Один, другий.

— Зараз рознесуть замок,— холодно констатував Федя.

В холі лунали голоси, на сходах застукотіли підбори чобіт.

Данило заплющив очі та стиснув кулаки.

Пішло все до дупи! Йому потрібен портал — і портал з’явиться!

— Даню!

Данило різко розплющив очі. Стіл біля вікна здавався йому далеким і нечітким, повітря просто перед ним тремтіло, наче над розжареною сонцем дорогою спекотного дня.

Хтось смикнув за клямку дверей.

Данило посміхнувся, взяв під руки Федю й Агнесу і зробив крок уперед.

Зала для нарад славилася своїм багатством: на стіні висів великий герб Леобурга, оздоблений коштовним камінням, підлогу встеляли дорогі східні килими, попід стінами стояли дорогоцінні годинники, золоті свічники, старовинні образи. Самі стіни прикрашали мапи й колекція монет і банкнот вільного міста Леобурга. Рада приймала тут гостей і повірених у справах Леобурга з інших країн. Але у всьому оздобленні не відчувалося ані величі, ані сенсу — лише несмак і пиха, які тепер ще разючіше контрастували з усім, що Джекі бачила вчора на Михайлівській площі. Члени «Народної Ради» розсілися за великим овальним столом.

Двері урочистої зали відчинилися, і Джекі нарешті побачила «отця Леобурга». Спогади Агнеси, непевні й розрізнені, ніяк не складалися в загальну картинку. Прогулянки Яблуневою набережною в дитинстві, сімейні обіди, дружні партії в покер ішли врозріз із тим, про що Джекі дізнавалася від інших людей. Оздемір здавався їй якимсь дияволом у людській подобі, що здатен убити самим лише поглядом. Але людина, яка встановила гільйотину в місті бунтівників, яка віддала наказ розгромити Творчий район і дозволила «блискавично» виганяти людей і спотворювати їм обличчя за сфабрикованими справами, в житті здавалася, як і багато диктаторів, дуже стриманою і презентабельною. Темне, посріблене на скронях волосся, гладенько зачесане назад, чорний костюм без жодних прикрас, якщо не брати до уваги золотий ланцюжок від годинника, що звисав поверх кишені жилета. Джекі не відвела погляду, коли Оздемір пильно подивився їй у вічі, її не скував страх. Коли вона сіла за стіл навпроти голови Верховної Ради, колишнього турецького офіцера Юміта Оздеміра, її огорнуло єдине почуття — зневага.

Ліворуч від турка сидів Ласло Варга — лисуватий, завжди усміхнений і завжди спітнілий товстун, якого на пропагандистських плакатах зображували вдвічі стрункішим і вищим. Третього «отця», Йоганна Райнгарда, на перемовинах не було.

Погляд темних примружених очей Оздеміра вперся їй у перенісся. Джекі мовчки дивилася у відповідь, відчуваючи, як спина вкривається крижаним потом.

— Люба Агнесо,— посміхнувся турок.— Яка дивна зустріч, чи не так?

Він розмовляв німецькою з легким акцентом. Джекі бічним зором помітила, як засовався на своєму місці професор Кубрик.

— Сказав би хтось вашому покійному татусеві, що ми зійдемося отак на переговори, він нізащо б не повірив.

Джекі стрепенулася, але не від того, що він сказав. Постійна напруга в тілі, необхідна для підтримки «ширми» між її та Агнесиною свідомістю, раптом спала. В голові було тихо, зникли навіть ледь відчутні імпульси, що поколювали м’язи, коли Агнеса рухалася.

Агнеса пішла.

— Мой отец сидел бы сейчас тут, по эту сторону стола,— долаючи тремтіння в голосі, промовила Джекі.— Если би ви не убили его[59].

Очі Варги забігали, він нервово реготнув і обернувся до двох поліціянтів, що чергували біля входу. Оздемір презирливо скривив губи і провадив німецькою:

— Це серйозні звинувачення, дівчинко моя, і якщо в тебе є докази, леобурзький суд...

— Спасибо, дядюшка Юмит, хватит с меня одного твоего «молниеносного» суда,— Джекі дістала з ридикюля книгу в шкіряній палітурці.— И давайте уважать закони города, в котором живем. Ваши законы[60].

Вона розгорнула книгу на сторінці «Закон №4526». «Офіційною мовою вільного міста Леобурга є російська. Підданці зобов’язані використовувати російську мову в усіх без винятку публічних місцях та установах». Джекі зловтішно посміхнулася. Давид попереджав, що російську мову Оздемір любить значно менше за російські гроші.

— Я думал... на наши-ий неболшой встреч... м-м...— Оздемір роздратовано стиснув щелепи і провадив німецькою: — Облиш ці формальності, адже наші родини мають такі дружні стосунки, нащо все це?

Настрій отця-фундатора значно погіршився, він склав руки на грудях і відкинувся на спинку стільця. Рукава оголили зап’ястки, і Джекі помітила два широкі шкіряні браслети. Такі самі, як у Лейли.

— Тяжко без завченої промови, еге ж? — посміхнулася Джекі.— А в Петербурзі ви теж через тлумача розмовляли?

— Я не розумію, про що ти,— відрізав турок.— Повернімося до суті. Ви маєте вимоги до Верховної Ради. Але перш, ніж ви почнете, я зазначу, що погодився вислухати тебе, люба Агнесо, лише віддаючи данину пам’яті твоєму батькові й на знак поваги до вашої родини. Втім, будь-які рішення Рада ухвалюватиме тільки після розмови з Теодором Яблонським, твоїм офіційним опікуном.

— Ні, ви говоритимете зі мною, пане Оздеміре,— відповіла Джекі.— Два тижні тому мені виповнилося двадцять два роки. Схоже, ви забули надіслати вітальну листівку.

— Вітаю з повноліттям, люба, але закони Леобурга, про які ти так дбаєш, регламентують процедуру передачі місця в Раді. Тож нам доведеться чекати на Теодора. До того ж розмова з гарненькою жінкою про політику — моветон,— турок криво посміхнувся й обернувся до професора Кубрика.— Професоре, ви, ймовірно, краще знаєте закони, ніж моя юна колега, і тому вас відпровадили її супроводжувати?

Професор здригнувся, завиток на кінці його цапиної борідки сіпнувся.

— Я прийшов сюди як представник академічної громадськості, пане Оздеміре.

— І чого ж вимагає вельмишановна академічна громадськість?

Оздемір явно збирався відрізати Джекі від розмови. Дівчина нахилилася наперед.

— Академічна громадськість, так само як і громадяни з Робітничого, Аристократичного і Творчого районів, вимагає одного: відставки Верховної Ради і скасування спадкового права на владу.

Джекі стиснула губи і зустрілася поглядом з Оздеміром.

— Боже милосердний,— Варга злякано витріщив жаб’ячі очі й нервово кашлянув.

— До вчорашньої ночі ми ще могли обговорювати щось із вами, але погром у Творчому районі все перекреслив,— промовила Джекі.— І вам, пане Варга, краще було згадувати про Бога, коли ви палили будинки невинних людей.

— Але даруй, Агнесо, пожежа — це справа рук вигнанців,— Оздемір закотив очі.— Я вранці отримав детальний звіт від пана Бридж-Паркера. Поліція дізналася, що в майстерні одного з художників, вигнанця, який повернувся з нашої ласки до міста, міститься незаконний склад вибухонебезпечних речовин. Коли правоохоронці — наші з вами захисники, до речі! — прийшли на місце, він сам підпалив свій будинок, щоб приховати злочин. Так загорілися сусідні будівлі. Тобі слід менше довіряти своїм новим союзникам, вони готові вигадати будь-яку казочку, аби лише очорнити владу. Навіщо це тобі?

Оздемір брехав. Джекі відчувала це всім нутром, але сумнів, цей маленький хробачок, уже почав гризти її душу. Вона не довіряла і вигнанцям. Ні Давидові, ні, тим паче, Лейлі. Їм не довіряли ні Данило, ні Тео. Агнесу ув’язнили й мало не стратили, сотні людей постраждали через систему, яку дбайливо вибудували отці-фундатори, але Джекі геть не розуміла, навіщо Раді здійснювати цей страшний і безглуздий злочин у Творчому районі, де не було ані табору протесту, ані бункера вигнанців.

— На цьому ваші вимоги вичерпуються? — глузливо поцікавився Оздемір, спостерігаючи за ефектом, що спричинили його слова.

— Звісно, ні,— професор Кубрик дістав з кишені жилета пенсне, почепив на ніс і розгорнув папірець, який м’яв у руках від початку зустрічі.— Громадяни...

— Підданці.

— Громадяни вільного міста Леобурга,— підкреслено вимовив професор і обвів «отців» поглядом поверх окулярів, як аудиторію в університеті,— вимагають скасування спадкового права на владу, створення рад районів, проведення чесних загальноміських виборів, скасування дискримінаційних законів для громадян Робітничого району, повної заборони «блискавичного правосуддя», скасування закону про остракізм...

— Так-так, стривайте,— Оздемір підніс долоню.— Наскільки я розумію, ви прагнете поліпшити життя в місті. Я беззаперечно схвалюю це прагнення і, як очільник Верховної Ради, запевняю вас, що всіляко цьому сприятиму. Тому в мене зустрічна пропозиція для вас, шановне панство: Агнеса Яблонська вже цього тижня пройде процедуру вступу на посаду і ми разом, поетапно, почнемо впроваджувати ці вимоги в життя. Я дуже радий, друзі, що ви прийшли до Ради. Ми знову зробимо Леобург величним!

— Ви більше не можете керувати містом,— відрізала Джекі.— Люди цього не зрозуміють.

— А ви спробуйте пояснити їм, панно Яблонська,— Оздемір довірливо нахилився до неї і посміхнувся.— Вони отримають те, чого прагнуть, і для цього зовсім не обов’язково влаштовувати бунт.

На площі біля Ратуші раптом пролунали крики.

Лейла прямувала до Ратуші з колоною протестувальників. Її не полишало незбагненне відчуття небезпеки, але не від того, що з балконів і дахів на їхню ходу мовчазно дивилися «акули». Сонце, що де-не-де прозирало крізь сталево-сірі хмари, виблискувало на начищених цівках їхніх пневмогвинтівок. Та Лейлу турбувало щось інше, і вона силкувалася роздивитись у натовпі людину, яка привернула її увагу на Михайлівській.

Вигнанець, студент... студент, робітник, винахідник... ще винахідник, хтось із Творчого. Та ні, не те. Лейла працювала ліктями і просувалася до голови колони. Зненацька щось червоне знову майнуло попереду. Дівчина здригнулася. Інстинкти гнали її вперед. Вона розштовхувала людей, не звертаючи уваги на багатомовну лайку, що супроводжувала її шлях. Сірий капелюх з короткими крисами, круглі окуляри, як у водія паромобіля, але з чорними скельцями; шия замотана яскравим червоним шарфом. Чоловік знову виринув серед натовпу. Вуса! Він мав пишні чорні вуса!

Колона зупинилася на Gerechtigkeitgasse, вулиці Справедливості. Будинки тут були розташовані так близько один до одного, що між ними потрапляло зовсім мало світла. Будівля Ратуші вже бовваніла в світлому ореолі площі Олекси Чорного. Люди зупинилися перед кордоном поліції. Лейла зробила останній ривок. Незнайомець у червоному шарфі з’явився ліворуч. Вона спробувала наздогнати його, але наступила на ноги одразу двом людям, і здоровило з Робітничого району, вилаявшись, відштовхнув її.

Вигнанка обвела поглядом натовп, балкони, ґанки будинків. Загубила! Чоловік зник!

— От лайно!

Хтось із колони вигукнув:

— Дайте дорогу!

— Дайте дорогу!

Незабаром багатоголосся повторювало тільки одне:

— До-ро-гу! До-ро-гу!

Поліціянти один по одному натягали круглі шоломи. Кундшафтери, що розслаблено порозсідалися на балконах і ґанках, глузливо посміхалися до натовпу.

— Агов!

Лейла обернулася. На її плече лягла важка долоня Мака.

— Щось я тебе загубив,— вигукнув він їй на вухо.— А ти тут, з моїми хлопцями!

— Маку, виводь усіх звідси. Негайно!

— Ні, ми не підемо! — заревів вигнанець.— Нехай Оздемір чує, що Агнеса не сама!

— Виводь усіх на хрін! — заволала Лейла, перекрикуючи натовп.— Виводь геть!

За спиною Мака майнув червоний шарф. А наступної миті гримнув постріл.

Данило не відразу зрозумів, що чує. Звук був надто схожий на... хропіння.

Федя похитнувся і почав осідати на підлогу.

— Так, агов,— Данило підставив йому плече.— Не спи!

Данило обернувся до Агнеси, але та стояла, мов укопана, і круглими очима дивилася кудись перед собою. Він простежив за її поглядом.

Тео прокинувся і рвучко підскочив на ліжку. У його руці блискавично опинився револьвер. Ковдра поруч з ним заворушилася і зойкнула. Незнайома дівчина схопилася з ліжка разом з простирадлом і помчала до дверей.

— Ну-у-у, нехай, проїхали,— зітхнув Данило.— Привіт.

— Kurwa mać, Edek[61],— видихнув Тео.— Я ж міг і підстрелити.

Вигляд його «брат» мав не надто презентабельний. Обличчя вкривала нерівна, ріденька щетина, під очима залягли фіолетові тіні, волосся скуйовдилося. Втім, минулої зустрічі Тео був аж нітрохи не кращий.

— Узагалі-то це моя кімната,— Данило посунув до Феді стілець. Той протер очі, позіхнув і сів.

— Твоя правда, але посеред цього хліва, на який ти перетворив наш будинок, спати можна лише тут,— Тео перевів погляд на Агнесу.— Вітаю, моя люба наречена. І хочу вибачитися за ту ганебну сцену, свідком якої ти стала.

— Я... я вже не твоя наречена.

— Як швидко все змінюється в цьому... в цих дивних світах,— Тео позіхнув.— Яким вітром?

— Скучили,— недобре посміхнувся Федя.

— Сумніваюся,— вишкірився Тео.

Федя похитав головою, мабуть, звикаючи до присутності двійника, і підвівся. Він зробив кілька кроків кімнатою і зупинився, впершись руками в боки.

— Що це?

Тео витягнув шию.

— Це обгортки.

— Тобто ти... Ти що, жереш самі лише чипси? Якби я знав, Даню, я б не дозволив лишити йому грошей! — Федя пройшовся туди-сюди повз ліжко.— Я й так змирився з тим, що всі в селі вважатимуть мене прибацаним алкашом, але ти вирішив ще й розжертися, як той кнур? І оце я даремно в залу ходив, чи що? А раптом би приїхали мої друзі?!

— O Boźe, jaki matol[62],— Тео закотив очі.

— Обережніше, я тебе будь-якою мовою розумію.

— Закінчуйте дебати,— втрутився Данило.— Питання іміджу розберемо потім. Маємо до тебе справу, милий братику.

— Це вже цікаво! — Тео завів руки за голову і влаштувався зручніше на горі подушок.— Отже, вам таки щось від мене треба. Я весь у вухах.

— Ми хотіли б поміняти тебе на Агнесу,— невпевнено почав Данило і кинув погляд на нашорошену, тиху дівчину.— Як минулого разу. Ти — туди, вона сюди.

— А якщо я не хочу повертатися? — Яблонський зробив паузу, розтягуючи губи в недобрій посмішці.— Річ у тім, Едеку, що мене тут усе влаштовує. Безтурботне сите життя, жінка під боком і непогані розваги. Нащо мені повертатися до Леобурга і дивитися, як вигнанці калічать моє місто?

— Я розумію тебе. Ти вже одного разу виручив мене. Я — твій боржник. Що ти хочеш натомість?

Тео набрав у груди повітря, щоб відповісти, але Федя раптом виступив наперед.

— Стоп, Даниле. Мені здається, чувак збирається грати з нами в покер, забуваючи, що я бачу всі його карти.

По обличчю його двійника промайнула тінь, на вилицях заграли жовна, він сів.

— Це ти дарма,— просичав Тео.— Я завжди виграю.

— Ти просто ніколи не грав зі мною,— з тією ж інтонацією відповів Федя.

Кілька секунд вони таранили один одного лютими поглядами, а потім Тео глипнув на Данила. Вираз його обличчя був куди менш самовпевнений.

— І все-таки розкажіть, чому я мушу повертатися до Леобурга і що мені за це буде.

— А що ти...

— Ні, ми поговоримо про інше,— Федя знов урвав Данила.— Ми поговоримо про твоє солодке життя в Романівці. Поговоримо про ароматні сигари, яких тут немає, про романівське «самжене», яке ти змушений жлуктити замість того, щоб смакувати віскарик у маєтку Яблонських. З розваг тут — лише телевізор, а дівчинка ця зовсім проста, німецькою не балакає, в ліжку дилетантка, куди їй до твоїх улюблених леобурзьких повій. Тепер скажи, Тео, що нам буде за те, що ми повернемо тебе до Леобурга?

Тео люто видихнув. Данило помітив, як рука його «брата» ковзнула під подушку Ще слово — і він знову вихопить револьвер.

— Так, годі,— Данило підійшов до ліжка й відсунув Федю вбік.— Тео, нема ні часу, ні бажання уламувати тебе, як панночку.

— Цей нацюцюрник забув, Едеку,— просичав Тео, з ненавистю дивлячись на свого двійника,— що я теж бачу його карти. І якщо минулого разу вам справді потрібно було обміняти мене на Агнесу, то зараз вона може залишатися тут зі мною, а ви — котитися до своїх вигнанців і грабувати Леобург разом з ними. Отже, вам від мене треба дещо більше,— він зневажливо посміхнувся.— Ти підозрюєш, що в Леобурзі незабаром почнеться криваве місиво. І вам не завадить добрий стрілець. Так, я добрий стрілець, я збіса добрий стрілець, і я для вас важливіший, ніж цей хлопчик з вибіленим волоссям.

— Хлопчик з вибіленим волоссям принаймні перебуває там, де скоро почнеться криваве місиво, і не боїться захищати твоє місто,— посміхнувся Федя.

— Так, він не боїться. До першої кулі, яка просвистить у нього над вухом,— кивнув Тео.— Що ви пропонуєте за те, щоб я бився на вашому боці?

Данило окинув його оцінювальним поглядом і задер підборіддя. Навіть якщо Федя не видав би таємниць Тео, він і так ясно бачив, що тому буквально не сидиться на місці. Яблонського обтяжували правила і манірність Леобурга, йому довелося подолати океан заради волі та пригод у Вайомінгу. Валятися на горі подушок Тео хотілося куди менше, ніж пуститися в нову авантюру й нарешті використати свій револьвер за призначенням, а не як екстравагантний аксесуар.

— А нічого тобі не буде,— гмикнув Данило.— Я передумав. Ти маєш рацію. Зараз повезу Агнесу до своїх старих, там вона буде в безпеці. А ти лишайся тут. А ми з Федею повернемося назад, бо Яблонські мусять бути в Леобурзі, коли розпочнеться, як ти кажеш, криваве місиво.

— Гарний план,— кивнув Федя.

Тео спохмурнів, у його темних очах з’явився ледь помітний подив. Данило взяв Агнесу за руку і попрямував до дверей, Федя пішов за ними. В будинку панувала така тиша, що було чути, як десь у центрі Романівки мешканців зазивали на розпродаж заїжджі торговці. Вони вийшли з кімнати і спустилися в хол масивними мармуровими сходами. Монструозний годинник з позолоченим циферблатом так само розмірено відстукував секунди.

— Що хоче зробити цей вигнанець?

Данило обернувся і глянув угору. Тео стояв, упершись руками в мармурове поруччя, босоніж, у чорній Фединій футболці «Modern man[63]», поспіхом заправленій у штани. З-за пояса стирчав револьвер.

— Футболочка якраз під твої бакенбарди,— гмикнув Федя.

— «Цей вигнанець» хоче повернути в Леобург справедливість,— промовив Данило.— Так він каже. У нього є план, люди йому вірять.

— А ти йому віриш?

— Ні.

Тео стиснув губи, міркуючи, потім спустився до холу.

— Його розмови про справедливість — брехня. Все, чого хочуть вигнанці,— це помста. Я бачив кілька таких повстань у Колорадо і надто добре вивчив таких «революціонерів». Спочатку вони знесуть Верховну Раду. Потім, радісно співаючи гімн, повісять Оздеміра, Варгу й Райнгарда, а трохи згодом справа дійде і до Агнеси, бо вона не з їхнього кола. Вона, або та дівчина, яка її замінює, заважатиме їм, як заважатиме будь-хто з Яблонських.

Данило почухав брову.

— Можливо, ти маєш рацію. Проте річ у тім, що нема більше ніяких Яблонських. Август, Фелікс і Альберт мертві. Юліана і Беата поїхали до Кракова і навряд чи повернуться. Агнеса лишається тут, а я не Едвард, ти це знаєш. Крім того, я не маю ані найменшого бажання керувати містом. Залишився тільки ти. Ти — останній Яблонський, чорт забирай, і якщо вигнанець бреше і замість реформ хоче всіх перевішати, то ніхто, крім тебе, йому не завадить.

Тео кинув на нього важкий погляд і посунув револьвер за поясом.

Постріл. Ще постріл. Розкотисте відлуння розліталося над площею Олекси Чорного. Лунали зойки. Ще залп.

Джекі перезирнулася з професором Кубриком. Вони зірвалися з місць і підбігли до вікон.

Через площу, в напрямку Ратуші, бігли люди. Вони щось вигукували, розмахували палицями. Над головами майорів синьо-білий прапор Леобурга. Над одним з провулків, що вели до площі, здіймався дим. Постріли гриміли один за одним. Крики ставали дедалі голоснішими. Вгорі загуркотіли мотори.

— Що відбувається? — з тривогою запитала Джекі.— Хто стріляє?!

Вона обернулася до Оздеміра, але ані його, ані Варги вже не було в залі. У Джекі похололо всередині. В кімнаті потемнішало, від вікна поповзла тінь.

— Там дирижабль! Він тікає! — вигукнув Келемен.

— От і поговорили,— просичала Джекі й рішуче попрямувала до дверей, але поліціянти заступили їй шлях.

— Що таке? — запитала вона німецькою.

— Іменем вільного міста Леобурга вас заарештовано.

Лейла навіть не встигла зрозуміти, що трапилося. Все навколо закрутилося з шаленою швидкістю. Ось вона бачить чоловіка в червоному шарфі, він вихоплює револьвер і стріляє в поліціянта. В одного, другого. Кундшафтери вже не сміються — вони стрибають з балконів і ховаються. В очах учасників протесту — подив. Шок. Хтось галасує. І поліція відкриває вогонь у відповідь.

Просто на Лейлу падає здоровило з Робітничого, той самий, якому вона віддавила ногу. З його шиї фонтаном б’є кров. Лейла відступає, по її обличчю стікає щось гаряче, липке... Хтось стогне. Постріли, постріли.

Так вони ж...

Вони...

Вони ж беззбройні!

— Was machen sie?![64]

Відчайдушний крик дзвінко відбивається від кам’яних стін.

— Не підходьте! Назад!

— Nu trageti![65]

— Що ж ви робите?!

— Назад! Назад, псы![66]

— Ні-і-ilfe![67]

Хтось голосно кричить арабською, поруч лунає добірна польська лайка. Лейла надсадно кашляє, хутро на її жилеті злипається від чужої крові.

Попереду миготить руда голова.

— Виводь їх! Виводь їх, Маку! — вона швидше відчуває, що кричить, ніж чує саму себе.

Леобуржці метушаться, наче молекули у броунівському русі. Від порохового диму важко дихати. Люди біжать просто на поліцію, зносять її, ламають ряди. Починається тиснява. Лейла підстрибує і хапається однією рукою за ґрати балкона.

Він там. Він побіг на дах.

Серце б’ється десь у горлі.

Вона його знайде.

Лейла насилу заповзла на балкон і вхопилася за пожежну драбину.

Данило насупився і прискіпливо обдивився двійників. Фарбований блондин зі смартфоном і босий ковбой з аристократичним гонором. Краще не буває! Втім, пояснити всім, з якого дива Теодорів Яблонських раптом стало двоє, не важко — після літньої «радіовистави» все місто дізналося, що Тео — не рідний син Фелікса, тож у нього цілком міг знайтися брат-близнюк. Але куди складніше навчити цих двох мирно співіснувати в одному загоні.

— Якщо ти вирішив повернутися до Леобурга,— звернулася Агнеса до Тео,— вам потрібно навчитися тримати «ширму».

— Я ще не дав остаточної відповіді.

— То й що! — одразу ж схопився Федя.— «Ширма» від тебе потрібна в першу чергу мені, і негайно!

Агнеса усміхнулася краєм уст до Данила. Він знизав плечима.

— «Ширма» — це така вправа, Джекі вичитала її в... як це називається?

— В інтернеті.

— Так,— кивнула дівчина.— Мета — зробити так, щоб ви спілкувалися подумки і відчували один одного тільки на бажання. Станьте поруч.

Тео неквапливо розвернувся й підійшов до Феді. Той захоплено строчив щось у месенджері. Тео видер смартфон з його рук і кинув на стіл так швидко, що «близнюк» навіть не встиг зреагувати. Данило знову насторожено завмер, готуючись рознімати їх. Федя підступив до двійника впритул, спопеляючи того лютим поглядом, але його візаві лише скептично посміхався.

— Так, добре,— невпевнено провадила Агнеса.— Візьміться за руки.

Федя і Тео повільно обернулися до Агнеси.

— Може, обійдемося без усіх цих... прелюдій?

— Робіть, що кажуть,— роздратовано пирхнув Данило.— В темпі!

Федя закотив очі й гучно видихнув, проте простягнув Тео руку. Агнеса схвально кивнула.

— Тепер подумки скажіть своє повне ім’я рідною мовою.

— У мене їх дві,— гмикнув Тео.— Мій батько, на відміну від Августа, говорив зі мною...

— Це так важливо? — урвав його Федя.

Данило люто втягнув повітря, і двійники водночас кивнули йому у відповідь. Агнеса провадила:

— А тепер уявіть те, що ви б хотіли приховати від свого двійника. Якийсь дуже особистий, дуже дорогий для вас спогад...

Двійники заплющили очі. Нарешті запанувала тиша.

За кілька секунд Тео скривився і хитнув головою.

— Гм-м-м, ти б не міг уявляти... щось інше? Бо я ж...— він вигнув брови.— Навіть важко озвучити за присутності дами.

Щоки Агнеси спалахнули. Схоже, вона, як двійниця Джекі, одразу зрозуміла, про що саме думав Федя.

— Ви ж просили — інтимне,— пирхнув хлопець.— Узагалі-то це моя справа — що хочу, те й уявляю.

Ні, ці двоє знущаються! Данило підійшов до них.

— Зараз пів на другу. Мені ще потрібно відвезти Агнесу. Це мінімум дві години,— він дістав з кишені камізельки годинник і показав їм.— А тепер обидва заткайтеся і робіть те, що вам кажуть. І не дратуйте мене.

Двійники обмінялися розлюченими поглядами і знову стулили повіки. Тео зблід. Данило чомусь пригадав підслухану розмову в кабінеті Фелікса, коли той вимагав повернути вкрадений заповіт, і міг би посперечатися, що його леобурзький «брат» думає саме про батька. Обличчя Феді нічого не виражало, і лише за кілька секунд він почав усміхатися.

— А тепер подумки уявіть, як вас, разом з вашим спогадом, охоплює біла куля. Біла... або срібляста... Є лише ви і ваше переживання. І більше нічого. І нікого,— тихий Агнесин голос заколисував.— Ви — це ви. Ваша пам’ять — це ви. Біла куля, біла стіна. Відчуваєте?

Федя втягнув повітря і завмер, піднявши плечі. Тео відпустив його руку і розплющив очі. Якийсь час він підозріло оглядав свого двійника і потім здивовано вимовив:

— О, хвала небесам. Клята балаканина зникла.

Федя здригнувся.

— Я його не чую. Не чую! — на його обличчі засяяла усмішка, але одразу ж знову померкла.— А, ні. Таки белькоче.

— Ефект спочатку дуже короткий,— зітхнула Агнеса.— Але якщо робити вправи щодня, незабаром ви навіть перестанете помічати розумову стіну. Вона стане працювати без вашого втручання.

— Так, поїхали,— Данило взяв Агнесу за руку і повів до виходу з їдальні.— А, мало не забув.

Федя кинув на нього запитальний погляд.

— Джекі просила захопити її футболку «Барселони». Хай що воно означає.

Обличчя його друга спохмурніло, він кивнув.

— Це все, що залишилося в неї від батька. Я візьму. Але спочатку,— Федя рушив на кухню,— я нарешті вип’ю нормальної кави! — він загримів піддоном кавоварки.— Ось вона, моє-є-є золотце-е!

Данило посміхнувся. Тео всівся у крісло, склавши руки на животі.

— Постарайся не вбити його, допоки я не повернуся.

— Не в моїх правилах обіцяти те, в чому я не впевнений.

Над Романівкою скупчилися низькі свинцеві хмари, що віщували майбутній дощ. Поки Данило з друзями був у Леобурзі, сад майже весь пожовтів, і підхід до стайні замело яскраво-помаранчевим кленовим листям. Данило відчинив ворота, всадовив Агнесу в машину і сів на місце водія. На щастя, бак пального був заповнений ще перед подорожжю до іншого виміру, і стрілка паливного датчика привітно вказувала на максимум.

— Куди ми їдемо? — стурбовано запитала Агнеса.

— В Бучу, якщо це про щось тобі говорить.

— І що там?

Данило повернув ключ, старий «форд» натужно заскреготав і завівся.

— Мої бабуся й дідусь. Зупинишся в них.

— О ні,— злякано замотала головою Агнеса.— Це дуже незручно. Вони ніколи мене навіть не бачили. Я не хочу завдавати клопоту!

Дівчина продовжувала протестувати, але Данило не чув, що вона говорить. На її блідих худорлявих щоках розлився рум’янець, довгі вії тремтіли, а в світло-зелених очах знову з’явилися ті золотисті іскорки, як і багато місяців, нескінченну кількість днів і ночей тому, коли він уперше побачив її «по той бік» у маєтку Яблонських. Їхня історія була настільки химерна і неймовірна, що нікому, окрім свідків, розповісти її було неможливо. Його кузина, наречена його брата, засуджена на смерть за вбивство їхнього батька, двійниця його подруги, його кохана — навряд чи це можна пояснити рідним. Та й у тому світі було не легше. Але Марсело Мотта, Лейла, Давид і всі вигнанці Леобурга могли думати про неї що завгодно, а він бачив її хоробрість, бачив її стійкість і її дух, коли він сам сумнівався, що їм вдасться вижити. Агнеса не мала що доводити йому, він і так розумів, що сталося з нею цього разу. Леобург захворів, і вона захворіла разом з ним. І він знову мусить повернутися туди, щоб урятувати її.

І він зробить це ще тисячу разів, якщо знадобиться.

— Ти більше не наречена Тео.

— Що?..— Агнеса звела на нього погляд.— Авжеж, ні.

— Бо ти моя наречена.

Він обійняв її за шию однією рукою і, перш ніж щось знову завадило, поцілував її.

Джекі відступила від поліціянта, намагаючись збагнути, що робити. Гіршого сценарію, ніж її арешт, годі й вигадати. Давид казав, що буде поруч, і якщо він справді десь поблизу, то йому саме час з’явитися.

— За яким правом ви заарештовуєте нас? — обурено вигукнув Келемен.— Ми — офіційна делегація...

— Офіційна делегація чого? — посміхнувся один з поліціянтів.— Табору бандитів з Михайлівської?

— Я — Агнеса Яблонська, нагадую,— вимовила Джекі, спопеляючи поліціянта гнівним поглядом, і вказала на брошку з левом.— Я вхожу до Верховної Ради.

— Все так, панно Яблонська,— до неї підійшов чоловік у цивільному костюмі — худий, блідий до жовтизни, з пишними чорними вусами й бакенбардами.— А я — заступник поліцмейстера Леобурга, Ніколай Лугін, і я прошу вас пройти у свій робочий кабінет, щоб дочекатися зустрічі з поліцмейстером Бридж-Паркером. А ці вельмишановні пани вирушають до головного управління поліції за підозрою у причетності до підпалу в Творчому районі.

— Нісенітниця! — зойкнув професор Кубрик.

— Я нікуди з вами не піду,— Джекі відступила від Лугіна.— Всі делегати залишаться зі мною.

— Прошу, не треба доводити до непоправного,— похитав головою поліціянт.— Ідіть за мною.

Джекі знову відступила і сперлася на стіл — її коліна так тремтіли, що вона насилу стояла.

— Якщо пан поліцмейстер так бажає мене бачити, хай прийде сюди.

— Мені дуже шкода, але в мене наказ.

— У такому разі, пане Лугіне, вам доведеться закувати мене в кайданки і вивести силою.

Джекі витримала прискіпливий погляд поліціянта і збентежено озирнулася на вікна. Давиде, Давиде, де ж тебе чорти носять, довбаний вигнанцю...

З площі долинали крики, постріли тепер гримали частіше, але з іншого боку. Поліціянти лишалися на своїх місцях. Раптом знову почувся гуркіт мотора, але зовсім не такий, як у дирижабля, на якому втекли Оздемір і Варга. Повз вікна щось промайнуло на великій швидкості, й Джекі не встигла зрозуміти що.

Професор Кубрик підійшов до неї і прошепотів на вухо:

— Хай що трапиться, не думайте про нас. Якщо у вас з’явиться хоч якась можливість — тікайте.

— Ні.

— Саме так. Ми їм не потрібні. Майбутнє Леобурга залежить лише від вас.

Професор відійшов від неї, не встигла вона заперечити.

Джекі продовжувала очікувально дивитися на Лугіна. Той лише меланхолійно витягнув з кишені камізельки годинник і глипнув на циферблат.

Голоси, постріли й вибухи, що спершу віддалялися, тепер знову гучнішали. Щось гримнуло просто на площі Чорного, в Ратуші затремтіли шибки.

— Ситуація погіршується, панно Яблонська. Я чекаю, але з кожною хвилиною небезпека все ближче.

— Небезпека від кого? Від громадян Леобурга?

— Куля не обирає жертву, як не прикро.

Ратушу струсонув новий вибух. На сходах затупотіли десятки ніг. «На другий поверх! У канцелярію! В архів! Хутко! Займайте позиції!»

— Ходімо,— Лугін запропонував Джекі руку.— Залишатися тут небезпечно.

Голоси лунали настільки близько, що можна було навіть розрізнити слова. Джекі не бачила, що відбувалося внизу, але їй здавалося, що там не менше сотні людей. Знову щось глухо гупнуло. А потім будівля затрусилася. Джекі надто добре знала це відчуття. Поліція випустила «краба». Темні осінні сутінки раз у раз розтинали яскраві спалахи, що супроводжувалися вибухами. Джекі подивилася на лікоть заступника поліцмейстера, а тоді кинулася до вікна.

«Краб» насувався на юрбу, засипаючи людей сяйливими вибуховими пакетами. «Акули» врізалися в натовп, їхні палиці спалахували електрикою. Людей справді виявилося багато — ті кількадесят поліціянтів, що сиділи в будівлі Ратуші, не змогли б упоратися з такою кількістю протестувальників. «Розійтися! Розійтися!» Двоє вигнанців розмахувало канатом із залізним гаком на кінці.

— Панно Яблонська!

Погляд Джекі ковзнув по рамі. Звичайний шпінгалет, як удома, нічого особливого.

Вона озирнулася до своїх супутників. Професор смертельно збліднув і похитав головою. Джекі всміхнулася куточком губ, потягнула шпінгалет і сіпнула на себе віконну раму.

До зали увірвалося холодне прокопчене повітря. Джекі скочила на підвіконня і мало не посковзнулася. Кляті спідниці! Бісові підбори!

— Назад! — голос зірвався на виск.— Назад, не підходьте!

— Панно Яблонська, ану ж... ану ж угамуймося,— примирливо забурмотів переляканий Лугін.— Ви розіб’ється на смерть, якщо спробуєте втекти.

— Або ні. Якщо пощастить, то лише зламаю ногу.

— Ні-ні, абсолютно точно розіб’єтеся. Професоре! Чого ви мовчите!

— Агнесо, люба,— ледве вичавив Кубрик.— Спустіться! Спустіться негайно!

Серце калатало так, що Джекі насилу чула їхні голоси. Дим лоскотав ніздрі, пронизливий холод проникав під мережива і гіпюр її сукні.

Вона вже відчувала це. Вона знає, як це. Впадеш — і смерть. Здасися — і теж смерть. То хіба в біса не байдуже?

— Чого ви хочете? — запитав Лугін.

Гарне питання. Особливо з огляду на те, що з цієї пастки виходу не було. Жодного, крім...

Праворуч щось знову задзижчало. Краєм ока Джекі вхопила геть дивне — велосипед. Його механічні крила гнали хвилі повітря, мотор чхав і кашляв, але цей кострубатий монстр якимось незбагненним чином не падав. Обличчя пілота приховували льотні окуляри, на голові був шолом, вітер розмаював білу стрічку його шарфа. «Велосипед» пролетів повз неї, дзижчання віддалялося.

У голові промайнув спогад. «А це — новий винахід Оза Гурвіца! Літоциклетка — найшвидший повітряний транспорт на світі!»

Дівчина глипнула вниз. Хтось з учасників протесту помітив Джекі у вікні, почулися крики. Люди дивилися на неї, завмерши від жаху.

Дзижчання знову стало виразнішим. Двигун гарчав ліворуч. Джекі обернулася. Її засліпив яскравий спалах, вона сіпнулася, щоб затулити очі рукою, і мало не зірвалася з підвіконня.

— Агнесо, що ви коїте! — скрикнув Келемен.

— Виводьте своїх людей негайно, інакше мені доведеться стрибнути,— Джекі подивилася в обличчя Лугіну.— Виходьте з зали!

— Спершу спустіться до кімнати!

Механічні крила майже торкалися стіни, літоциклетка шугнула так близько біля Джекі, що можна було б дотягнутися рукою. Пілот зробив плавний розворот і повернувся до Ратуші.

— Geben Sie die Hand![68]

Джекі не одразу зрозуміла, звідки чує цей звук.

— Руку!

Вона подивилася нагору.

Літальний апарат завис у метрі над нею. Пілот насилу утримував його в такому положенні та спробував знизитися. Її спідниця тріпотіла на вітру, гуркіт мотора оглушував.

— Дайте руку, ну ж бо!

До неї тягнувся пасажир літоциклетки. Він майже сповз із сидіння, його величезна фотокамера бовталася на шиї. Очі хлопця теж приховували окуляри, вітер тріпав його світле волосся. Дивно, він здався їй знайомим.

Джекі кинула погляд вниз. Як же боляче, напевно, буде падати... Вона потягнулася і вхопилася за простягнуту руку.

Від болю потемніло в очах. М’язи ніби оніміли, ще секунда — і вона звалиться вниз. Мотор заскавчав, літальний апарат відчутно просів. Пілот плавно віддалився від вікна і заклав віраж на правий борт. Її потягли й обхопили чиїсь руки.

— Як перемовини? — посміхнувся хлопець і зняв окуляри.— Я заслуговую на коментар з перших вуст?

Павло Зінкевич. Австрійський кореспондент. Його знала Агнеса.

Лезо метального ножа заспокійливо холодило пальці. Лейла штовхнула ногою старезні двері й дослухалася. На горищі було тихо, але її не полишало відчуття небезпеки. Вона випросталася й озирнулася. В кутку валялися якісь ганчірки. Лейла підійшла й підняла з підлоги червоний шарф і чорні накладні вуса.

— От лайно!

Якщо хтось, крім неї, і помітив його в натовпі, то навряд чи запам’ятає щось, крім цих яскравих прикмет. Старий, дуже старий, але ефективний трюк.

Десь над головою, на даху, почулися кроки. Лейла здригнулася. Кроки віддалялися.

Пропахлий димом рвучкий вітер мало не скинув її вниз. На заході серед хмар прорізалося вогненно-червоне західне проміння, яскравий блиск жерстяної бляхи на мить засліпив. Лейла виповзла на плаский майданчик біля димаря. Ледь не послизнулася, але, балансуючи руками, все-таки змогла втриматися.

Попереду майнув силует у чорному. Чоловік біг слизьким дахом швидко, ніби тварина. Вигнанка зробила незграбний крок, і цієї миті чорний силует, легко відштовхнувшись, виконав пірует і буквально розчинився в повітрі.

Лейла здивовано вдихнула, не повіривши власним очам.

Що за...

Кілька хвилин вона стояла на місці та вдивлялася, намагаючись побачити провокатора чи бодай почути його кроки по металевому даху. Нічого. Зник. Вона його загубила.

Лейла розлючено вилаялася і випросталася, тримаючись за димар. Перед нею стелився розхристаний Леобург. Унизу гриміли постріли, на вулиці Справедливості тривало побоїще. Зовсім поруч зі шпилем Ратуші, посеред гребенів бляшаних дахів, висів дирижабль. Це не був ані сріблястий апарат «акул», ані звичайний чорний, поліційний. Лейла хотіла дістати тетранокль, щоб роздивитися емблему на балоні, але згадала, що віддала прилад Феді. Люди з Михайлівської площі перейшли в наступ і мчали просто до Ратуші. З декількох вузьких вуличок, що з’єднували Михайлівську і площу Чорного, густими пасмами валив дим. Десь верещала сирена. Вікна Ратуші та двох будинків навпроти були відчинені, і з них визирали поліціянти — зараз, коли сонце вихоплювало окремі будинки на тлі сталевих хмар, їх було видно особливо добре. Раз у раз спалахували постріли, і хтось із протестувальників падав замертво в ревучому натовпі. Над площею, ніби величезна механічна оса, шугала літоциклетка Оза Гурвіца. Що він там забув? Він же не підтримує протест. Чорти б забрали цього божевільного!

Лейла обернулася в інший бік. Її цікавила невелика будівля, що причаїлася неподалік маєтку Яблонських. Один з будинків Оздеміра. Особливий будинок.

Садибу буквально обсіли люди в чорних мундирах. Навіщо стільки охорони, коли його родину давно вивезли з міста, а він сам перебуває на перемовинах у Ратуші? Втім, байдуже. Оздемір однаково не втече від неї. Нікуди не подінеться.

На підході до площі Чорного Лейла помітила Давида. Він розмахував руками, вказуючи, як треба лаштувати лави, щоб наступати — вигнанці й протестувальники шикувалися в три шереги і прикривали один одного наспіх збитими дерев’яними щитами і шматками бляхи з дахів. Наче їх це врятує! Лейлу охопила хвиля відчаю. Звідкись з’явилося чітке переконання: якщо вони сьогодні не захоплять Ратушу, завтра Оздемір утне щось воістину страшне. Він збіса добре вміє це робити. Цю ніч переживуть не всі.

Над Аристократичним районом повільно проплив один з дирижаблів «акул».

Позаду почувся скрегіт. Лейла рвучко обернулася, і тут її щосили вдарили.

Приємна прохолода прокотилася тілом і зникла. Данило продовжував стояти з заплющеними очима. Чомусь здавалося: перше, що він побачить, буде цівка поліційного револьвера.

— Прокинься, транслокале,— Федя штовхнув його в плече.— Ти норм?

Двері кімнати були відчинені навстіж, біля замка виднілися отвори від куль, але в будинку панувала глуха, моторошна тиша. Чого не можна було сказати про місто. Десь далеко ревів натовп, вищала сирена. Данило підійшов до вікна.

— Це по нас? — сторожко запитав Федя.

— Хтозна. Слід забиратися.

— Не так швидко,— Тео рушив у коридор, нічого не пояснюючи. Данило з Федею перезирнулися.

Його «брат» був уже на тому боці галереї другого поверху. Тео обмацав одвірок, дістав ключ і відчинив двері в ліву вежу. Данило ледве встигав за ним. Незабаром вони піднялися у круглу кімнатку з вітражами. Тео витягнув з кута скриню і відкинув віко. Скриня була доверху набита зброєю.

— Це тобі,— Тео тицьнув Данилові револьвер з різьбленим кістяним руків’ям і коробку з набоями, потім попорпався в скрині й видав ще один.— І це також.

Федя тільки піднявся гвинтовими сходами і не встиг відсапатися, як Тео кинув йому інший револьвер — з кількома цівками.

— М-м-м,— Федя роздивлявся чудернацьку зброю круглими очима.— Ну, і нащо мені ця пукалка?

Тео тицьнув йому ще один револьвер. І ще один.

Федя роздратовано цикнув зубом і почав викладати з кишень куртки пачки цигарок, щоб звільнити місце для зброї. Данило вигнув брови.

— Ти наче закарпатський вуйко на кордоні.

— Нє, ну а шо? — насупився той.— Я не палю таке лайно, як вони тут.

Тео почепив на пояс портупею з двома кобурами і дістав зі скрині гвинтівку.

— Тео, що це в дідька за арсенал?

— Коли в місті почалися заворушення, я сховав батьківську колекцію сюди. Беріть стільки, скільки зможете забрати. Вся зброя бойова.

Яблонський узяв ще кілька скриньок з набоями і роздав їх, а тоді викотив з кутка величезний багатоцівковий кулемет, або щось на кшталт того, з захисним листом для кулеметника. Тео схилився і поцілував начищені до лиску цівки.

— Зачекай, крихітко, прийде і твій час.

Тео відкотив кулемет у кут і накрив рядном. Данило і Федя дивилися на нього, не кліпаючи. Яблонський випростався і кинув на них здивований погляд.

— Що? Це єдиний «ворт-честер» у Леобурзі. Він двадцять другого року, майже новий.

— Двадцять другого? — луною повторив Федя.

— Сім тисяч п’ятсот двадцять другого, шестирічний, батько привіз із Лондона. Видатна річ!

— Та ти маніяк,— посміхнувся Федя.

Тео мовчки сунув у порожню кобуру ще один револьвер на додаток до свого і побіг униз крутими сходами. Данило рушив за ним.

— А що це за рік він назвав? — запитав Федя, спускаючись за Данилом.

— Я не казав? У них власний варіант календаря. Схожий на візантійський.

— А-а-а, все аж так погано!

Вони спустилися на перший поверх, і Данило рішуче попрямував до чорного ходу, але Тео пригальмував біля секретера і смикнув важіль на стіні. Дверцята розчинилися, і він дістав з глибини бюрка віскі з підвального сховища.

— Свенсоне, старий,— задоволено пробурмотів Тео і погладив запітнілий бік пляшки.— Для мене приготував!

— Тільки спробуй знову нажертися, всратий ти аристократ,— Федя скривився.— Я розіб’ю цю пляшку об твою макітру.

Данило штовхнув друга в спину і вказав на двері кухні. Надворі було геть темно. Над будинком прогуркотів поліційний дирижабль, його прожектор накреслив у повітрі білу лінію. Було ясно чути постріли і вигуки.

— Це біля Ратуші,— Тео завмер, дослухаючись.

Вони пройшли через похмурий чорний сад і опинилися на тій самій вулиці, де вдень їх атакувала поліція. Перетнули слизьку бруківку і вийшли на широкий проспект Винахідників, що вів до річки. Перехрестя осявало м’яке світло газового ліхтаря. Тео зупинився в тіні й визирнув з-за рогу будинку, Данило зробив те саме. У кінці проспекту, біля набережної, розташувався загін поліції. Трохи ближче стояло кілька «акул», оточених кундшафтерами з пов’язками на рукавах. Паровий гусеничний кран розвантажував мотлох для барикади.

— Ти знаєш, де зупинка монорельсу над Інженерним провулком? — пробурмотів Тео.

Данило напружив пам’ять. Він там ніколи не був, але спогади Едварда спливали в голові неясними картинами.

— Знаю. Але ж монорельс не працює.

— Нам туди.

Більше вони не розмовляли. Федя бентежно озирався і раз по раз хапався за руків’я свого чудернацького револьвера. Місто сповнювали тривожні, тремтливі тіні. У в’язкій синій гущавині сутінків гриміли вибухи і постріли. Аристократичний район був майже повністю занурений у темряву. В кінці вулиці загуркотів мотор. Наближався паромобіль.

Данило навіть не помітив, коли в руці Тео виник револьвер.

— Так, стривай,— він схопив «брата» за лікоть.— Не треба прово...

Паромобіль заскавчав гальмами. Данило помітив спрямовану в їхній бік цівку пневмогвинтівки. Тео відштовхнув «брата» до стіни саме тоді, коли гримнув перший постріл.

Один. Тео зводить курок і стріляє у відповідь. Його огортають пелехи диму. Два. Три. Дзенькає розбите скло. Яблонський кидається до ліхтарного стовпа. Чотири. Куля чиркає по стіні. Ще одна. Тео видихає, завмирає на пів секунди і стріляє у відповідь. П’ять.

Запала хижа тиша.

— Ти щось казав, милий братику?

В Данила у вухах ще дзвеніло від пострілів. Тео простягнув йому руку і допоміг підвестися. Федя піднявся з землі сам, обтрушуючи одяг.

Вони підійшли до паромобіля. Котел продовжував пихкати. Двоє поліціянтів лежало біля відчинених задніх дверей. Ще один впирався головою в панель приладів. Водій відкинувся на спинку сидіння, його голова захилилася, чорний однострій був пробитий на грудях.

— Господи,— видихнув Федя.— Боже. Що тепер... Боже!

Він витріщив очі й позадкував.

— Нагадай-но, нащо він тут потрібен? — похмуро запитав Тео в Данила, витягуючи поліціянта з пасажирського сидіння.

— Ти перестріляв копів! Чотири людини!

— Так. А тепер допоможи Едеку витягнути водія.

— Тут чотири трупи, ідіоте!

— Їх би негайно стало п’ять, якби не об’єктивні причини.

— Федю, ну все, годі,— зітхнув Данило.— Лізь у машину.

— Ти вмієш кермувати? — поцікавився Тео.— Я не їжджу на паромобілях.

— Подивимося.

Тео сів на пасажирське місце. Данило всівся за кермо. Федя нажахано дивився на них крізь продірявлене лобове скло. Десь поруч завила сирена.

— Сідай у машину, kurwa mac!

Федя відчинив дверцята і заліз на заднє сидіння.

— Господи Боже, гидота, жах! Тут все у крові!

— Головне, що не в твоїй,— Тео кинув на нього зневажливий погляд і посміхнувся. Данило взявся за кермо і натиснув на важіль.

Лейлі здавалося, що вона висить у повітрі. Все навколо було каламутне, у вуха ніби запхали вати — звуки навколо розчинялися. Біль, що розривав праву руку від зап’ястка до плеча, неможливо було описати. Рукав почорнів від крові, але вигнанка не розуміла, що відбувається. Вона потягнулася другою рукою — відчайдушно, без надії, просто змахнула нею, ніби в тумані. Її пальці намацали гостру решітку.

Решітка. Загородження для льоду на самому краєчку даху.

Перед очима сновигали вогняні мухи, до горла підкочувалася нудота. Нагорі, на тлі оксамитово-синього неба, чорнів силует.

Можна було навіть не намагатися розгледіти його обличчя — перед очима все пливло і зливалося в одну різнобарвну пляму. Здавалося, що людина дивиться на неї з цікавістю вченого, і чомусь вона не намагалася скинути Лейлу на землю.

«Що ж ти... що ж ти не...»

А тоді силует зник. Лейла спробувала підтягтися, але праву руку немов пронизала блискавка, і дівчина застогнала, зціпивши зуби до скреготу. Вигнанка озирнулася. До землі метрів п’ятнадцять. Не стрибнеш. Кров з правого зап’ястка крапнула їй на обличчя. Лейла спробувала намацати ногою хоч якийсь виступ, хоч невелике заглиблення на стіні.

Ні.

Нічого немає.

Сили спливали.

Безглуздий фінал, чи не так? А хто сказав, що кожна смерть має бути героїчна?

Пальці розтискалися. Останній палючий дотик заліза.

Усередині все завмерло, і Лейла полетіла вниз.

Розділ 6

Штурм

Щось велике і м’яке звалилося просто Лейлі на голову, стало важко дихати. Дівчина здригнулася, але не могла ані розплющити очей, ані поворухнутися. За комір стікала гаряча рідина. Свідомість поволі поверталася, і хоча звуки навколишнього світу долітали наче крізь скло, Лейла потроху почала відчувати власне тіло. Щомиті відчуття яскравішали, і вже за хвилину вигнанка була ладна кричати від болю. Здавалося, в тілі не лишилося жодної цілої кістки. Лейла розплющила очі та спробувала поворухнутися. Зверху на ній лежав чоловік. Точніше, вже мрець. Він був ще теплий, і саме його кров крапала їй на шию.

— Ах ти ж...

Останнє, що вона пам’ятала: пальці розчіпляються, вона летить з даху. Неймовірним зусиллям Лейла виповзла з-під мерця й перекинулася на спину. Дихати стало легше. Вона лежала на купі якогось мотлоху. Крізь продертий її тілом брезентовий навіс виднілося сіре небо. Схоже, саме ця перешкода врятувала їй життя і затримала падіння біля самої землі.

Лейла відсунулася ще далі від мертвого тіла та спробувала сфокусуватися на дорозі. Повз миготіли тіні. Вулицею, гуркаючи щитами, пробігла рота поліціянтів. За ними — п’ятеро «акул». Вигнанка в тилу ворога. Чудово, просто неперевершено, дідько. І як тепер вибратися?

Втім, яке там «вибратися». Хоча навіс над цукернею дещо пом’якшив падіння, скоріш за все, в неї купа переламаних кісток. Лейла спробувала посміхнутися, але їй зрадили навіть м’язи обличчя. Єдиний вихід — чекати, поки бій закінчиться і на вулицях почнуть збирати тіла загиблих, яких після бійні на вулиці Справедливості було чимало.

Лейла насилу підвелася на лікті. Мерцем, що впав на неї, виявився поліціянт — уже немолодий, з довгою бородою, у звичайному чорному однострої. Тепер він лежав поруч і дивився в небо незрячими яскраво-блакитними очима.

Скільки часу минуло з моменту падіння, Лейла не знала. Десь чинився ґвалт, чулися вибухи, постріли, але здавалося, все це відбувається неймовірно далеко, чи не в іншій галактиці. Вулицею більше ніхто не проходив, Лейла заклякла від холоду, але біль у всьому тілі потроху стихав. Вона знову спробувала поворухнутися, їй вдалося підняти руку і подивитися на неї. Біля самого зап’ястка виднілися глибокі подряпини, шкіра навколо набрякла і посиніла. Лейла згадала, що перед падінням вона якимось незрозумілим чином, всупереч законам земного тяжіння, повисла на решітці даху. Судячи з рани, залізний штир пройшов під шкіряним браслетом на її зап’ястку, саме тому вона не впала одразу, як її вдарили. Вдарили... провокатор... червоний шарф... Лейла застогнала. Навіщо вона побігла за ним! Гадала, що, навчившись непогано кидати ножі й сяк-так поратися з револьвером, стала дивожінкою? Яка ж дурепа.

За кілька хвилин Лейла змогла сісти. Всередині все палало, суглоби крутило, в голові паморочилося, однак вона все-таки могла рухатися. Дівчина перевернулася і, спираючись на стіну, звелася на ноги. Зробила кілька кроків — так, іти може. Але куди? І як?.. Вигнанка, що опинилася по той бік барикад, далеко не зайде. Вона розгублено озирнулася. Потрібно щось... Біля її ніг валявся поліційний шолом. Її погляд упав на труп поліціянта.

— Вибач, друже. Тобі вже не зимно,— вона присіла поруч і, тамуючи біль у руці, почала стягувати з нього однострій.

— Зупини тут.

Данило кинув на Тео короткий погляд і припаркувався. Вони перебували зовсім поруч з площею Чорного, бій чувся виразніше, а обриси будинків здавалися знайомими. Федя з полегшенням зітхнув, полишаючи викрадену машину.

— Що нам тут треба? — запитав Данило.

— Це Інженерний провулок. Над нами — станція монорельсу «Площа Олекси Чорного»,— пояснив його «брат».— Між цією станцією і наступною — «Михайлівська площа» — проходить тунель між будинками. Далі монорельс рухається на відкритому просторі. Можемо спробувати пройти тунелем до Михайлівської площі, оминувши всі кордони поліції та барикади.

— А раптом там поліція всередині? — Федя почухав потилицю.

— Наскільки я пам’ятаю, в тунелі урядові сили не дислокувалися. Його просто законсервували.

— Інших ідей усе одно нема, спробуємо,— погодився Данило.

Вони роззирнулися: поліції поблизу не було, певно, всі зосередилися на охороні Ратуші. Тео швидко вибіг залізними сходами і смикнув ґратчасті двері, що перепиняли вхід на платформу. На них висів масивний замок.

— Треба щось гостре й тонке,— резюмував Тео.— Спробую відімкнути.

— О, невже наш крутий ковбой не може просто відстрелити замок? — злорадно посміхнувся Федя.— Ти ж «до біса гарний стрілець».

Тео кинув красномовний погляд на Данила. Той зітхнув.

— Коли куля зрикошетить тобі в причандали, постраждаю я сам, інакше неодмінно спробував би.

Федя хотів щось відповісти, але зніяковіло замовк. Попорпався в кишенях і витягнув поцуплену в Едвардовій кімнаті шпильку для шийної хустки.

— Не впевнений, що це допоможе...

— Хоч якась із тебе користь.

Тео заходився колупати замок. Почулося клацання, і Яблонський, задоволено гмикнувши, відчинив двері. Трійця вилізла на платформу і притьмом кинулася до тунелю.

Пересуватися доводилося практично в цілковитій темряві. Наскільки Данило пам’ятав зі своєї подорожі в повітряному метро, відстань між двома центральними майданами Леобурга була відносно невелика. Судячи зі звуків, що долітали з-за меж тунелю, вони саме переходили лінію зіткнення. Простір сповнився ядучим димом — поруч щось горіло.

Тео відстав від Данила на кілька кроків і звернувся до Феді:

— Слухай, а що то за панночка... чорнявка... Вона постійно з’являється в мене в голові. Ти аж надто часто про неї думаєш. Хто вона?

— Яка ще в біса панночка? — огризнувся Федя.

— З косою, вдягнена у... чоловічий одяг,— провадив Тео.— О... Вона вигнанка?!

Данило обернувся. Знайшли час для світських розмов! Федя гучно зітхнув.

— Ну, панночка — і панночка, тобі що до того?

— Нічого,— буркнув Тео.

Попереду замерехтіло світло, тунель закінчувався. Вони опинилися на платформі й підійшли до обмежувальних ґрат. Тео мав рацію: вони успішно перетнули лінію зіткнення й опинилися над одним з провулків поблизу Михайлівської площі. Звідси було добре видно східну барикаду. Перший ряд уже палав, поліція підійшла до нього впритул і тримала позиції, ховаючись за масивними броньованими щитами — це були вже не ті бляшанки, з якими поліціянти ходили ще вдень. Позаду шикувався загін «акул», але, судячи з усього, наказу атакувати вони поки що не мали. Як здалося Данилові, деякі поліціянти взагалі поводилися доволі дивно, ніби розгублено: одні відходили, інші підходили, за спинами першого, загороджувального ряду лунала добірна лайка. Згори загуркотів мотор, темряву розкраяв білий промінь прожектора, і наступної миті з черева дирижабля на охоплену вогнем барикаду впала біла сипуча маса. Вогонь збився і за кілька секунд згаснув. «Акули» перегрупувалися, щоб атакувати, але...

— Rauch! Rauch![69]

Данило не одразу зрозумів, хто кричить. Роздивитися йому не вдалося.

Все навколо почорніло. Хлопець не йняв віри очам: він не міг розгледіти навіть власну витягнуту руку. Чорна фарба буквально затягувала все навколо, в’їдалася в ніздрі, проникала в очі, в горло.

— Холера, це «хмара Марії»! — захрипів Тео, скинув піджак і затулив ним носа.— Не вдихайте!

Але було запізно. Данило закашлявся, ноги підкосилися. Тео схопив його за комір і не дозволив упасти. Далі все відбувалося мов у тумані: ось замкнені двері відчиняються, ось його ноги тягнуть по сходах, ось він опиняється на землі... Чорнота не розсіюється. Вона стоїть у повітрі щільним запиналом, і вони продираються крізь неї, ніби досі перебувають у тунелі без світла. Над Данилом виринають якісь обличчя, хтось кричить і лається французькою, його кладуть на ноші й кудись несуть. Данило кілька разів кліпнув очима й остаточно пірнув у темряву.

Тео задумливо стояв посеред Михайлівської площі. Двоє вигнанців забрали його «брата» і потягли до шпиталю в соборі, а його двійник пішов шукати їхнього ватажка. Яблонський не збирався чекати на них. Йому потрібен був час, щоб роздивитися.

Від майдану поліціянтів відділяла щільна чорна пелена. «Хмара Марії» — отруйна маскувальна завіса, що була схожа на розпорошений дрібний вугільний пил, годинами трималася в повітрі. Колись її створили в Леобурзі на одному з міських проектів для армії Британської Імперії. Ймовірно, вигнанці знайшли й розікрали склад цієї речовини десь у Робітничому районі.

Яблонський видерся на одну з барикад. Попереду, на межі чорної хмари, палали купи непотребу. Атмосфера на оточеній поліцією площі вразила його. На крайніх барикадах чергували студенти з Академічного району й бідно вдягнені роботяги. Обличчя були геть чорні від гару, але зосереджені та злі. Тут не було страху. Робітники в газозахисних масках входили просто в отруйну хмару і жбурляли у вогонь загородження новий мотлох і пляшки з запалювальною сумішшю. Студенти, бавлячись, вихоплювали один в одного з рук каміння і кидали в темряву між будинками, туди, де шикувалися загони поліції та кундшафтери. Набридливо брязкало залізо об залізо — кілька молодиків, ще геть діти, молотило палицями по відібраних у поліціянтів щитах. Час до часу над площею пропливав поліційний дирижабль, і його прожектор вихоплював з темряви величні обриси собору. Леобуржці жбурляли в дирижабль каміння і запальні пляшки невеликою катапультою на даху.

Тео мучило дивне відчуття: все, що він пам’ятав про вигнанців з власного минулого і знав зі спогадів Феді,— і промови Давида, і чари тієї гарненької вигнанки, і навіть слова його несправжнього брата, якого вигнанці безсоромно використовували у своїх інтересах,— усе здавалося йому фальшивим. Яблонський ні на йоту не змінив своєї думки про них — вигнанці прагнули лише помсти, а не справедливості. Це порожнє і охоплене вогнем місто було їм потрібніше за міфічний авангардний Леобург з рівними правами і рівними можливостями, яким його задумував Август Яблонський. І десь у глибині душі Тео визнавав їхнє право на помсту, але все-таки тримав близенько кількадесят набоїв, якщо вигнанці наважаться переступити межу. По-справжньому небезпечних людей у їхньому штабі небагато — і він швидко з ними впорається. Але тут, на цьому маленькому краєчку леобурзької землі, яку стискають вогняні стіни, коїлося щось таке, чого він поки не міг усвідомити. Вигнанці були присутні на барикадах, вони підносили каміння, чергували на спостережних майданчиках собору, але жодним чином не керували тим, що тут відбувалося. Тео почувався химерно: ніби і він сам, і вигнанці, і студентки Академії витончених мистецтв з вимащеними сажею обличчями, і ця бруківка, і навіть усюдисущий дим були частиною чогось великого і незворотного, чогось нового і величного. Яблонський був готовий до війни і навіть чекав на її початок з особливим нетерпінням, але ніколи раніше не відчував так виразно, що війна неминуча, бо ці люди більше не поступляться своєю свободою. Леобург, наче лев, став на останній бій, і в лапах його замість коліщатка і колби з’явилися щит і меч. І там, за непроникною чорною завісою «хмари Марії», вже оберталися в темряві невидимі жорна історії.

Тео відповз із крайньої барикади і попрямував до собору. Раптом його увагу привернув гурток дівчат. Вони півколом сиділи на колодах біля цебра з темною рідиною. Дівчата набирали її великими хімічними піпетками й методично розливали в порожні пляшки з-під вина та шнапсу. Пальне для паромобілів. Вогняна бомба для загонів поліції. Їхні тонкі білі пальці охайно крутили з бинтів проолієні ґноти, дівчата були спокійні й відсторонені, наче ті мойри, що плетуть нитки людських доль. На їхніх обличчях не було ані страху, ані тривоги, лише зосередженість, а на щоках — сліди від сажі. Тео зачаровано дивився на них хвилину і лише потому впізнав одну з дівчат.

Вогняно-руде волосся, дуже ніжні, навіть дитячі риси обличчя, сині, мов осіннє небо, очі.

Це була дочка Завадського, Анет. Дівчина, яка краще за всіх танцювала мазурку, їхня садиба розташовувалася на сусідній вулиці, й у юності, років у шістнадцять, Тео був по вуха закоханий у неї і навіть хотів одружитися.

Тео підійшов до дівчини, але все не міг вигадати, як звернутися. Анет звела погляд і здригнулася.

— Що ти тут робиш? — хрипко просичав він замість вітання.— Тут небезпечно.

— Нині всюди небезпечно,— дівчина не зводила з нього враженого погляду.

— Де батько... де твій батько, Анет?

Востаннє Тео бачив її на балу на честь Дня заснування Леобурга в Ратуші. Це було цілу вічність тому, ще до Вайомінгу. На дівчині була світло-блакитна сукня, вона кружляла в танці та сміялася так дзвінко, що сміх її бринів на вінцях келихів усіх цих шанованих людей міста, заслужених діячів і вірних посіпак Ради.

— Батько поїхав до Відня,— спокійно відповіла вона, заливаючи пальне до пляшки.

— Чому ти не з ним?

— А чому Агнеса не в Кракові?

Анет усміхнулася, як йому здалося, дещо співчутливо. Дівчина склала готові пляшки у скриню, двоє вигнанців негайно підхопили її і понесли на центральну барикаду Анет підвелася з колоди, обтрусила поділ сукні.

— Не чекав зустріти тебе тут,— тихо промовив Тео.— Я прошу тебе, йди. Дівчатам твого кола...

Вона жорстко посміхнулася.

— Тео, озирнися. Нема тепер жодних кіл. Ти або леобуржець, або ні. І нам нікуди більше йти.

Анет обійшла його і рушила в бік собору.

До свідомості долинули якісь непевні звуки. Данило лежав із заплющеними очима, намагаючись збагнути, де він. У голові кружляли картинки: тунель монорельса, поліціянти, барикада у вогні, дирижабль, ядучий чорний дим. Голова пекельно тріщала, ніби з похмілля. Останнє, що він пам’ятав, як його віднесли на ношах. Хто і куди? Хлопець розплющив очі.

— Даню...

Данило примружився. З напівтемряви випливло Агнесине обличчя.

— Де я?

— В соборі.

Данило спробував сісти. Горло стиснула нудота.

— Що трапилося?

— Ти надихався диму. Тео сказав, що це «хмара Марії».

Агнеса... о, чорт. Це ж не вона. Це Джекі! Данило приклав долоню до чола і завмер. Свідомість поступово яснішала.

Джекі зітхнула. Данило тільки тепер помітив, що зверху Агнесиної сукні вона пов’язала білий фартух, по якому розпливалися брунатні плями, а волосся сховала під хусточку. Джекі була схожа на Флоренс Найтінгейл[70] і здавалася дуже втомленою. Судячи зі світла, яке пробивалося крізь стрілчасті вікна собору, був уже ранок.

— «Хмара Марії» — це загороджувальний ядучий дим,— почулося поруч.— Отруйний, тримається в повітрі до двох годин. Це місцевий винахід.

Данило обернувся на голос. Поруч з ним лежала Лейла.

— Привіт.

— Здоровенькі були,— всміхнулася вона.— Хлопці розпорошили «хмару», коли поліція загасила східну барикаду, а от звідки там узявся ти?

— Ми привели Тео.

— А,— Лейла здивовано вигнула брови й сіла, її волосся було мокре, а рука перебинтована.

— Що з тобою?

— Та трохи впала з даху,— вигнанка неслухняними пальцями почала заплітати косу.— Але мені пощастило. Хоч я й була на вулиці Справедливості.

Вони з Джекі мовчки перезирнулися. Данило підвівся на лікті й роззирнувся. Навколо просто на підлозі лежали люди. То не були біженці з Творчого, весь собор заполонили поранені. Між рядами ходили дівчата в білих фартухах, як у Джекі. Що ж тут сталося, поки вони ходили у Романівку?

— Звідки стільки...

— Тут війна, Даниле,— Лейла суворо звела брови.— Справжня війна.

Вигнанка підвелася з підстилки.

— Лікар Шварц наказав тобі лежати,— нагадала Джекі.

— Я не пес, щоб мені наказували,— огризнулася Лейла.— Де цей ваш Яблонський?

— Десь на майдані, певно.

— Чудово.

Лейла розвернулася й пошкандибала геть.

— Дивовижна живучість,— гмикнула Джекі.— Годину тому прийшла сюди закривавлена, тільки-но помилася — вже кудись біжить.

— Що там надворі?

— Зараз затишшя. Поліція зупинилася біля самісіньких барикад.

— Хочу подивитися.

— Лежи. Тобі ще рано.

— Я недалеко.

Данило перевернувся на живіт і насилу підвівся. Його нудило, в голові гуло. Він вийшов із собору і безсило опустився на порозі, примружившись від яскравого денного світла. Над Михайлівською площею плинув дим і тривожне очікування. Над барикадами стояли страшні чорні пелехи — димову завісу «хмари Марії» не розганяв навіть осінній вітер. Ані вибухів, ані пострілів чутно не було. З часу останніх відвідин протестного табору тут багато чого змінилося. Дальні барикади, що перегороджували прохід на площу між будинками, горіли. Замість них протестувальники швидко споруджували нові: Данило приголомшено роздивлявся велетенську машину, що, вивергаючи стовпи пари, з гуркотом закидала на вершечок барикади кам’яні брили й інший мотлох. Хлопець згадав, що раніше поліція використовувала цю машину як загородження на одній з вулиць. Аж ось вона опинилася на службі у протестувальників.

— Усе це не допоможе.

Данило різко обернувся. Поруч ніби з повітря виник Бобриков.

— Е-е...

— Отримав вашу телеграму, пане Яблонський,— незворушно провадив він і поставив на праве око монокль.— Я з новинами.

Данило здивовано вигнув брови: яку ще телеграму?! Адже вони вирішили не писати йому! Чи... хтось зі штабу все ж таки надіслав?

— Знаєте, де зараз Оздемір? — загадково посміхнувся Бобриков і сам собі відповів: — У Петербурзі.

— Я не здивований.

— Так-так,— російський шпигун підкрутив світлий вус.— Але він дуже швидко повернеться. З російською армією. У вас катастрофічно мало часу, щоб узяти під контроль Леобург і попросити захисту в цісаря Вільгельма. Зараз це — єдина можливість утримати нашого государя від різких рухів.

— Вільгельм тільки й чекає на наше прохання, еге ж? Якщо нас не окупує російська армія, окупує австрійська.

— Послухайте, пане Яблонський,— скривився Бобриков.— Така вже доля у слабких, але стратегічно корисних держав. Росія хоче, щоб учені Леобурга працювали на неї, і вони працюватимуть на неї. Оздемір приведе сюди бойові дирижаблі, кавалерію і ще бозна-що. Ви не впораєтеся з ним. Але якщо ви встановите контроль над містом, матимете запаси з поліційних складів — і, можливо, протримаєтеся доти, доки австрійська армія прийде на допомогу. Крім того, Оздемірові буде набагато складніше оточити вас, ніж тут, на площі.

Данило окинув похмурим поглядом «радника».

— Маєте ще якусь інформацію?

— Наскільки мені відомо, государ навряд чи кине на Леобург істотні сили. Той контингент, що стоїть біля кордону Нейтральної зони, спрямований на залякування Австро-Боснії та України. Тому поки що шанси є. З леобурзькою поліцією можна боротися, і ви вже довели, що здатні робити це досить ефективно.

Данило повільно кивнув. Внутрішня барикада вже доросла до рівня другого поверху і видавалася цілком міцною. Але їхні зусилля виявляться марними проти навали вимуштруваних військових підрозділів і техніки.

Федя так і не знайшов Давида, що розчинився десь у диму й чорноті цієї ночі, тож під ранок він знесилено опустився на підлогу просто під органом на хорах. Очі злипалися, однак поспати не вдалося: в голові виринала вечірня сцена з мертвими копами, і він ніяк не міг заспокоїтися. Наступ на Михайлівську площу вдалося зупинити, стало тихіше. Лікарі прогнали його від Данила, Джекі була заклопотана новими пораненими, тож Федя вирішив не заважати. Він крутнув ручку газової лампи, яку хтось залишив на сходинці, й каміння освітилося тьмяним світлом. Вогник тремтів, капсула з газом виблискувала. Федя кілька разів ввімкнув і вимкнув світло, а тоді дістав нотатник і ручку і спробував записати щось із побаченого для наступної книжки. Руки тремтіли, думки плуталися. Клятий Яблонський! Чому Федя не зміг перейняти його холодну впевненість, його бездушність? Чому кожна випущена його двійником куля ніби влучала йому в груди?

Згадавши про двійника, Федя поморщився. Він не знав, де вештається Яблонський, тільки бачив його очима табір, барикади, димову завісу, собор, але все здавалося дуже розпливчастим, а іноді й зовсім зникало, і він по кілька хвилин очікував на продовження «серіалу». Це здавалося Феді дивним, аж раптом він зрозумів: Яблонський практикує «ширму»! Цей паскудник навмисне закривався! Федя чомусь почувався ображеним і одразу ж почав уявляти білий кокон і «дуже особисте переживання».

За вікнами розвидніло, Федя підвівся з підлоги. На сходах почулися легкі кроки, і він побачив Лейлу.

— О, нарешті,— прошепотіла вигнанка й обійняла його.— Де ти був, я хвилювалася!

Федя притиснув вигнанку до себе всього на кілька секунд і вже хотів відпустити, але чомусь не зміг. Так вони і стояли: він відчував її подих на своїй шиї, її тепло, і серце її билося так гучно, що він чув його калатання.

А тоді згадав, що лежить у нього у внутрішній кишені піджака.

Футболка «Барселони».

— Намагався поспати. Що з рукою? — нарешті він насилу відлипнув від Лейли.

— Та таке, житиму,— посміхнулася вона.— Ну, і де ваш неперевершений Яблонський?

— Хотів би я знати!

Федя нахилився, щоб вимкнути лампу, і наступної миті відчув щось дивне.

Його ніби ошпарили окропом, або вдарили під здухвину, або вдарили й ошпарили водночас. Федя повільно обернувся. На сходах, що вели до хорів, стояв Тео.

Його двійник дивився на Лейлу і не міг поворухнутися. Його обличчя видовжилося, очі були широко розплющені. Федя спробував ворухнути пальцями: чи не спаралізувало їх обох? Вигнанка вперла кулаки в боки й посміхнулася. Тео нарешті відірвався від Лейли і ковзнув поглядом у Федин бік. У соборі панувала напівтемрява, і роздивитися було складно, але Федя міг побитися об заклад, що Теодор Яблонський, цей пихатий ковбой-п’яниця, був жахливо збентежений. За мить Федя зрозумів, що більше не чує його думок — їх розділила незрима стіна.

Тео знову поглянув на Лейлу. Вони дивились одне на одного з однаковою підозрілістю.

— Теодор Яблонський, я гадаю?

На обличчі Тео заграла зацікавлена усмішка.

— Так, це я. А як панна ся йменує?

— Лейла.

— Щасливий знайомству. Дивно,— Тео вигнув брову і рушив до неї.— Я вперше бачу вас і ніколи не чув вашого імені, а ви знаєте моє.

— Яблонський,— гмикнула Лейла і фамільярно ляснула його по плечу,— я все про тебе знаю.

Тео вигнув брови.

— Дедалі цікавіше,— протуркотів двійник і обійшов її колом. Його погляд оцінювально обмацав її принади. Федя схрестив руки на грудях. Довбаний пияк, що він собі дозволяє! Неймовірно, Федя так мріяв про ширму між їхніми свідомостями — й от тепер не міг дочекатися, коли Тео втомиться або втратить пильність і пустить до своєї голови.

— Я була б дуже вдячна, пане Яблонський, якби ви не витріщалися на мій зад,— не обертаючись, кинула Лейла.

— Я?! В жодному разі! — глузливо обурився Тео.— Мені лише дивно бачити таку гарну панночку в чоловічому одязі.

Лейла крутнулася на підборах і наблизилася до Яблонського. Її в’їдливий погляд настирливо вивчав його обличчя.

— Диви мені.

Вигнанка демонстративно схопила Федю за руку й потягла до сходів.

Джекі змочила в холодній воді ганчірку і приклала до чола пораненого. Вона не знала, як його звуть, якою мовою він розмовляє і, звісно, ніколи раніше його не бачила. Це був юнак у непоказному одязі й потертих на колінах штанях, імовірно, з Робітничого району. Йому пощастило: куля пройшла наскрізь трохи нижче ключиці, дивом не зачепивши ані кісток, ані легенів. Йому пощастило, на відміну від тих п’ятдесятьох тіл, що лежали під розп’яттям, накриті просяклими кров’ю простирадлами. І це лише ті, що померли у шпиталі, а скільки ще неприбраних тіл на вулицях, на майданах... Джекі намагалася не дивитися туди й ховала погляд, побачивши людей з ошалілими від горя очима, які шукали своїх зниклих родичів.

Джекі не знала, звідки притягли до собору цього хлопця. З вулиці Справедливості? З площі Чорного? З Хімічного провулка? Скрізь точилися бої. Всю ніч після свого чудернацького порятунку Джекі провела на ногах, допомагаючи кільком лікарям надавати постраждалим першу допомогу. Вона і сама не помітила, як стала однією з сестер-жалібниць. Просто побачила сотню скривавлених людей, до яких ніхто не підходив. Їм не давали води, не змивали запечену кров з облич, не зашивали рани — бракувало вільних рук. На світанку якась дівчина мовчки пов’язала Джекі білу хустку і дала фартух.

На ранок коліна тремтіли від утоми. Джекі спробувала подрімати, вмостившись у сповідальні, за іронією долі, створеній для одного з «отців» Леобурга, магната Йогана Райнгарда та його родини, але так і не спромоглася заснути. Дівчину мучили докори сумління. В кожному новому пораненому вона боялася впізнати професора Кубрика чи Келемена, яких вона так малодушно покинула в Ратуші.

Зрештою вибухи порідшали, постріли практично вщухли. Джекі вийшла на ґанок храму, витираючи руки об фартух. Чорна завіса висіла між будинками, захищаючи табір від куль.

Джекі раптом закортіло побачити, що відбувається поза межами цього краєчка Леобурга, де нашвидкуруч споруджувалися барикади. Вона полізла по крутих гвинтових сходах на оглядовий майданчик.

Нагорі завивав вітер, було значно холодніше, і молочно-біле осіннє небо здавалося набагато ближчим. Двоє вигнанців з тетраноклями привітали її і повернулися до спостереження. Джекі підійшла до краю майданчика. Завіса «хмари Марії» здіймалася вище за дахи будівель, і звідси було складно роздивитися Ратушу. Де зараз її колеги з Народної Ради? Що з ними зробили? На сам лише «спогад» про леобурзьку в’язницю Джекі взяли дрижаки. Вона обернулася і глипнула на шпиль дзвіниці. Там був ще один спостережний майданчик. Звідти, либонь, можна краще роздивитися Ратушу та площу Олекси Чорного. Джекі повернулася до вежі й полізла вище. Коридор жахливо звузився, вона заледве протиснулася в маленькі дверцята. Вітер мало не зірвав з голови хустку, люто шарпав поділ сукні. Дівчина зробила крок до краю майданчика й учепилася в загороджувальні ґратки.

Тут хтось був. Джекі заціпеніла.

Почулося клацання, ніби хтось натискав клавіші фортепіано з розірваними струнами.

— Scheiße!

Джекі повільно обійшла шпиль. З іншого боку сидів навприсядки кореспондент «Wiener Zeitung» Павло Зінкевич. Він зосереджено клацав якоюсь машинкою — це був металевий диск з рядами клавіш по колу, котушкою та маленькою антеною. Кореспондент поплював на пальці й потер антенку, підняв пристрій над головою.

— Що ви робите? — здивувалася Джекі.

Зінкевич підстрибнув на місці, машинка мало не вилетіла йому з рук.

— Е-е-м... панно Яблонська...— пробелькотів він.— Я фотографую, бачте!

Він показав їй свою фотокамеру, що бовталася на шиї.

— А це...

— Це для нотаток! — випалив кореспондент.— Накидаю чернетку майбутньої статті!

Він швидко сховав коло з клавішами у торбу і підступив до Джекі. В животі у неї похололо: обличчя її нещодавнього рятівника було похмуре, очі грізно потемніли, тонкі губи були щільно стиснуті. Він уже не здавався кучерявим диваком у картатому костюмі й погнутих окулярах. У роті у Джекі пересохло. Вочевидь, вона побачила те, що не повинна була бачити. Скинути її звідси не склало б труднощів навіть для такого чахлика, як Зінкевич. А падіння з такої висоти — смерть.

— Зрозуміла,— пробелькотіла Джекі, впершись спиною у стіну.— Може, спустимося до табору? Я обіцяла вам інтерв’ю. Ви ж урятували мене.

Вираз обличчя Зінкевича ще мить залишався незмінним — замисленим і суворим, але тоді його риси посвітлішали, він усміхнувся.

— Так, звісно, було б дуже доречно.

В соборі саме роздавали обід захисникам табору й пораненим, і Тео з огидою дожовував несмачне, пересмажене м’ясо. Втім, усе, пов’язане з вигнанцями, викликало в нього глибоку відразу. Його нові знайомі розсілися на хорах собору й мовчки наминали їжу. За п’ять хвилин мала зібратися «Народна Рада». Тео випив кислого варива, яке тут називали чаєм, і посміхнувся. Рада. Вигнанці влаштували свою Верховну Раду.

— А тепер скажіть мені, хто надіслав листівку Бобрикову? — Едвард обвів присутніх суворим поглядом.

Тео скривився. По-перше, знову подумки назвав прибульця ім’ям свого брата. По-друге, він невиразно пригадував якогось Бобрикова — пишні вуса, монокль, робоча роба, але не знав, про що йшлося на зустрічі, а його двійник, най би його шляк трафив, віднедавна навчився піднімати «ширму» і не реагував на його питання.

— Не я,— здійняв руки рудий вигнанець.

— І не я,— гмикнув Федя.— Ну, і не Джекі, гадаю.

— Я цього не робив, не було рішення Ради,— серйозно мовив грек, ватажок вигнанців.

Як там його в дідька... а, Давид Дусманіс.

— Це я, хлопчики.

Голови присутніх повільно обернулися в бік вигнанки, яка сиділа на поруччі та гралася невеликим метальним кинджалом. Ще п’ять лез виблискувало на її шкіряному корсеті.

— Лейло,— тихо, але з помітним роздратуванням вимовив головний вигнанець.— Як це розуміти?

— Ви мали інший клопіт, я вирішила взяти це питання на себе,— сонцесяйно всміхнулася вона.— А що?

— Він сьогодні приходив до мене,— повідомив Данило.— І попередив, що Оздемір не просто втік. Він поїхав до Петербурга по армію. Бобриков переконує нас узяти місто під контроль, поки наш очільник не повернувся.

— Ну, от бачите, він допомагає,— зблиснула зубами вигнанка.— А ви панікуєте.

Лейла закинула ногу на ногу й відхилилася на стінку, звабливо вигнувшись.

Верхні ґудзики на її сорочці були розстебнуті, стиснуті корсетом груди неспокійно здіймалися. Тео зіперся на сходинку біля органу та спостерігав за нею з-під примружених повік. Гарна дівка, дуже гарна. І так мило вдає войовницю. На Лейлиному чолі виднілися садна, рука була перебинтована. Певно, втрапила вчора в халепу десь у місті. Тео згадав відчуття, яке охопило його, коли він побачив її вперше. Він зустрічав чимало гарних жінок, ще більше — небезпечних, здатних убити без найменших вагань, але жодного разу не відчував нічого подібного. Він ніби знав її раніше. Бачив уві сні. Зустрічав у дитинстві. Щось до болю знайоме. Щось своє.

Вигнанка помітила його зацікавленість і зміряла крижаним поглядом, Тео безтурботно всміхнувся їй у відповідь. Дівчина підібгала губи, її чорні очі задумливо примружилися, ніби вона міркувала, як точніше метнути в нього кинджал.

— Едварде, ти не проти відтепер вести з ним перемовини від нашого імені? — сказав Давид.— А ти, Лейло... більше так не роби.

Дівчина звела брови і капризно набундючилася. Тео посміхнувся. Авжеж, вона не збирається підкорятися. Федя помітив його погляд, спрямований на Лейлу, і знервовано засовався. Той факт, що вигнанка постійно була присутня в думках його двійника, додавав певної пікантності, особливо з огляду на те, що шансів на неї цей білявчик не мав жодних. Абсолютно.

— Гаразд,— мовив Данило.— То що ти бачила на вулиці Справедливості, Лейло?

— Я бачила того, хто почав стрілянину. І це був не один з кундшафтерів, як кажуть у таборі,— вигнанка зістрибнула з поруччя.— Чоловік умисно начепив червоний шарф і пишні вуса, а згодом їх позбувся. І ще, цей тип... він буквально розчинився в повітрі на моїх очах.

— Та ну,— кинув Федя.— Там був портал?

— Ні, портали ж я бачу,— Лейла знизала плечима.— Це наче цирковий фокус. Стрибнув — і нема. А тоді він повернувся і вдарив мене.

— І ти впала з даху,— підсумував Данило.

— Ні, я повиснула на краю, він підійшов, подивився на мене і втік. Не розумію, чого не добив.

— Отже, хтось спровокував бійню і зник. І цей хтось тепер знає, що ти його бачила.

Лейлине обличчя спохмурніло.

— Оздеміровому агенту нелогічно було б залишати тебе в живих,— Федя потер підборіддя.— Адже стріляли з боку протестувальників, поліція лише відповіла.

— Відповіла двомастами пострілами в беззбройний натовп,— холодно відказала Лейла.— Можливо, він побоявся виходити за межі наказу.

— Кому, крім Оздеміра, вигідно спровокувати бійню?

Тео збирався мовчати все «засідання», але їхні міркування видавалися настільки недолугими, що він не витримав.

— Росії.

— А Австро-Боснії? — запитав його «брат».

— Певною мірою, якщо австрійці тишком почали мобілізацію,— погодився Тео.— Поміркуйте самі: Оздемір бореться з протестом понад місяць, і розвитку ситуації нема. Ваш Бобриков розповідає, що російські війська стоять на кордоні Нейтральної зони. Гадаєте, так легко тримати армію в повній бойовій готовності? Це колосальні витрати. А знаючи запальність царя Бориса, можна припустити, що він уже давно не покладається на Оздеміра. Отже, відповідь проста: Бобриков має рацію, і найближчим часом росіяни увійдуть у Нейтральну зону, щоб захопити Леобург, а це — їхній casus belli.

Вигнанці мовчки свердлили його поглядами.

— Треба готуватися,— кивнув Давид.

— До чого?

— До оборони. Зміцнювати позиції до того, як сюди прийде російська армія.

Тео засміявся.

— Якщо сюди справді прийде російська армія, ви можете готуватися лише до власного похорону. Вони не залишать від Леобурга каменя на камені. Вони привчені так воювати.

— Твої пропозиції? — сухо спитав Давид.

— Контратакувати поліцію і зайняти урядові будівлі,— кинув Тео.— Це вам сильно не допоможе, але в Агнеси... тобто в тієї дівчини буде шанс звернутися до гарантів недоторканності Леобурга на гербовому папері з печаткою Верховної Ради. Можливо, швидка реакція Австро-Боснії на певний час стримає наступ росіян. А якщо дуже пощастить, цісар надішле сюди кілька полків.

Рудий вигнанець розгорнув на підлозі мапу Леобурга й тицьнув у окреслену пунктиром зону на північному сході міста. Тео підійшов до нього.

— Якщо ми дістанемося району в’язниці, то захопимо поліційні склади,— пробурмотів він.— Тут є кілька дирижаблів, трохи зброї. Якщо ми сконцентруємо удар сюди, їм буде складніше боронити урядовий квартал.

— Розділимо загони на два фланги,— приєднався Давид.— Поліція переважно зосереджена тут, біля Ратуші та Скарбниці.

— Й біля будинку Оздеміра,— втулила Лейла, схилившись над мапою.— Тут.

Тео здивовано вигнув брову. Звідки вона знає про цей будиночок?

— Це його літня садиба,— насторожено зазначив Тео.— І він бував там украй рідко, а мешкав у іншому маєтку, біля парку Вчених. Багато леобуржців навіть не здогадувалося, що це будинок Юміта.

— Леобуржці не здогадувалися, а я здогадалася,— вишкірилася вигнанка.— І тут повно поліції, я бачила з даху.

— Може так статися, що Бобриков бреше, а Оздемір не виїжджав до Петербурга? Було б непогано захопити його в полон,— сказав Федя.

— І ти очолиш загін, який піде на захоплення,— посміхнувся Тео.

— А ти...

Стіни собору здригнулися від вибуху. Надворі щось несамовито загуркотіло. На хори влетів незнайомий молодий вигнанець.

— Поліція пішла в контрнаступ!

Джекі сиділа біля пораненого, коли це почалося. Вона до пуття не зрозуміла, що сталося,— заграва за вітражними вікнами пояскравішала, на площі щось гримнуло, і всередину собору ринули люди. Здавалося, всі водночас збожеволіли й от-от затопчуть її та поранених. Джекі схопилася на ноги. До неї підбіг лікар Шварц.

— Що трапилося?!

— Поліція на Михайлівській площі!

Джекі кинулася до дверей, але він схопив її за руку.

— Ні! Вони вас схоплять, ховайтеся! За сповідальнею Райнгарда є таємна кімната!

Лікар тицьнув їй залізного ключа з різьбленою ручкою.

Серце калатало, в роті жахливо пересохло, Джекі тремтячими руками встромила ключ у замкову шпарину й опинилася в кімнатці просто під сповідальнею. Вочевидь, це була персональна молитовня дружини Райнгарда. Крізь заґратоване вікно знадвору пробивалося світло. Джекі метнулася до вікна. На тому боці майдану чувся лемент, вибухи, гуркотів метал. За мить повз вікно промчав юнак — він біг до західної барикади щодуху, аж раптом якось незграбно спіткнувся й упав. Джекі скрикнула і притулилася до холодної шибки, намагаючись роздивитися. Хлопець нерухомо лежав на бруківці. Такий юний. На вигляд — не більше вісімнадцятьох. Розірваний на плечі піджак з емблемою Леобурга, жовті черевики. Студент Класичного університету.

— Живий?..— уголос прошепотіла Джекі.— Ну ж бо, поворухнися... ну, будь ласка!

По щоках покотилися сльози. Пройшла хвилина, дві. До хлопця ніхто і не думав підходити. Люди гасали повз, кидали каміння, волали, стріляли. Джекі рішуче витерла очі й побігла до дверей.

Тео вибіг на третій ярус галереї і припав біля вікна. На склі виднілися сліди від куль. Поруч, важко сапаючи, притулився до стіни літній леобуржець. По чолу повзли краплини поту, руки судомно стискали гвинтівку. Старенька, потерта... саме таку батько подарував Тео на п’ятнадцятиріччя. Дивно, хтось ще прилаштував до неї оптичний приціл!

— Віддай мені.

Старий здригнувся, але не став сперечатися.

— Старі часи повертаються,— пробурмотів він.— Я знав, що з нами гратися... не будуть... Повстаєш проти влади — отримуєш кулю... Так завжди було.

Тео не відповів й обережно посунувся, поки не побачив більшу частину Михайлівської площі.

Дія димової завіси скінчилася. Поліція знесла східну барикаду — найменш укріплену частину периметра. У пролам ринув натовп кундшафтерів, озброєних залізними палицями. Звичайні поліціянти, ховаючись за щитами, займали залишені захисниками табору позиції. У вікнах протилежних будівель засіли поліційні стрільці. Один, два... Тео примружився. Ще один на даху. Двоє за барикадою. В глибині Хімічного провулка виблискували шоломи найнебезпечніших вояків Оздеміра. Вони вишикувалися в наступальний порядок і рушили в бік площі.

Озброєні захисники табору, здебільшого вигнанці, засіли на хорах і на верхньому оглядовому майданчику. Кількадесят ховалося за внутрішніми барикадами майже біля собору. Вони кидали в поліціянтів каміння і пляшки з паромобільним паливом. Позаду одного з хлопців лежав пакет з «хмарою Марії». Певно, вони застосують його в разі відступу.

Тео тріпнув головою. Усе кепсько.

Скло дзенькнуло, куля пролетіла повз і відбила шматок вапна з протилежної стіни. Яблонський ледве встиг ухилитися.

Хто стріляє?..

Тео визирнув у вікно. На щастя, поліція мала звичайні гвинтівки, а не новітні пневматичні, тож над одним зі стрільців на барикаді ще не розвіявся дим від пороху.

— Ось ти де...— повільно вимовив Тео.

Яблонський перебіг до іншого, вужчого вікна, повільно прочинив стулку, притулив кольбу до плеча і припав до дбайливо начищеного мідного прицілу.

Силуети на задимленій площі одразу стали ближчими, наче фігурки на шахівниці. Поліціянт підвівся, видивляючись щось попереду. От і попався, кретине. Тео звів курок і поклав палець на спусковий гачок.

Раптово противник скотився з барикади і майже зник за купою мотлоху.

— О cholera![71]

Тео глипнув у той бік, куди дивився стрілець. Групу протестувальників праворуч від собору затиснули між двох барикад — зовнішньою та внутрішньою. До них прямував загін «акул». Поліціянти підійшли впритул, коли барикада спалахнула, і на вершечку купи непотребу з’явилася людина. Це був якийсь парубок, Тео не знав його. Він вигукував до поліції та випростався перед ними на повен зріст. Вогонь підбирався до нього, і ядучий чорний дим овіював його постать. Хлопець шарпнув сорочку на грудях і продовжував щось волати. Тео покрутив приціл.

— Ми вільні!

Крик було чути навіть крізь гамір бою. Його могли вбити десять, сто разів у цю мить. Але ніхто не наважився стріляти. Тео поглянув на те місце, куди сховався його противник. Поліціянт не стріляв. Він не стріляв, хоча перебував за кілька метрів від хлопця.

— Ми вільні!

Силует у чорному однострої неоковирно визирнув з-за купи непотребу й одразу опинився на мушці.

Тео бачив, як поліціянт стискає гвинтівку, як здіймає її на плече. Ще мить, лише коротка мить. Життя і смерть. Світло і темрява. Хто швидший?..

Яблонський ніколи не хибить.

— Ми все одно вільні!

Поліціянт прибрав приклад з плеча. Рука з гвинтівкою безсило повиснула.

Товариші стягли несамовитого хлопця з барикади. З боку собору до них побігли протестувальники.

Тео видихнув і відхилився від прицілу. Все змішалося.

— Обере-е-е-ежно-о-о!

Федя рвучко обернувся. Просто на нього з пелехів пари з риком насувалася гігантська махина. Він ледве встиг ухилитися, як ківш урізався в самісіньку гущавину кундшафтерів, які наступали на захисників табору. Почулися придушені крики, виск, стогони, під масивними колесами щось вибухало. Люди порснули з-під залізного монстра врозтіч. А ківш уже трощив барикаду. Поліція відкрила вогонь. Бородань за кермом у перекошеному льотному шоломі навіжено смикав важелі й сипав прокльонами. Бульдозер важко розвернувся, кулі зрешетили скло кабіни. Водій захитався й уперся головою у важелі. Мотор гримкотів, але машина втратила керування. Дверцята кабіни відчинилися просто навпроти Феді.

— Сідай!

Феді здалося, що команда лунає у нього в голові. Але це був не Тео. Хтось гукав до нього з-за барикади.

— Сідай!

У пролам посипали «акули». Їхні кийки спалахували електричними розрядами. Федя кинувся до бульдозера, відсунув мертвого водія й скочив у кабіну. На щастя, паровий двигун досі працював.

— Господи Боже мій,— засичав Федя, смикаючи важелі трансмісії.— Та їдь уже, курво... ну!

Ледве розібравши німецькі написи на циферблатах, він щосили вдавив регулятор тиску. Двигун натужно заревів, бульдозер рушив з місця. Федя смикнув руків’я і здійняв ківш, аби захиститися від куль. Бульдозер бадьоро поповз уперед, руйнуючи все на своєму шляху.

Поліція загальмувала, загін почав перегруповуватися. Федя пустив машину просто на них і сховався під панель керування. По кабіні люто замолотили кулі. Ківш урізався в барикаду, машину струснуло. Цієї миті по кабіні щось гепнуло. Заскреготало залізо. Федя глипнув угору. З проламу в стелі на нього дивилися опуклі лінзи шолома.

— От дідько...

Кийок, що виблискував синіми іскрами, ковзнув усередину. Федя дивом ухилився і вихопив револьвер. Руки тремтіли, тіло не слухалося. Він підбив курок і спрямував цівку на противника.

Гримнув постріл. «Шоломоголовий» зник з проламу, але щось знову бахнуло по кабіні. Федя побачив Давида. З цівки його револьвера курився димок.

— Живий?

Федя щось нерозбірливо пробелькотів у відповідь. Револьвер у його руці так і лишився невикористаним. Вигнанець зістрибнув на землю й побіг. Загін заблокованих захисників табору скористався секундною розгубленістю поліції. Вони перебігли і захопили місце за дальньою барикадою майже біля собору. Федя витер піт з чола і потягнув важелі на себе. Кабіну сповнило парою, машина дала задній хід.

Тепер головне — знайти Джекі. Якщо вона ще жива.

На перехресті прицілу з’явилася нова ціль: боєць «акул», який роздавав електричні удари навсібіч, прокладаючи дорогу своїм людям до собору.

— Привіт!

Тео сіпнувся й роздратовано видихнув.

— Як тут справи?

Вигнанка, незвично жвава, всілася поруч. Вона стискала в руках новеньку пневмогвинтівку.

— Так, це мені,— коротко наказав Тео.— І сховайся за стіною. Жінкам тут не місце.

— Га?

Лейла презирливо посміхнулася, ніби не повірила в те, що почула. Яблонський простягнув руку, але дівчина вдарила по ній і капризно закопилила губи.

— Хіба тебе змалку не вчили, що брати чужі іграшки негарно? — глузливо кинула вона.— Працюй чим є!

Що вона собі дозволяє? Тео здивовано вигнув брову. Лейла притулилася до блискучої латунної трубки прицілу.

— А ми таки непогано влупили їм по сраці,— прошепотіла вигнанка.— Он той, командир, мій.

Тео повернувся до прицілу. Загін Давида справді перейшов у контратаку і тиснув поліцію до напівзруйнованої східної барикади. Один з Оздемирових «спеців» у новеньких, ще блискучих обладунках указував своїм людям потрібний напрямок. Раптом він смикнувся і відсахнувся. Куля чиркнула об бруківку поруч. Балон Лейлиної гвинтівки тоненько свиснув. Ще одна куля розірвала мішок з піском на барикаді.

— Хай йому чорт!

Лейла роздратовано видихнула й зробила ще один невлучний постріл. «Акули» вже дивилися в їхній бік. Тео схопив вигнанку за руку. Ледве вони відсунулися від вікна, як протилежну стіну зрешетили кулі.

Тео потягнув дівчину за собою на інший кінець галереї. Лейла важко дихала, її очі гнівно блищали. Вони засіли біля іншого вікна.

— Якого біса, в мене ж так добре виходило. Та-а-ак, он ще один,— азартно прошепотіла вона за секунду.— Ближче, ближче підходь, дитинко...

Щось у її інтонації здалося Тео пекельно моторошним. Він обернувся до неї й заворожено стежив за кожним рухом: як стискаються навколо цівки її тонкі пальці, як здіймається у глумливій, неусвідомленій посмішці куточок її уст, як тремтять вії від звуків чужих пострілів. Лейлине дихання стало уривчастим, на чолі проступили краплини поту, вона закусила нижню губу і примружилася, ніби у передчутті неймовірного, божевільного задоволення. Поклала палець на спусковий гачок. Ще секунда і...

— Пух! — прошепотіла Лейла і вистрілила.

Командир «акул» упав долілиць.

— Влучила! — зойкнула дівчина, і її чорні очі спалахнули від пристрасних радощів.— Диви, Яблонський! Я його завалила! І...— вона знову притулилася.— Бах! Ще один! Ха! — вона сховалася за стіну й потрусила гвинтівкою, сяючи щасливою посмішкою.— Я класно стріляю!

Тео відсунувся від вікна й кинув на неї похмурий погляд.

— Це живі люди.

— Були,— жорстко відповіла Лейла.— Я була на вулиці Справедливості, моралфаже. Я все бачила.

— Змінюймо місце.

Вони поповзли до сходів, що вели з хорів униз.

Спускаючись, Тео мигцем побачив дещо на тому боці площі. Він припав плечем до стіни й обережно визирнув. Трьома вузькими провулками повільно повзли якісь машини. За ними, на відстані в кілька метрів, рухалися загони поліції. Їх було набагато менше за тих, що штурмували табір.

Леобург уже потонув у сутінках, роздивитися детальніше було складно. Тео підняв гвинтівку і поглянув у приціл.

До площі наближалися Chemische Panzerwaffe.

Танки хімічної атаки.

Оздемір геть сказився?

Леобург до нещодавньої технічної виставки удосконалив британські вогнеметні моделі. Й тепер трибаштові панцирники сунули з західного боку, куди зігнали захисників майдану поліціянти.

— Kur-r-rwa,— загарчав Тео.

Лейла обернулася й запитливо кивнула. Потім глипнула у вікно.

— Боже, я й забула, що ця курка тут!

Тео простежив за її поглядом. Дівчина в сірому плащі й хустинці схилилася над пораненим. Танки невблаганно наближалися до неї.

Федя вискочив з бульдозера. Його досі тіпало від вібрації всередині кабіни. Навколо металися люди, димні сутінки розривали спалахи пострілів.

Джекі має бути десь у соборі, з пораненими.

Короткими перебіжками він кинувся до Михайлівського собору. Коли до головного входу залишалося кілька метрів, по бруківці чиркнула куля. Ще одна. Федя втягнув голову в плечі та стрибнув за барикаду. Було боляче навіть дихати. Лишилося два метри. Два нещасні метри. Перестрибнути навіть можна. До горла підкотила нудота, на очах проступили сльози. Ні, він не годиться для всього цього лайна. Зовсім. Війна не для нього. Поруч з головою знову хльоснуло.

«Тікай з майдану, дурню».

Федя здригнувся. Оце тільки Яблонського в голові бракувало.

— Відчув, що тхне смаженим, і зняв-таки «ширму»? — вголос просичав Федя.

Судячи з розмитого зображення, яке передавав йому Тео, той перебував десь нагорі.

«Сюди йдуть танки. У них вогнемети і газ. Знайди шолом, повідом вигнанців і забирайся звідти».

Здавалося, злякатися сильніше він просто не в змозі, але шлунок болісно стиснувся.

— Який ще в дупу шолом...— буркнув Федя.— Я шукаю Женю.

Цієї миті в голові промайнула картинка. Дівчина... в хустині... сірий плащ...

Федя мало не схопився з місця. Тео її бачив! Він дивився на неї з іншого боку собору. І просто на неї повзла якась пекельна машина.

Федя не встигне. Навіть якщо побіжить і його не підстрілять. Вона задалеко.

— Тео...— видихнув Федя.

«Запізно».

Хлопець ще дихав. Джекі витягла з сумки бинт і почала поспіхом тампонувати рану. Біль під лопаткою посилювався, ніби вона досі відчувала ту кулю, що проштрикнула Агнесине тіло. Студент не приходив до тями. Світ навколо перетворився в одну велику димову завісу, Джекі не бачила нічого, крім закривавленого бинта і власних посинілих на холоді рук, які швидко розмотувати тканину. Раптом щось змінилося. Навколо стало тихо, аж надто тихо — так, ніби всі навколо заклякли від жаху. Джекі почула скрегіт і повільно звела погляд. За кілька метрів від неї, вивергаючи клуби пари, зупинився триголовий залізний монстр. Джекі не могла поворухнутися. Центральна башта повільно поверталася в її бік. Дуло піднялося й опустилося, фокусуючись на ній. Вона подумала — треба бігти, подумки вже майже бігла, але тіло не слухалося. Дуло залізної махини дивилося просто на неї. Раптом щось із силою смикнуло її вбік. Джекі відлетіла на метр і боляче вдарилася коліном. Зверху хтось навалився, стало важко дихати. Бічним зором дівчина вловила щось помаранчеве. А тоді відчула нестерпний жар.

У вухах дзеленчало, дим роздирав легені. Її схопили за комір і потягли до собору, а вона все ніяк не могла оговтатися. З дула триголового монстра вихопився ще один струмінь вогню.

Її знову штовхнули. Полум’я вдарилося об купу мотлоху. Тхнуло паленою гумою. Світ ніби зупинився. Жахливий скрегіт вивертав усі нутрощі. Джекі зціпила зуби й замружилася. Не було ні часу, ні простору. Може, так і вмирають? Можливо, вона вже померла?

— Женю...

Джекі обережно розплющила одне око, потім друге. На неї дивився Федя. Його обличчя було так близько, що вона не бачила нічого, окрім нього. Вона могла заприсягнутися, що це саме він, хоча Федя не носив бакенбардів і його волосся не було темно-русявим. Але він дивився на неї з такою тривогою і переляком, наче вона була його найбільшою цінністю. І він справді мало не втратив її.

— Женю, ти ціла?

Звуки німецької мови ніби вжалили її і пробудили зі сну. Джекі кліпнула.

Це був Тео. Авжеж, це був Тео.

— А... поранений? — прошепотіла вона.

Вона спробувала повернути голову вбік, але Тео схопив її обличчя в долоні й не дозволив їй поворухнутися.

— Не дивися туди. Зрозуміла?

Джекі ще раз кліпнула. Тео сповз із неї, притулився спиною до купи мотлоху й вихопив револьвер.

— Біжи до дверей на рахунок три.

Джекі перекинулася на живіт і підповзла до нього.

Навколо все застилав дим, щільну білу завісу лише іноді розкраювали полум’яні язики вогнемета. Хтось несамовито волав німецькою, але Джекі не могла розрізнити ані слова. Дим змішувався з людськими стогонами, пекельним скреготом гусениць, пихтінням парових турбін і пострілами, перетворюючись на нестерпний убивчий хаос.

— Один,— прошепотів Тео, прокручуючи барабан.— Два...

Наступної секунди він штовхнув дівчину в плече й почав стріляти кудись у темряву. Джекі побігла. Вона не бачила нічого, крім масивних чорних дверей собору. Джекі влетіла в темний коридор і продовжувала бігти, не тямлячи куди ступає, мчала не озираючись, поки не натрапила на колону посеред зали і не сховалася за нею. Дівчина важко сапала ротом повітря. Клятий корсет, хто вигадав цю нікчемну дурню! Вона спробувала розпустити тасьму, але пальці не слухалися. З темряви вигулькнув Тео і рвучко підняв її з підлоги.

— Ти мусиш сховатися. Чуєш мене?

Він схопив її за плечі та струснув.

— Я вже ховалася, а тоді...— Джекі затнулася.— Я не зможу сидіти й чекати, коли люди...

Тео вперто дивився на неї, в темних очах сяйнув гнів. Усередині Джекі все стислося, ніби хтось зненацька затягнув корсет ще тугіше — і вона впізнала це відчуття. Агнеса знала Тео набагато краще за неї й повсякчас відчувала подібне.

— Це не обговорюється,— прокарбував він.— Ти — це все, що у них є. Ти — найважливіша, Женю. І я наказую тобі: сховайся.

Вона важко ковтнула і закивала. Яблонський дістав один зі своїх револьверів і вклав їй у долоню.

— Вмієш користуватися?

— Н-не дуже...

— Все одно тримай при собі. Нехай буде,— він відпустив її і побіг до виходу. Джекі хотіла поставити йому тисячу, десять тисяч запитань, але не могла навіть поворухнутися. Зрештою вона попленталася до сповідальні Райнгарда.

Данило зачудовано дивився на металеву махину, що вайлувато повзла площею в напрямку барикад. Земля тремтіла від стукоту гусениць. З дула центральної башти раз по раз вихоплювався довгий язик полум’я. Дула двох менших башт поки що мовчали. Захисники табору закидали танки пляшками з паромобільним пальним, на корпусах залізних монстрів танцював вогонь, але вони не зупинялися, як охоплені вогнем «краби».

Поруч, ховаючись за барикадою, сидів Давид.

— Що робити з цими вогнеметами?

Вигнанець кинув на нього похмурий погляд.

— З вогнеметами? Дуже сподіваюся, що це лише вогнемети.

Один з танків під’їхав майже впритул до собору. Він височів перед барикадою, за якою ховалося кілька людей. Дула його бічних башт зі скреготом розвернулися. В повітря вихопилися струмені сірої речовини. А тоді — ще один залп полум’я.

Кілька секунд Данило нічого не розумів: люди схоплювалися з укриттів і бігли, потім падали, корчилися від болю і повзли, сичали, стогнали, падали і знову корчилися в муках. Данило ніби заціпенів і не міг відірвати погляд. Видовище в’їдалося в мозок, вгризалося в пам’ять, а він не міг ані допомогти, ані зупинити ці тортури. Хлопець повільно звівся на ноги.

— Назад! Не смій!

Давид смикнув його за холошу, й Данило незграбно звалився за барикаду. Здавалося, він утратив зір — усе навколо зливалося в однорідну сіру кашу, і тільки в голові миготіли картинки: люди біжать, люди падають, люди волають.

Данило розгублено роззирнувся. За кілька метрів лежав мертвий «шоломоголовий». Трохи далі, втупившись у купу мотлоху, стояв паровий бульдозер. Данило обернувся до вигнанця.

За хвилину вони вже сиділи в потрощеній кабіні бульдозера.

— Це тупо жесть,— бурмотів Данило. В лупатих шоломах було важко дихати, на плечі тиснуло. Давид смикнув кілька важелів, і бульдозер ожив.

— Це самогубство! — за каламутним склом шолома його обличчя здавалося дуже далеким, голос лунав ніби з-під землі.

Так, самогубство. То й що?..

Вони насилу вирвали ківш з купи мотлоху й розвернулися. Машина натужно пихкала і завалювалася на правий бік.

Танк поливав вогнем барикаду. Порівняно з їхньою машиною, він здавався жалюгідною бляшанкою. Бульдозер повз уперед зі швидкістю равлика, проте поступово прискорювався. Давид смикнув за важіль управління ковшем. Потужні поршні опустили край ковша й вирівняли його паралельно до землі.

— Тримайся! — вигукнув Давид.

Данило вчепився в крісло. Бульдозер розганявся. Поліціянти помітили загрозу. По кабіні заляскали кулі.

Танк стояв до них боком. Бічна вежа повільно розверталася в їхній бік. Давид потягнув важіль управління ковшем, але його заклинило. Ще секунда — і вони вріжуться в танк! Данило вперся ногами в приладову дошку і напосів на важіль разом з вигнанцем.

Нарешті ківш піднявся, і бульдозер усією масою врізався в бік танка. Зубці ковша увійшли між колесами гусениць. У лобове скло, поцятковане кулями, вдарив струмінь сірого диму.

— Піднімай!!!

Данило витиснув важіль ковша до упору. Бульдозер натужно заскреготав, ківш продовжував підійматися, і танк піднімався разом з ним. Бічна башта знову випустила струмінь газу. Центральне дуло плюнуло вогнем, але помаранчевий хвіст затріпотів у повітрі, не влучивши в ціль. Мотори танка ревли, проте він повільно перевертався, наче величезний залізний жук. Давид рвучко опустив інший важіль, і бульдозер почав наступати, завалюючи танк на бік.

Нарешті газова машина перекинулася. Права гусениця, пошкоджена зубцями ковша, більше не рухалася. Давид смикнув Данила за рукав.

— Забираймося!

Вони вилізли з кабіни і притьмом кинулися до собору. Данилові долоні пекли, але він не звертав на це уваги. Важкі чорні двері сховали їх від безпорадного гуркоту танка і радісних леобуржців, які закидали камінням і саморобними бомбами поліціянтів, що вистрибували з башт.

Данило впав просто на холодну підлогу. Секунду він нічого не відчував, ніби вимкнувся. Але за мить його руки неначе охопив вогонь. Біль став нездоланним, Данило загарчав. Він швидко здер із себе шолом і подивився на руки. Шкіра взялася велетенськими червоними пухирями.

Тео вибіг на хори і знову прилаштувався біля вікна. Стемніло, тож зрозуміти, що відбувається, допомагали лише криваві відблиски охоплених вогнем барикад і язики полум’я вогнеметів.

Ситуація вирівнювалася: перший шок від застосування танків минув, леобуржці здогадалися перекинути одну машину за допомогою бульдозера. Ще один панцирник чомусь не просувався вперед. Тео глянув у приціл. Там коїлося щось незрозуміле. Машина то їхала вперед, то зупинялася. Може, двигун? Але ні, не схоже. Чи...

Він уже бачив сьогодні дещо подібне.

Усередині танка ніби відчувалася відчайдушна боротьба. Вочевидь, людожерські Оздемірові накази не всім припали до душі.

Хай там як, лишався ще один. Третій танк продовжував періщити у протестувальників вбивчим коктейлем з вогню й отруйного газу.

Тео подивився на свою стареньку гвинтівку. А тоді — на три запальні набої, що лишив йому один з вигнанців. Навіть добре, що він не обмінявся зброєю з Лейлою. Пневмогвинтівки на такі витівки не спроможні.

Леобуржці могли скільки завгодно кидати в танк пальне. Британські моделі мали всередині систему екстреного охолодження і залишалися невразливими для вогню. Крім одного місця — вузького отвору відводу на бак з хімічними речовинами.

Тео посміхнувся. Хоч якась користь із відвідувань виставок леобурзької науки і техніки! Яблонський закинув запальний набій й пересмикнув затвор. Одна секунда, дві. Він повільно вдихнув. Танк майже розвернувся до нього потрібним боком. Тео звів курок. Танк сунув далі. Ще трохи... Ще...

Танк розвернувся ще на кілька градусів. Цієї миті протестувальник жбурнув під гусеницю танка вибуховий пакет. У повітря вихопився пелех диму і приховав за собою жадану ціль. Але Тео вже натиснув на спусковий гачок. Постріл збігся з моментом вибуху.

— Kurwa!

Він схибив.

Тео ледве стримався, щоб не розтрощити гвинтівку об стіну.

Башта розвернулася і випустила струмінь вогню в бік, звідки прилетів вибуховий пакет. Водій розвернув панцерваффе, й хімічний бак виявився поза зоною ураження. Тео вилаявся, зарядив ще один набій і побіг до сходів. За кілька хвилин він був на оглядовому майданчику, прилаштував гвинтівку поміж ґраток огорожі. Вітер посилювався, темрява скупчувалася. Люди хаотично пересувалися площею серед пелехів важкого ядучого диму. Хімічний бак знову опинився на мушці. Танк незграбно дав задній хід, мало не наїхавши на «акулу», і розвернувся. Тео вистрілив.

Запальний заряд чиркнув по баку, але нічого не сталося. Бо Яблонський знову не влучив.

Тео зціпив зуби, дістав з кишені останній набій і заплющив очі. Фінал «Золотого Грифа» у Вайомінгу, три роки тому. Останній постріл. Місцеві дивилися на нього, нахабного європейця, майже з тим самим презирством, як і на шаєнів, яким дивом пощастило вижити. Він ніхто, навіть не людина. Й, авжеж, у Вайомінгу будь-яка дитина на будь-якому ранчо стріляє краще за нього. Вони його ненавиділи. А він прицілився і вистрілив. І виграв.

Тео ніколи не ненавидів тих, хто хотів його вбити. Бо знав, що вони не встигнуть цього зробити. Й от сьогодні...

Тео скинув гвинтівку і прилаштував кольбу до плеча. Останній шанс. Він влучить, бо...

— Яблонський...— просичав він,— ніколи... не хибить...

Його руки тремтіли — чи то від люті, чи з образи на самого себе, всередині все ходило ходором. У такому стані він нізащо б не влучив. Тео відсунувся від гвинтівки. Останній набій. Більше їх нема. Що ж про нього подумають, якщо дізнаються, що він не зміг влучити в ціль з третьої спроби!

Танк під’їхав під самісіньку стіну собору і тепер був практично недосяжний для пострілу. Момент проґавлено. Потрібна інша позиція. Тео окинув поглядом протилежні будинки. Дах будівлі праворуч був би ідеальним місцем. Але дістатися туди неможливо: це тил поліції. Яблонський знову вилаявся і відсунувся від ґрат.

Раптом поруч щось задзижчало. Тео обернувся. Над площею вигулькнув механічний метелик. Гурвіц сьогодні літав без пасажирів: просто нарізав кола над кривавим побоїщем, наче цікавий турист. Божевільний вилупок.

Тео піднявся на ноги і махнув йому. Літоциклетка хитнулася і запихкала, розвертаючись. За секунду машина ковзнула колесами по даху собору, зменшуючи швидкість, і незграбно прилаштувалася на самому краєчку майданчика. Гурвіц заглушив мотор і зістрибнув із сидіння.

— Доброго вечора,— криво посміхнувся він.

Тео окинув його гидливим поглядом. За своє життя він бачив чимало божевільних винахідників, але Оз Гурвіц, безсумнівно, давав їм усім величезну фору. В його неспокійних темних очах і зараз було помітно дивний блиск, ніби він щиро радів, що став свідком захопливого видовища. Неабияка розвага: не щодня ж людей масово вбивають у самісінькому центрі міста.

— Найдобріший,— холодно відповів Тео.— Є справа.

— О ні,— відразу ж махнув рукою винахідник.— Я дотримуюся нейтралітету!

— Авжеж,— кивнув Тео.— Я поки що теж. Відносно тебе.

З обличчя Гурвіца раптом зникла посмішка. Тео показав йому гвинтівку.

— Тут — запальний заряд,— спокійно пояснив він.— І я витрачу його або на танк, або на твою корчомаху, якщо ти спробуєш злетіти з даху без мене.

Обличчя механіка витягнулося. Раптовий порив вітру жбурнув білосніжний шарф Оза йому в обличчя.

— Он як? — нервово посміхнувся він.— І після цього твоя кузина розповідатиме про права і справедливість, і про якусь там свободу вибору?

— Моя кузина, безсумнівно, так не вчинила б. Усе ж таки як добре, що я — не вона.

Гурвіц зміряв його довгим поглядом.

— Чого тобі треба?

— Перенеси мене на дах того будинку,— Тео вказав пальцем у темряву.

— Але ж там поліція! Вони почнуть стріляти!

— Тоді тікай, і почну стріляти я.

Винахідник зціпив зуби і невдоволено пограв жовнами. Секунду він розгойдувався, переминаючись із п’яти на носак, а тоді махнув рукою на літоциклетку. Тео видерся на пасажирське сидіння і просунув руки в ремені безпеки. Гурвіц пропалив його лютим поглядом, натягнув окуляри і завів мотор. Механічні крила стрепенулися і зашаруділи — «диво леобурзької техніки» похитнулося і зірвалося з даху. Вони спікірували майже до самої землі, у вухах засвистів вітер. Гурвіц вирівняв апарат і спрямував його до двоповерхового будинку. Тео вивільнив руки з ременів і стиснув гвинтівку. Летоціклетка заклала крутий віраж майже над головами поліціянтів і підлетіла до даху двоповерхової будівлі. Почулися постріли. Тео коротко видихнув і стрибнув на дах. Крила зі свистом розсікли повітря, апарат Гурвіца почав набирати висоту, а поліціянти продовжували розгублено стріляти йому навздогін. Тео підбіг до краю даху і заліг. Танк поливав вогнем двері собору: деревина вже почала горіти. Ще кілька хвилин — і двері розіб’ють на друзки. А там понад сотня поранених...

Тео прилаштував кольбу до плеча, звів курок, а тоді заплющив очі й завмер.

Один постріл.

Останній шанс.

Яблонський...

Ніколи...

Не хибить.

Його тіло повністю розслабилося, наче він перестав ним керувати. І саме в цю секунду Тео розплющив очі, прицілився й натиснув на спусковий гачок.

Від гуркоту заклало вуха. Простір затопило яскраво-помаранчеве світло. Вибухова хвиля була така сильна, що Тео добряче відчув її на протилежному боці площі. Чарівні вітражі собору з дзенькотом розлетілися на друзки. Тео підвівся на лікті й оглянув поле бою. Поліціянтів з передового загону позбивало з ніг. Пекельного трибаштового монстра пожирало полум’я, метал деформувало, наче зім’яту бляшанку. Протестувальники, шоковані вибухом, спершу не могли повірити в такий успіх, а тоді ринули в контрнаступ. Людська хвиля котилася за поліцією, наче цунамі. З люка третього танка вистрибували люди й бігли, тікали, драпали щодуху. Тео поглянув на свою стареньку, потерту гвинтівку, поцілував кольбу, а відтак мерщій побіг до протилежного краю даху.

Розділ 7

Сьомий ніж

Федя притулився до стіни собору і дістав цигарку. Останнім часом він палив дуже мало — бракувало вільного часу. Бісове життя! Ані палити, ані писати. Крізь мертві вибиті вікна цідилося ніжно-бузкове світанкове світло. Він так і не знайшов Джекі, проте лікар із собору запевнив, що вона в безпеці. Звідки той міг знати? Хто взагалі може бути в безпеці в цьому шаленому хаосі? Настрій був препаскудний, кортіло їсти і спати. Федя клацнув запальничкою, раз, другий, вона бризкала іскрами, але вогонь так і не спалахнув. Над вухом щось креснуло. Федя здригнувся й обернувся.

Просто над ним стояв Тео, сигара в його зубах диміла. Він тримав гарну мідну штуку з капсулою прозорої рідини, над якою танцював вогник. Федя розкурив цигарку й кивнув. Яблонський незворушно запхав свою чудернацьку запальничку до кишені й сів поруч. Так вони сиділи мовчки, дослухаючись до далеких звуків на крайніх барикадах, що зрідка порушували безтурботність ранку.

Федю роздирали змішані почуття. Він розумів, що мав би сказати Тео одне-єдине слово, але ніяк не міг себе змусити. Те, що Тео врятував Джекі, вартувало набагато більше за буденне «дякую». Проте його ставлення до двійника — як до настирливого зубного болю — ані на дрібку не змінилося. Федя набрав у груди повітря, щоб почати розмову, але так і не зібрався з духом. Натомість просто опустив «ширму».

Тео миттєво вловив його почуття й окинув здивованим поглядом.

— Досить зручно, чи не так?

— Ну, ти зрозумів.

— Так. Але хочу, щоб і ти розумів дещо,— кивнув його двійник.— Я зробив це не заради тебе. І навіть не заради неї. Я зробив це заради Леобурга.

Заради чого?

— Уф-ф,— Федя стомлено засміявся і випустив струмінь диму.— Спробуй-но без цього пафосу.

— Я гадаю, ви не зовсім розумієте, що тут насправді відбувається. Тому й недооцінюєте цю дівчинку.

— «Ця дівчинка» просто загралася. Їй давно час додому.

— Сьогодні я чимало побачив,— задумливо мовив Яблонський.— У Леобурга є крихітний, примарний шанс. Цим людям потрібні не ми. Їм потрібна вона.

Федя втомлено закотив очі.

— О’кей, але тримай свою думку при собі. Я хочу забрати її додому.

— Це вже не можна зупинити.

Федя кинув на свого двійника роздратований погляд. Тео повільно затягнувся і випустив кільце диму. Перед Фединими очима постала картина танка, що розлітається на кавалки. Він вигнув брови. Невже це теж зробив...

— Вони йдуть геть!!!

Федя здригнувся. Якийсь студент так швидко вибіг сходами на хори, що мало не впав.

— Вони йдуть геть! Поліція тікає!

Лунали приглушені стогони, шепіт, поранені прокидалися. Тео схопився і кинувся до виходу. Федю охопило неприємне відчуття: все це не до добра. Штурм захлинувся, поліціянти відступили на колишні позиції і залишалися там, чого б їм тікати?

Федя збіг сходами й вискочив із собору. Над Михайлівською площею розливався легкий димний серпанок, дальні барикади ще тліли, але за ними нікого не було — темна загрозлива стіна супротивників, як і їхні блискучі шоломи, зникла. Захисники табору були розгублені й не квапилися полишати свої позиції. Федя озирнувся на собор. У вікні з’явився силует Давида. Він переставляв лінзи свого тетранокля, мружився, вдивляючись у темряву вузьких провулків, що вели до площі Олекси Чорного.

— Що це означає? — вимовив Федя вголос.

— А от ходімо,— промуркотів поруч з його вухом вкрадливий голос.— І перевіримо.

Федя не встиг навіть обернутися, коли Лейла взяла його під руку і потягла вперед.

Вигнанці рушили вперед першими. Вони просувалися дуже повільно, крок за кроком, але вулиці, де ще пів години тому тримала позиції поліційна армада, були тихі й порожні. Попереду проглядав відкритий простір — центральний майдан. Федя визирнув з-за рогу крайнього будинку. Нікого. Вікна Ратуші були наглухо зачинені, в калюжах на бруківці відбивалося холодне блакитне небо, вітер грався шматком пропагандистського плакату. «В будущее — вместе с Советом![72]».

— Якось підозріло,— пробурмотіла Лейла.

— Може, вони замінували Ратушу? У вас є сапери?

Дівчина знизала плечима.

— Ходімо.

Вони звернули до провулку. Федя нічого не розумів: Лейла мовчки тягнула його кудись, аж раптом стала як стій. За високим парканом, оточений садом, ховався будиночок, чимось схожий на маєток Яблонських. Тут теж не було жодної живої душі.

— Паскудство,— просичала Лейла.

Центральні ворота були прочинені. Вони зайшли у двір. Нікого. Лейла зблідла. Тепер дівчина нагадувала Феді мармурову статую, лише її прегарні чорні очі хворобливо поблискували. Вигнанка важко дихала. Вона рушила гравійною доріжкою до входу.

— Е-ем, а ти не боїшся, що...

— Це його будинок,— коротко відповіла вигнанка.

Двері з рипінням відчинилися, дзенькнув позолочений дзвоник. У холі панував безлад, ніби хтось поспіхом збирав речі: на шпалерах виднілися яскраві квадрати — місця, де висіли картини, на підлозі валявся піджак і кілька срібних ложок; стільці навколо столу у вітальні стояли нерівно, один був перекинутий, штори були недбало розсунуті й зім’яті. У стіні зяяло випатране черево сейфа.

Лейла вискочила з будинку і побігла углиб саду. Федя наздогнав її на задвір’ї. Лейла обійняла себе руками і трохи погойдувалася, зупинившись перед дверцятами льоху.

— Що там?

Вона помітно здригнулася, але продовжувала мовчати. Федя взявся за ковану ручку з головою лева і штовхнув. Дверцята були замкнені.

— Таки звалив, паскуда,— прошепотіла Лейла й опустилася там, де стояла, просто на тьмяну траву.— Паскуда... Я так сподівалася. Я ж бачила... поліція... вони тут юрмилися, я гадала...

Вигнанка дивилася в одну точку, на голову бронзового лева, і погойдувалася. Її обличчя пожовтіло й скидалося на воскове, ніби неживе. Федя присів поруч.

— Що там? Я можу виламати двері.

Лейла кинула на нього розпачливий погляд — ніби кошеня, яке благає не топити його. Хлопець обійняв її за плечі.

— Ходімо звідси?

— Треба подивитися.

Федя підвівся. Дерево було міцне на вигляд, але він усе одно вирішив спробувати. Хлопець коротко хекнув і гепнув ногою біля замка. Один раз, другий. Третього разу дерево хруснуло, дверцята здригнулися. Федя відійшов на кілька кроків і вклав у останній удар усю силу. Дошки затріщали і проломилися. Він штовхнув дверцята, й вони нарешті відчинилися.

Лейла й далі сиділа в тій самій позі, обхопивши себе руками. Федя ступив на похилі кам’яні східці. З підвалу тхнуло застояним повітрям і цвіллю. Він зауважив на стіні газову лампу, таку саму, як у вигнанському підземеллі, і клацнув важільцем. Сходи привели його до кімнатки без вікон. Він здійняв лампу над головою і закляк.

На стінах висіли ланцюги, дерев’яні хрести, кайдани. На столі були розкидані кліщі, ножиці, страхітливого вигляду свердла, зубила, залізні маски з зубчастими трубками на місці рота, величезні шприци і різного розміру кайданки. В кутку стояла дерев’яна кушетка, на ній — купа драної мішковини. Федя бував у музеях, присвячених інквізиції або нацистським злочинам, але такого не бачив ніде. На стінах кімнати виднілися бурі бризки, відбитки долонь. А на східцях біля дверей — подряпини, ніби хтось безуспішно дряпав камінь, намагаючись вибратися.

Горло стиснула нудота, Федя вискочив на подвір’я, важко сапаючи. Побачене не вкладалося в голові. Його переслідували спогади Тео: поважний чоловік середніх років, чемний і строгий, чудово володіє кількома мовами, аристократ, «отець-фундатор». Так, Оздемір спустив на них хімічні танки, він застосував отруйний газ проти своїх городян, його можна було звинувачувати в узурпації влади, але тут... У цьому льосі, в цьому кам’яному мішку, відбувалося дещо таке, за що судити його було замало. Було замало навіть просто вбити.

Лейла вперлася чолом у зігнуті коліна. Федя постояв кілька хвилин, зігнувшись, а тоді опустився на землю поруч з нею. Вигнанка розстібнула шкіряні браслети на зап’ястках і показала йому руки. Широкі старі шрами. Рубці від кривавих ран, що залишали кайдани.

— Як ти вибралася?

— Я не вибралася,— вона не дивилася на нього.— Була в полоні місяці зо два. А коли мене витягли на світло, мало не осліпла. Я не знаю, чому він не добив мене. Привели на якийсь суд абощо... поставили тавро і запроторили до Сибіру. Там, у копальнях, я познайомилася з Давидом, і ми втекли.

Федя важко втягував повітря і все не міг надихатися.

— Як він... я не можу повірити,— Федя хитнув головою.— Якщо він робив це у власному льосі... мусив же хтось знати! Август... Адже вони дружили! Він мав щось помітити!

Лейла замружилася.

— Мені розповідав один вигнанець... Оздемір же колишній військовий,— прошепотіла вона.— Він був перекладачем, наближеним до султана. А тоді... на Першій війні... Він потрапив у полон до австрійців. Вони вважали, що він знає шифр до султанового сейфа. Його допитувала жінка. Він називав мене Ельзою. Повсякчас називав мене Ельзою,— Лейла гірко посміхнулася.— Певно, його катували — у нього рубці на зап’ястках. Такі ж, як мої. А потім Оздеміра навмисне повернули своїм, і турки почислили його зрадником і засудили до страти. Він утік до Нейтральної зони. Випивав якось з Августом Яблонським... і став отцем-фундатором.

Перед очима Феді промайнув ще один спогад.

— А ті дівчата... ну, пам’ятаєш листівки? Вони могли...

— Я не знаю,— в Лейлиному голосі забриніли сльози, вона почала несамовито смикати зав’язки браслета. Федя лагідно взяв її за руку і допоміг зав’язати. Вигнанка пригорнулася до його плеча. Так вони просиділи кілька хвилин.

— Ходімо звідси.

— Я здогадувалася, що його тут немає, але ж так сподівалася,— глухо промовила вона.— Я до нього більше не дістануся... я дала цій мерзоті втекти...

Федя допоміг їй підвестися. Вони побрели до воріт, тримаючись за руки.

— Це все Давид,— люто видихнула Лейла, коли вони залишили маєток Оздеміра.

— Що з ним?

— Коли ми повернулися, я спробувала вбити Оздеміра. І мало не попалася,— похнюплено мовила вигнанка.— Я благала Давида допомогти мені, я просила Мака, але вони хочуть його судити,— Лейла зробила паузу.— Я все розумію. Суди — це добре, це правильно. Це для демократів, лібералів там різних... Для таких, як Давид. Але він не розуміє. Нічого не розуміє... Я скніла там місяцями. Я гризла той поріг. Жоден суд, жодна в’язниця, жодне заслання не врятує Оздеміра від мене. Я його вб’ю. І я залишуся в цьому світі доти, доки не знайду його і не відріжу йому все, до чого зможу дотягнутися!

Федя не знав, що сказати. Більше вона не вимовила ні слова. Вони пленталися похмурим мертвим містом, поки не вийшли на площу Чорного. Усміхнений Оздемір з величезного портрета на будівлі дивився турботливим поглядом на людців, що заклопотано сновигали майданом. Його щаслива мармиза викликала у Феді новий напад нудоти. Вони перетнули площу і підійшли до Ратуші. Біля дверей юрмилися вигнанці. Один з них тримав прапор Леобурга.

— Що там? — Лейла потерла почервонілі очі.

— Перевіряємо. Ми запустили маніпулятор для пошуку вибухівки,— шмигнув носом хлопець.— Поки що новин нема.

— Щось аж надто тихо,— пробурмотіла вигнанка.— Недобре це.

Федю раптом охопила химерна тривога. Він обернувся. Оддалік стояв Тео.

— Дідько,— простогнав Федя. Лейла простежила за його поглядом і здригнулася.

Обличчя Тео було ніби витесане з каменю, погляд був важкий і холодний, він не рухався.

— Я забув...— пробурмотів Федя.— Забув підняти «ширму». Він усе знає.

Лейла втомлено закотила очі й відійшла від нього.

Тео мовчав, навіть подумки. Він не ставив жодного питання. У ньому залишалося тільки почуття крижаної впевненості. Він знайде Оздеміра. І вб’є його.

Вітер жбурляв брунатне листя яблунь у воду, над темною рікою повільно пливли хмари. В повітрі стояв рудувато-сірий серпанок від сотень котлів, коминків і груб. Усе навкруги було просякнуте гострим смородом кіптяви та якоїсь хімії. Федя сидів на парапеті біля річки, звісивши ноги до води. У глибині міста вперше з часу його переходу через портал не було чути ані криків, ані вибухів, ані брязкоту металу. Леобург мовчав, але напруга відчувалася у вогкому повітрі, в тиші над Аристократичним районом, у похмурих обличчях мешканців, які вперше за кілька днів виходили з дому та швидкими перебіжками пересувалися темними осінніми вулицями.

Все йшло якось неправильно. Федя не збирався залишатися тут надовго. І тим паче брати участь у протестах чи військових діях. Хлопець важко зітхнув, згадавши ті секунди абсолютної безпорадності в кабіні парового бульдозера, коли він не зміг зробити постріл в «акулу». Це відчуття висіло на ньому, наче гиря,— він вижив лише завдяки щасливому випадку і спритності Давида. І про цю ганьбу тепер знає Яблонський. Яким жалюгідним, либонь, він видається в його очах: слабак, не здатний застрелити людину! Федя згадав відчуття, коли вперше занурився в чужі спогади. Один постріл, другий, третій, десятий, люди падають, люди вмирають, скільки їх, скільки їх було, Господи! Скількох Яблонський убив за цю ніч? Федя намагався дістатися спогадів про найперше вбивство, яке скоїв Тео, але не зміг. Усе стерлося і змішалося. І тепер, убиваючи, Яблонський не відчував жодної провини. То чому ж Федя сам не може стріляти у ворога, коли той заносить над ним довбаний електрошокер?

Усе в Леобурзі було йому чуже, Федя насилу розумів, що відбувається. Це ще революція чи вже війна? Зараз, коли він сидить на березі й дивиться на воду, а навколо так тихо, що закладає вуха,— це теж війна? Або все вже скінчилося, і танки більше не плюватимуть вогнем і не пускатимуть отруйний газ? Федя дістав шматок паперу і олівчик, щоб записати кілька думок, але слова не склеювалися в речення. Він ніби втратив здатність висловлюватися, і це лякало його більше, ніж вогненний вир навкруги. Хлопець закотив очі й розлючено жбурнув у воду камінчик. Війна, що йшла в його власній країні, завжди здавалася йому нескінченно далекою. Це було явище з новин про країни третього світу, паралельної реальності, й вона аж ніяк не могла зачепити його особисто, в його метушливому заклопотаному Києві, де-небудь на модному показі, в нічному клубі чи за столом у редакції. Він ніколи не розмовляв з Данилом про те, що той бачив на Донбасі. Ніколи не читав, не писав про війну. Як людям узагалі вдається говорити про таке? Про війну можна тільки мовчати, перезираючись із тими, хто був поруч. Це клубок у горлі, це те, що помре з тобою. Але тепер інша, паралельна війна наздогнала і захопила його в обійми. Невивчений урок, прогалина в пам’яті. Він ніби повернувся на місце автозбереження в комп’ютерній грі, щоб пройти заново частину свого життя.

Федя сунув руку в нагрудну кишеню, щоб витягти годинник, і наткнувся на м’який згорток, який зберігав під жилетом. Хлопець розстебнув двійко ґудзиків і витягнув линялу гранатово-синю футболку. Ще кілька місяців тому він би вголос розреготався, якби хтось змалював йому нинішню картину: він носив футболку Джекі з собою — біля серця, наче прапор,— і якби його вбили, то знайшли б її при ньому. Чому все стало так збіса складно?

— Нарешті!

Федя здригнувся і запхав футболку назад. Данило всівся на парапет.

— Де я тебе тільки не шукав. Навіть Тео не знає, де ти.

— Бо я підняв «ширму»,— невдоволено буркнув Федя.— Дістало це око Саурона.

Данило посміхнувся куточком уст і задумливо подивився на нього. Федя зауважив, що у друга перебинтовані обидві руки.

— Що це?

— Не питай,— скривився Данило.— Пече пекельно. Живого місця не лишилося, самі пухирі, трясця. Давидові пощастило — він був у рукавичках.

— Газ?

— Так. Іронія долі: коли я потрапив до Леобурга вперше, всі питали, чому на долонях нема опіків, і от...

Данило був утомлений і блідий, навіть темно-сірі очі здавалися темнішими, ніж зазвичай, під ними проступали глибокі тіні. Їм усім було вкрай необхідно перепочити.

— Ти як узагалі?

Федя дістав з кишені пачку цигарок, але згадав, що нема чим розпалити, і запхав її назад.

— Нормально все.

— Ти віддав футболку?

— Ще ні.

— Я ж обіцяв. Це не діло.

— Я віддам,— Федя роздратовано видихнув і підвівся з парапету.

— Що знову сталося?

— Та нічого не сталося! — пирхнув хлопець.— Усе просто паскудно. І я знову не знаю, що робити!

— А в чому проблема?

— Ну, якщо коротко: Женя на мене ображалася, я хотів з нею помиритися, вона довго впиралася, а тоді побачила, як ми з Лейлою цілувалися.

Данилове обличчя витягнулося, він багатозначно вигнув брови.

— А-а...

— Та шо «а-а»! Ну, раз поцілувалися, нічого серйозного, настрій такий був, розумієш? — Федя запхав руки до кишень і подивився на сталево-сірі обриси будівель на тому боці річки, уникаючи Данилового погляду.— І тепер я гадки не маю, як це все Жені пояснити.

— Ти хочеш пояснити своїй дівчині, що «раз поцілуватися з Лейлою» — це дрібниця? Ну, бажаю успіхів і всіляких гараздів.

Федя цокнув язиком і закотив очі.

— Знов за рибу гроші. Вона не моя дівчина, тобто, вона моя, але моєю себе чомусь не вважає, і навколо всі теж не вважають її моєю, от Лейла й... Коротше, все паскудно. Навколо саме лайно й гидота.

— Угу, і тільки ти — в білому пальті.

— Та заткайся вже... Що робити?

Данило підвівся з парапету.

— Для початку спробуй визначитися. Зроби вибір, урешті-решт. Вони обидві не заслуговують на таке ставлення.

— Та що тут обирати... Женя мене ніколи не пробачить, ти б її бачив,— Федя скуйовдив волосся і почухав потилицю.— Але я нікуди не піду, поки вона тут. А Лейла... це дуже гаряче і дуже небезпечно. Я не хотів би продовжувати, але опиратися просто нереально, розумієш? І сьогодні я дізнався дещо,— він затнувся і махнув рукою.— Неважливо. Плюс — його ясновельможність пан Яблонський замишляє багато всього цікавого щодо Лейли, і я не хочу, щоб вона... ну...

— Гаразд,— усміхнувся Данило.— Є пропозиція взятися до інших справ. У нас тут трохи Оздемір утік, і місто дещо в хаосі. Але спочатку віддай Джекі футболку.

Федя здригнувся на згадку прізвища леобурзького «отця».

— Я віддам,— упевнено промовив він.— Вона в соборі?

— Була там.

Федя почимчикував у бік провулка, що вів до Михайлівської площі.

Туман у голові густішав. Джекі, наче сновида, блукала під темним склепінням собору, серед сотень заплаканих, зневірених, похмурих людей. Коли бій затих, їй вдалося подрімати кілька хвилин — принаймні їй здалося, що вона спала, але біль у тілі не минув, її нудило. Дівчина механічно накладала пов’язки пораненим і допомагала лікарям, насилу розбираючи, що говорять до неї німецькою. А потім вона побачила це.

Жовті черевики, що визирали з-під брудної мішковини.

Джекі згадала, якою яскравою плямою вони здавалися їй тоді, на задимленій площі. Вона хотіла його врятувати. І не врятувала.

Дівчина немов скам’яніла над тілом студента. До нього ніхто не підходив, ніхто не питав. Як його звали? Звідки він? Де його рідні? Можливо, він прийшов учора на площу вперше, можливо, ніхто й не знав, що він там. І єдиною людиною, яка бачила його жахливий фінал, назавжди залишиться вона.

— Ти зробила все, що могла, Женю.

У цьому тихому хрипкуватому голосі, який звернувся до неї німецькою, вчувалися такі рідні нотки, що спина вкрилася сиротами. Джекі обернулася. Тео стояв за крок від неї, а вона й не помітила, коли він підійшов. Похмуре обличчя Яблонського було вимащене сажею, погляд темно-карих очей лишався звично важким.

— Чому ти мене так називаєш?

— Тому що тебе так називає він. Подумки. А я не знаю іншого імені.

Джекі кивнула й відвернулася. Її погляд наче магнітом притягували ці яскраво-жовті черевики з мідними заклепками. Занадто яскраві для Академічного району. Напевно, він з Творчого.

Вона мала кілька хвилин, щоб урятувати хлопцю життя, але не додумалася відтягти його за барикаду. Чому вона не...

Тео торкнувся її руки. Джекі заціпеніла. В соборі було холодно, але вона миттєво відчула, як спалахнули щоки. Яблонський стиснув її долоню, її плече торкалося його плеча, й усе це нагадувало сон чи старий, напівзатертий спогад із самого дитинства Агнеси. Джекі не могла вдихнути і не знала, як реагувати. А потім обернулася до нього і притулилася щокою до його грудей. Від Тео тхнуло потом і гаром. Навколо юрмилися люди, вони плакали, волали, віддавали накази, але їй чомусь стало так затишно, як ще не бувало, відколи вона опинилася тут. Джекі заплющила очі. Тео був чужою, незнайомою людиною, але ось так, стуливши повіки, вона дивним чином відчувала в ньому щось рідне. Як тієї миті, коли він дивився на неї під час бою, затуляючи своїм тілом від вогняного струменя.

— Він буде не єдиний,— прошепотів Тео їй на вухо.— Їх буде ще сила-силенна. Ти не зможеш врятувати ще десяток, може, сотню. Але тобі вдасться врятувати тисячі, якщо ти не відступишся і не втечеш.

Яблонський міцно обіймав її, його дихання обпікало їй скроню. Який дивний, мабуть, вони мали вигляд збоку. Що про неї подумала б Агнеса?

— Дякую за те, що ти зробив.

Тео не відповів.

— До речі, я хотіла повернути...— Джекі дістала з торби револьвер.— Тримай.

— Лиши собі,— заперечно хитнув головою Тео.

Тьмяне світло з прочинених дверей собору змінилося тінню, Джекі м’яко відхилилася від Яблонського й обернулася до дверей.

Там стояв Федя.

На подив, вона ні про що не думала, в голові досі імлилося. Тео відпустив її руку. Він не посміхався, але в очах спалахнули бешкетні вогники, ніби він передчував розвагу.

— Нам треба поговорити,— мовив Федя українською, вочевидь, звертаючись до неї, хоча незмигно дивився в обличчя свого двійника.

Джекі запанікувала. Їй раптом забракло повітря і відчайдушно закортіло втекти якнайдалі. Дівчина мляво знизала плечима і тріпнула головою.

— Трохи пізніше. Маю йти.

І не встиг Федя відповісти, як вона побігла до протилежного виходу.

Федю душив гнів. Яблонський не тільки безцеремонно вдерся до нього в голову і заполонив своїми спогадами його минуле, але вирішив потоптатися і по його теперішньому. Тео заповнював собою весь простір, він відчував Федю на відстані, хай куди він піде і хай з ким говорить; його дух літав над ним, як дим на цій клятій площі. І Федя не міг навіть ударити двійника.

Тео посміхнувся, змірявши його глузливим поглядом, розвернувся на підборах і зробив крок до дверей.

— Яблонський, ану стояти!

Його двійник зупинився і знехотя розвернувся. Він упер кулаки в боки, край його піджака відсунувся, оголивши кобуру з револьвером. Це дешеве позерство викликало у Феді нудоту. Тупий, жалюгідний, п’яний фігляр! Федя підійшов до нього впритул, свердлячи поглядом.

— Не смій її торкатися. Затямив?

— Не розумію, про що ти.

— Ти врятував її, за це дякую, але якщо я помічу хоч натяк...

— А, ти про це,— безтурботно усміхнувся Тео.— Я лише втішав свою наречену.

Федя зціпив зуби.

— Вона тобі не наречена.

— Агнеса Яблонська? — Тео повільно розтягнув уста в усмішці.— Авжеж, це моя наречена. На наших заручинах гуляв увесь Леобург,— він вигнув брову і трохи нахилився до Феді, ніби повідомляючи якийсь секрет.— До речі, я — її офіційний опікун.

Федя відчув, як кров перетворюється на розплавлене олово. Досі він і не підозрював, що може ненавидіти когось так люто. Ненавидіти — і бути в боргу.

— Не лізь до неї. Я тебе попередив,— тихо відрубав він.

Обличчя Тео видовжилося й набуло дурнуватого виразу. Він посміхнувся, а тоді голосно розреготався. Люди навколо перешіптувалися й осудливо зиркали на них.

— До кого ще мені накажеш «не лізти»? — видихнув він.— До тієї чорнявки?

Ні, з нього досить. Федя стиснув кулаки і приготувався відчути, як уперіщить Яблонському. Лють штовхнула його вперед, але Тео передбачив його намір і спритно ухилився.

— Спокійно, друже мій,— він виставив уперед долоню, досі нахабно посміхаючись.— Тут не місце.

Федя обвів поглядом собор. Мертві тіла, поранені протестувальники, вбиті горем родичі. І Яблонський з його цинічною посмішкою.

— Я знайду і місце, і час. Тобі сподобається,— просичав Федя.

— Чекатиму з нетерпінням,— Тео вклонився йому і пішов до виходу.

— Триста тридцять одна людина,— Мак кинув на стіл стос документів.— Сто тридцять двоє — на вулиці Справедливості. Вісімдесят чотири — від куль під час штурму Михайлівської площі. Сімдесят — газ. Тридцять чотири згоріли заживо. Одинадцятеро... схоже, кийки «акул».

Кожне слово рудобородого ніби вгрузало у в’язкому гарячому повітрі штабної. В трубах гула пара. Джекі обвела поглядом присутніх. Давид крутив у руках тетранокль, Лейла перебирала зав’язки на браслеті. Як же хочеться втекти звідси! Єдине, що її тішило,— повернення професора Кубрика і Паля Келемена, яких звільнили з в’язниці протестувальники.

— Ще близько двохсот поранених у соборі. І майже сотня зниклих безвісти,— професор похитав головою.— Який жах.

— І двадцять п’ять поліціянтів...— тихо додала Джекі.

— Кому до них є діло?! — пирхнула Лейла.

— Мені,— твердо відповіла Джекі й поглянула вигнанці в обличчя.— Вони теж люди.

Давид підвівся і поправив ремінь. Рубець на його щоці в напівтемряві здавався чорним.

— У скарбничому сховищі — жодного лео,— похмуро повідомив він.— Вони вивезли все. Є надія на сховище Банку Леобурга, ми поки що не маємо туди доступу.

— Якось викрутимося,— кинув Мак.— Доведеться скинутися всім містом. Головне, що все скінчилося.

— Скінчилося? Все тільки починається,— гмикнула Лейла.— Гаразд, я в душ, зустрінемося за обідом.

Вигнанка випурхнула з штабної. Джекі потерла втомлені очі. Давид знову подивився на неї.

— Ви з Марсело написали листи до сусідніх країн, що влада в Леобурзі перейшла до Народної Ради, оскільки Оздемір утік з міста?

— Так,— зітхнула Джекі.— На гербовому папері, з печаткою, від імені Агнеси. Все, як треба.

— До речі,— мовив Мак.— Сьогодні ми знайшли цікаву штуку в кабінеті Оздеміра. Схоже на великий фарбелауф. Ніяк не збагну, навіщо він йому. Конче треба, щоб ви поглянули.

Давид кивнув, продовжуючи пильно дивитися на Джекі.

— За дві години на Михайлівській...— він запнувся.— Треба попрощатися з загиблими. Сподіваюся, ти знайдеш слова... Агнесо.

По руках Джекі сипнуло сиротами. Їй знову доведеться говорити з леобуржцями. Вони їй вірять, а вона... а вона підводить їх у вирішальний момент. Вона не може їх урятувати.

— І зроби ласку,— м’яко додав вигнанець.— Подрімай бодай годину, ти дуже втомлена.

Джекі кивнула, підвелася і вийшла зі штабної. У коридорі було темно, і дівчина уважно дивилася під ноги, щоб не перечепитися через котрусь трубу або рейку. Раптом просто перед нею з темряви матеріалізувався силует. Джекі скрикнула з несподіванки. Силует хапнув її і заштовхнув до кухні.

У тьмяному жовтому світлі газових ліхтарів Джекі розрізнила кучеряве волосся, круглі окуляри і добре знайомий картатий піджак. Австрійський кореспондент! Хлопець затулив їй рота долонею і гаряче зашепотів на вухо:

— Панно Яблонська... Не лякайтеся, благаю вас! Я не заподію вам шкоди!

Джекі мимоволі згадала його холодний і безжалісний погляд на вершечку собору. З переляку звело шлунок. Звідкіля він тут узявся, просто посеред вигнанського лігва?!

— Не лякайтеся, я не вдирався сюди таємно — мене пропустив Дусманіс. Я попросив зробити кілька знімків,— Зінкевич схилив голову набік і насторожено запитав: — Якщо я відпущу вас, ви не кликатиме на допомогу?

Джекі похитала головою, ковзаючи поглядом по навколишніх поверхнях. Потрібне щось важке... пательня... ще краще — ніж... бодай виделка!

Кореспондент повільно відсунув долоню від її обличчя. Дівчина сіпнулася і скинула його руки.

— Що ви собі дозволяєте?! Як ви...

— Маємо лише кілька хвилин,— урвав її Зінкевич.— Хотів би для початку вибачитися, якщо налякав вас там, на даху... Тоді я не був упевнений, що зможу запропонувати вам те, що можу запропонувати зараз,— він нервово припасував окуляри.— Я приїхав до Леобурга невипадково.

— Хто б сумнівався,— пробурмотіла Джекі, розминаючи плечі після його чіпких пальців.

— Я — представник такої могутньої сили, про яку ви навіть не здогадуєтеся. Сили, яка може допомогти вам вистояти у війні, що насувається на Леобург. Ви потрібні нам, саме тому я витягнув вас із Ратуші.

— Дуже ґречно з вашого боку, але не очікуйте на люб’язність у відповідь,— сердито відповіла Джекі.— І перейдімо ближче до справи.

— Що вам відомо про нинішню Австро-Боснійську Імперію?

Джекі важко зітхнула. Вона і приблизно не уявляла, що це за монстр і де пролягають його межі.

— Ви зібралися грати зі мною в географічну вікторину?

— Це неповоротка, поточена тлінню туша,— з презирством просичав він.— Вона смертельно хвора, але поки що смертельно небезпечна для всіх свідомих людей.

— А ще — це гарант недоторканності Леобурга.

— О так, не сумнівайтеся,— з божевільним блиском в очах посміхнувся Зінкевич.— Тільки-но телеграфіст відіб’є перший символ вашої телеграми цісарю Вільгельмові, його вірні боснійські пси з’являться тут і нікому не дозволять окупувати вас раніше за нього.

— Що ви пропонуєте? Сидіти і чекати на інших окупантів?

— Шукати друзів! — вигукнув він.— Я тут, бо у вас є друзі! Я — представник Комітету революційних сил Австро-Боснії!

Що за маячня? Джекі втомлено закотила очі.

— Нехай так.

— Якщо ти не австрієць, а віднедавна — ще й не боснієць, то ти другого сорту, ти ніхто,— Зінкевич задер підборіддя.— Повстання в Мариборі, бунт у хорватських казармах у Далмації, «Хода непокірних» у Празі — всіх топлять у крові, а з якою жорстокістю розчавили протест угорців кілька років тому, вам має бути відомо! Вони всі програли. Їхніх лідерів було страчено або заслано, жодної їхньої вимоги досі не виконано,— кореспондент перевів дух.— Але зрештою ми вирішили об’єднатися. Ми обплутали всю імперію. Ми всюди. І сподіваємося, що Леобург стане нашим вірним союзником.

У Джекі від хвилювання звело зуби. На її місці Агнеса, певно, розгубилася б так само, але принаймні вона справді була дочкою Яблонського і представницею законної влади, а не... жалюгідною пародією з накладним волоссям. Вона ж не політикиня, здатна ухвалювати такі рішення!

— В-вибачте мене, Павле,— мовила Джекі.— Це дуже складне питання, і, боюся, без обговорення з моїми радниками я нічого не зможу вам відповісти.

— Я б міг чекати вічність, але у нас катма часу,— з жалем відповів Зінкевич.— Розгляньте можливість зустрічі з представниками Комітету якнайшвидше. Коли вирішите, дайте мені знати.

Джекі кивнула і вислизнула з кухні, намагаючись заспокоїти шалене серцебиття. Вона побігла до своєї кімнати, перш ніж хтось знову вискочить на неї з темряви. Ця інформація здавалася їй настільки важливою, що вона не знала, чи викладати її ввечері на нараді. Чи всім вигнанцям можна довіряти? Чи не зіштовхне вона Леобург у безодню світової війни? Їй було нестерпно моторошно, і ще відчутнішою стала її самотність. Імовірно, вони вже ніколи не зустрінуться з Агнесою. А Федя... Джекі знову почувалася в будинку в облозі, як тоді, в Романівці, але з нею більше не було Феді, який обіцяв стояти поруч, навіть коли навколо буде валитися світ. Кілька секунд вона боролася з бажанням побігти і розповісти про все саме йому, але потім подумки все-таки вгамувала себе. Звісно, бігти треба. Але зовсім до іншої людини.

— Лейло, стривай!

Вигнанка вже відчинила люк, що вів до душової кімнати, і закинула на плечі рушник. Давид зупинився за метр, наче не зважувався підійти ближче.

— Вирішив потерти мені спинку? — Лейла посміхнулася куточком уст.

Давид усміхнувся й опустив погляд. Вона могла побитися об заклад, що його щоки спалахнули.

Після стількох років вона досі здатна змусити його зашарітися.

— У мене є важливіша місія.

Це ніколи не закінчиться. Його почуття — єдине, в чому Лейла могла бути певна. З одного боку, це навіть пригнічувало, але якби її спитали, чи справді вона бажає, щоб це припинилося, вона б заперечила.

— Я вмираю з утоми, може, пізніше?

— Я тільки сьогодні зрозумів, що «пізніше» може і не бути,— вимовив вигнанець і раптом звів на неї погляд,— Лейла аж відступила, втягнувши голову в плечі.

— Так, Давиде, ми тут...

— Я хочу, щоб ти взяла керування на себе, якщо я загину.

— Я?!

— Так.

— Чому не Мак?

— Бо...— він скуйовдив волосся.— Бо я довіряю лише тобі.

Лейла відчувала, що досі стоїть на твердій землі, але омріяного полегшення геть не відчувала. Що це в біса за заповіт?

— Давиде, я не можу. Ти знаєш, чому я досі тут. Я не хочу керувати.

— Мак тобі допоможе. Ти впораєшся. Хлопці поважають тебе не менше за мене.

Вона важко ковтнула.

— То я тепер твоя заступниця?

— Ти моя...— він затнувся.— Сподіваюся, це лише формальність. Але пообіцяй мені.

— Ну...— вигнанка відчула, як запашіли щоки.— Тобі я відмовити не можу. Але спробуй не помирати, добре?

Його погляд швидко ковзнув по її обличчю, Давид стримано всміхнувся й пішов. Лейла зайшла в душову кімнату, швидко зачинила по собі важку ляду та притулилася до неї спиною.

Вона тягнулася в цьому світі за власного цікавістю, за швидкоплинним, мерехтливим відчуттям легкості, але натомість отримувала лише осуд, тортури, вигнання й відповідальність.

Так, тепер ще й відповідальність.

На Михайлівській площі було не проштовхнутися, але над людським морем висіла страшна, могильна тиша, така, що було чутно навіть чиєсь необережне кахикання. Федя стояв серед людей, під саморобним помостом, і дивився на тендітну дівчину в сірому плащі, яка завмерла на самому краєчку сцени. Вона була схожа на фігуру на носі корабля, що розтинає море скорботи. В ній було щось дуже могутнє, щось важливе.

Якою незмірно, незбагненно далекою вона була тепер від тієї дівчинки з зеленим волоссям і пірсингом, яку він зустрів у будинку Данилового дядька! Феді на мить здалося, що тієї Джекі ніколи не існувало. Вона розчинилася в одній з мільйонів реальностей цього всесвіту.

Люди тримали живі й паперові квіти, стрічки, вінки з глиці — все, що встигли знайти,— і мовчали. В центрі площі під однаковими білими простирадлами лежали тіла — ті, кого вдалося впізнати. Тіл було так багато, що леобурзька трупарня відмовилася їх приймати, і від самого ранку чоловіки копали триста могил на центральному кладовищі міста. «І це лише за кілька днів,— мимоволі подумав Федя.— Лише за кілька днів. І тут ще не було чужої армії». Йому стало так моторошно, що він насилу міг дихати — мабуть, як і більшість городян. Низькі сталево-сірі хмари посилювали відчуття, що над закопченими будівлями Аристократичного району висіло щось невидиме і жахливе. Накрапав дрібний дощ. Приспущені біло-сині прапори з левом потемніли від вологи. Хтось у юрбі затягнув пісню, і її миттєво підхопили інші леобуржці — певно, то був гімн. Федя знову подивився на Джекі. Дівчина стискала в долоні червону троянду, таку темну, що здалеку вона здавалася чорною.

— Ви чекаєте від мене промови,— почала Джекі.— Але я не змогла її підготувати. Це взагалі неможливо — підготуватися до смерті.

Чулися зітхання, хтось плакав.

— Я не знаю, як вас утішити,— знову сказала Джекі. Її голос сьогодні страшенно скидався на Агнесин, лише німецька вимова була ще далека від ідеалу.— Бо я сама не можу знайти спокою. Вчора ввечері... я була в соборі й побачила... Я побачила студента, такого самого, як ті, що стоять зараз тут. Його поранили, і я... я вибігла, бо хотіла... врятувати...

Голос Джекі тремтів, вона опустила гучномовець. Вона заледве стримувала сльози. Федя сіпнувся. Йому так кортіло торкнутися її, якось розрадити, аж раптом він помітив, як на сцені так само ворухнувся Тео. Федю миттю охопив гнів. Його двійник уже зробив крок, щоб підійти до дівчини, але Данило виступив наперед і, обігнавши свого «брата», першим підійшов до Джекі. Вона здригнулася, коли Данило поклав руку їй на плече, по її щоках скотилися сльози. Джекі тріпнула головою й за мить підняла гучномовець.

— Я не заспокоюватиму вас,— раптом жорстко промовила вона.— Бо буде ще більше смертей, ще більше жаху. Адже вони саме так і сподіваються нас перемогти. Вони сподіваються, що ми злякаємося. Що ми зневіримося. Я не маю права просити вас битися за Леобург, бо знаю, що ви — звичайні люди, не військові й не поліціянти. Але я боротимуся до кінця, інакше... інакше всі вони загинули даремно,— Джекі подивилася в центр площі на білі простирадла.— Я не маю права здаватися, бо в Леобурга нема іншої надії, крім нас. Леобург — це я!

Джекі віддала Данилові гучномовець. Її обличчя було бліде і водночас натхненне. Колись Федя хотів написати з Джекі персонажа, але навіть не здогадувався, яким персонажем вона мала бути. Її слова сягали незвіданих глибин у його душі, й він не міг опиратися її незламній вірі в це місто. В ту секунду він сам був леобуржцем, він ішов за своєю керманичкою і був готовий загинути за те, у що вірили містяни.

Джекі спустилася з помосту. Люди розступалися перед нею, похиливши голови. Дівчина підійшла до тіл загиблих, поклала троянду і, не обертаючись, рушила до собору. Леобуржці мовчки наслідували її приклад. Простір поміж білих простирадл заповнювався квітами, жалобними стрічками, прапорами Леобурга. Площа зарухалася, а на помості раптом з’явилася незнайома білявка. Вона шарпнула з Данилових рук гучномовець і вигукнула:

— Агнеса не просила... вона не просила вас боротися! — голос зірвався, її трусило від гніву, очі навіжено горіли.— А я не прошу, я вимагаю! Мій брат, Маркус Ветцель... мій єдиний брат... і його вбили в Творчому! Агов, Робітничий районе! Ви обрали його, щоб він повідомив Раді ваші вимоги, а його підступно вбили! А Оздемір... слухайте, він спустив на нас хімічні танки! Ця паскуда має заплатити за це! І нехай мене хоч на шмаття розірвуть, а він заплатить! Ми — з робітничих родин, наше слово важить! Я оголошую полювання на Оздеміра!

Над схвильованим людським морем прокотилися схвальні й розлючені крики. Леобуржці вигукували, розмахували капелюхами, водійськими шоломами і циліндрами. Дівчину зняли зі сцени, якийсь велетень у робочій робі всадовив її на плече і поніс між людей, а вона вигукувала запальні лозунги, потрясаючи кулаком.

Джекі знову переступила поріг Ратуші, але все тут здавалося їй інакшим. Данило прочинив ґратчасті дверцята ліфта. Вони зайшли всередину, і хлопець почав накручувати ручку: ліфтового вже не було. Ліфт зі скреготом рушив угору. Незабаром вони опинилися на третьому поверсі й попрямували до зали урочистих засідань.

Чоловіки підвелися, коли Джекі зайшла в кімнату. Всі дивилися на неї. Коли вона вже припинить ніяковіти? Джекі глипнула на підвіконня, на якому нещодавно стояла, збираючись зістрибнути. Над дахами розливалося вогненне сонячне море, що розфарбовувало все навкруги в тривожні багряні тони. На чолі овального столу сидів Давид, обабіч нього — Лейла і Мак. Ліворуч сіли представники районів Леобурга — професор Кубрик і Паль Келемен, представника Робітничого району мали обрати на завтрашньому голосуванні. Навпроти на стільці розвалився Тео й похмуро катав по столу монету в один левчик. Федя вмостився в кріслі біля вікна, поруч з Марсело Моттою.

Данило підвів Джекі до стільця біля Тео і вже хотів відставити його для неї, коли в залі пролунало:

— Ні.

Джекі зиркнула на Тео. Той продовжував катати монету, аж тоді обернувся до Давида і зміряв його вимогливим поглядом:

— Агнеса Яблонська має сидіти на чільному місці.

Данило закотив очі.

— Тео, та яка різ...

— ...а поруч з нею маєш сидіти ти, Едеку, і я теж,— Тео підвівся і загрозливо навис над столом.

Лейла вигнула брови й посміхнулася.

— А пелька не лусне? Може, мені ще місцем тобі поступитися?

Тео зневажливо посміхнувся до неї.

— Ми перебуваємо у залі засідань Верховної Ради Леобурга, а не у вигнанському льосі. Ми — Яблонські. А ти — вигнанка, люба.

— Я тобі не...

— Тео, облиш,— утрутився Данило.— Хіба не байдуже, хто де сидить, наче ж одну справу робимо.

— Ні, він має рацію,— Давид підвівся.— Перепрошую, Агнесо.

Вигнанець кинув короткий погляд на Лейлу, і та знехотя підвелася й відійшла, а тоді вмостилася на підлокітник Фединого крісла та сперлася на його плече. Джекі зітхнула й зайняла місце на чолі столу, обіруч усілися її леобурзькі «кузени».

— Якщо дозволите, я почну,— Давид підвівся.— Головна проблема нині — нема грошей. Сховища Центрального банку і Скарбниці спустошені. Вони забрали все, крім... боргових векселів. Є невелика надія на підземне сховище з золотом — може, в поспіху його не дісталися.

— Я б не сподівався,— сумно зауважив професор Кубрик.— Гадаю, Оздемір і Варга готувалися не один день. А Райнгард утік ще до сумнозвісних подій.

— Інша кепська новина: ми оглянули склади поліції,— провадив Давид.— Маємо кілька поліційних дирижаблів і один — загону «акул», два антидирижаблеві ракетомети, три великокаліберні кулемети...

— Чотири,— вставив Тео.— У маєтку Яблонських є один «ворт-честер».

— Чудово. Ще знайшли кількадесят старих пневмогвинтівок. Зброю або вивезли, або ж її ніколи і не було в достатній кількості,— вигнанець зіперся на стіл.— Але є й добра новина: ми знайшли на поліційному складі пакети з «хмарою Марії». І ще... дві цистерни зільбешторуму.

Тео свиснув.

— Зільбешторум коштує до біса. Продамо його!

— Панове, я б не поспішав позбавлятися такого скарбу,— всі обернулися до Мотти.— Слід поміркувати, як використати його для оборони.

— У мене все,— підсумував Давид.

Джекі обернулася до Данила. Вона не встигла розповісти йому про розмову з Зінкевичем, але збиралася поговорити одразу після засідання. Її «кузен» нервово кусав нижню губу. Вона повного мірою розділяла його занепокоєння. Вони не мали ані грошей, ані зброї, ані техніки, ані армії, лише жменьку розгублених і розгніваних людей, яким доведеться відбивати наступ цілої імперської армії.

— У Леобурзі безліч покинутих паромобілів,— промовив Келемен.— Якщо залучити майстерні Робітничого району, то машини можна захистити бронею. Крім того, наше обладнання може виготовляти запалювальні заряди.

— Чудово. Маку,— Давид обернувся до рудого вигнанця.— Як іде набір до лав нової поліції?

— Вже є кілька тисяч. Але після вчорашньої ночі людей буде більше. Ми розвісили плакати по всіх районах.

— Перейменуйте поліцію на армію,— вставив професор Кубрик.— Адже ми готуємося оборонятися від навали чужої держави. «Армія Леобурга» — звучить, чи не так?

— Так, це надихне людей,— погодилася Джекі.— Мешканці приносять до собору їжу і одяг, але цього теж замало. Треба через систему оповіщення закликати їх активніше брати участь в обороні.

— Цього все одно недостатньо навіть для того, щоб загинути з честю,— задумливо пробурмотів Тео.

— Залишається поскиглити! — гмикнула Лейла.

— Є пропозиції? — Джекі кинула на Тео похмурий погляд.

— Потрібні союзники,— усміхнувся їй «кузен».— Коли сюди заявиться Росія, шукати їх буде запізно.

Союзники? До Джекі вже підходив один такий «союзник». І вона досі сумнівалася, чи можна йому довіряти.

— Ми розсилали запити нашим гарантам,— нагадала Джекі.— Жоден не відгукнувся.

— То розішліть запити іншим,— знизав плечима Тео.— Королю Болеславові у Вінницю. Малопольському Князівству. Зверніться до Троїстого союзу, відрядіть когось до Вільнюса. Надішліть телеграму в Токіо, в Мадрид, до Федеративних Штатів, урешті-решт. Чи ви гадаєте, ці біснуваті гіганти розтопчуть лише нас?

— Нехай бодай грошей дадуть, якщо не можуть допомогти,— докинув Данило.

— Перед зборами прийшла телеграма від повіреного у справах Леобурга у Вінниці,— втрутився професор Кубрик.— Він повністю підтримує Народну Раду Леобурга на чолі з Агнесою Яблонською і готовий влаштувати нашій делегації аудієнцію у короля.

— Добре, але діяти слід терміново,— роздратовано видихнув Тео.— Оздемір може щомиті в’їхати сюди верхи на броні!

— Гадаю, ми ще маємо кілька днів...— хитнув головою Давид.— До слова, я дивився той пристрій у кабінеті голови Ради. Справді схожий на великий екран фарбелауфа, але не працює. Пошукаю когось, хто зможе його полагодити.

Тео підхопився з місця. Його очі почервоніли, а кулаки були міцно стиснуті. Джекі подумала, що йому теж не завадило б виспатися. Ну, чи бодай випити.

— Ви гаєте час на дурниці!

— Якщо інших пропозицій нема, пропоную закрити засідання,— з притиском мовив вигнанець.— Маємо до біса роботи.

Джекі кивнула йому. Члени Народної Ради підвелися. Джекі вже збиралася підійти до Данила, щоб поговорити про Зінкевича, але той, не обертаючись, швидким кроком полишив залу.

Данило перетнув площу Чорного і попрямував Соборною вулицею. Йому треба було обміркувати те, що він почув на засіданні. Мовчазний Леобург, не сповнений звичним гудінням і пихтінням котлів, різноголосими сиренами, перегукуваннями і рипучим голосом з поліційних гучномовців, лякав його. Повз, наче тінь, пройшла дівчина в непримітному сірому плащі, з тацею. Данило взяв бутерброд із сиром — такий-сякий сніданок. Було порожньо, тільки величезний дог у нашийнику сумно виглядав господарів біля брами одного з будинків. Певно, його кинули аристократи, коли тікали у спокійний Відень чи Краків, розлючено подумав Данило. Хлопець кинув бутерброд собаці, дог жадібно глитнув його, не розжовуючи. Ну й нехай. Можливо, в маєтку Яблонських знайдеться якась їжа. Данило ковтнув слину. Нестерпно хотілося кави. Якби він міг гайнути зараз у Романівку, з’їздити до Агнеси... Він згадав, якою розгубленою і наляканою вона була, прощаючись із ним. Сама, замкнена в чужій реальності, в чужому житті. Чи побачить він ще колись ті золотаві іскри в її очах? Данилові краялося серце, він опустив погляд, а коли знову поглянув уперед, закляк на місці.

Пляма в повітрі. Тріпоче, переливається. Данило потер очі, але ні, йому не здавалося. Посеред Соборної вулиці з’явився портал. І він був далеко від маєтку.

Хлопець обережно наблизився і простягнув руку. Прозорі цівки енергії потяглися до його пальців. Його охопило химерне відчуття. Цього разу портал здавався якимось штучним, не природним явищем чи недослідженою аномалією, як раніше. Данило не відчував зв’язку з цим місцем, будинки навколо не здавалися живими. І куди вела ця пляма, хлопець не знав.

Данило відступив і хитнув головою. Повітря більше не вібрувало. Портал зник.

Хлопець невпевнено рушив далі, попереду з’явилися вежі маєтку Яблонських. Данило переліз через паркан і попрямував до чорного ходу. Ключ лежав там, де і зазвичай. Хлопець відчинив двері й гукнув у темряву кухні:

— Свенсоне!

Відповіді не було.

Певно, старий таки виїхав з міста. Може, в нього залишилися родичі у Швеції, подумав Данило.

Хлопець намацав мішок з кавою в шафі й засипав зерна в центрифугу кавоварки. У великому латунному чайнику на плиті лишилася вода. Данило коротко видихнув. Начебто кухарчук Нішант робив усе так, коли минулого разу готував йому горнятко кави. Данило вже збирався смикнути за важіль, як позаду рипнула мостина.

Данило намацав руків’я револьвера за поясом і обернувся.

— Спокійно! Я не хотів налякати, пане Яблонський,— Бобриков стояв на порозі з піднятими руками.

— Чорти б вас ухопили, Бобриков,— видихнув Данило, прибираючи руку від револьвера.— Я ж міг вас пристрелити.

— За всієї поваги, Едварде, гадаю, ви вправляєтеся зі зброєю не так добре, як ваш брат,— російський шпигун зачинив по собі двері.— Хотів поговорити з вами.

— Кави вип’єте? — Данило опустив важіль. Зерна з гуркотом закрутилися в барабані.

— Не відмовлюся.

Бобриков сів за стіл. На оці поблискував монокль, густі світлі вуса неохайно стирчали.

— Чи не поділитеся результатами першого засідання Народної Ради?

— Не впевнений, що можу,— ухилився від відповіді Данило, підставляючи під мідний жолобок горнятко.— Але ж вам і так відомий стан наших справ.

— Авжеж. Знаю, що Агнеса розіслала ноту від імені Леобурга. Але я наполегливо раджу звернутися до цісаря Вільгельма і попросити його про захист, доки ще не пізно.

— Це може стати приводом для початку бойових дій.

— Царю Борисові й Оздеміру не потрібен жоден привід, у цьому ваша біда, мій друже,— фамільярно кинув росіянин, забираючи в Данила філіжанку.— Офіційний представник Леобурга в Українському Королівстві кличе вас до Вінниці. Напевно, ви сподіваєтеся зустрітися там з представниками країн Нового поясу?

— Що ви маєте на увазі?

— Ну ж бо, Едварде, не розчаровуйте мене,— здивовано звів брови Бобриков.— Держави Нового поясу — дрібні країни між Російською та Австро-Боснійською імперіями, таке собі продовження Нейтральної зони, тільки з людьми й містами.

Данило насупився, пригадуючи мапу цього світу. Вочевидь, шпигун мав на увазі Українське Королівство, Малопольське Князівство, Троїстий Балтійський союз. Звернутися до них пропонував і Тео.

— Я не хочу обговорювати з вами наші плани.

— Ваше право, лише дозволю собі уточнити, що представники країн Нового поясу будуть присутні на завтрашньому вечірньому засіданні українського Сойму.

— Зрозуміло. Це все, про що ви хотіли повідомити?

— Я вже казав вам. Леобург висить на волосині. Час іде. Планів своїх Оздемір не змінював.

Бобриков допив каву і підвівся з-за столу.

— До речі, до вас не звертався такий собі «Революційний комітет Австро-Боснії»?

— Уперше чую.

— За моєю інформацією, вони мають вийти з вами на зв’язок,— монокль Бобрикова зблиснув наче розчаровано.— Якщо так трапиться, я б не ігнорував їх на вашому місці. Комітет має вихід на високопоставлених австрійських офіцерів.

— На що ви натякаєте?

— Коли вибухне війна, навіть якщо ви не встигнете звернутися до цісаря Вільгельма, і Нейтральна зона стане театром бойових дій, вам доведеться сподіватися тільки на швидке закінчення. А воно неможливе без послаблення одного з супротивників. Ревкомітет Австро-Боснії може вразити імперію зсередини — це вам на користь.

— Ви так зворушливо дбаєте про нас,— гмикнув Данило.— Схоже, ми дорого заплатимо за цю турботу.

— Ви занадто недовірливий, Едварде. Я, звісно, не філантроп, але наші цілі — зупинити війну і врятувати свою країну — збігаються. Тому я сприяю вам і сподіваюся на взаємну послугу. Мені час, бувайте здорові.

Він вийшов через чорний хід. Данило задумливо дожував бутерброд, запив його охололою кавою і вийшов з маєтку.

Тео йшов центральним коридором лігва вигнанців. Після наради в Ратуші настрій геть спаскудився. Владу в його місті контролюють дилетанти. Вони гадки не мають, що треба робити. Часу обмаль. А вони не натішаться засіданнями у великій гарній залі!

Раптом він помітив тонку смужку світла, що пробивалася з-за прочиненого люка. Яблонський зупинився і зазирнув всередину, та так і закляк. Він у житті бачив чимало, але не таке. Зі стіни кімнати стирчали два залізні штирі, й Лейла, почепившись на них, енергійно підтягувалася. На ній майже не було одягу, якщо не брати до уваги шматок еластичної тканини навколо грудей і вузькі чорні кальсони. Чи... мабуть, ці речі були з її реальності: Тео бачив такий непристойний одяг на жінках у домашньому фарбелауфі в Романівці. Й вони теж робили фізичні вправи.

Лейла тим часом вправлялася в тому ж темпі та з тим самим завзяттям, коротко видихаючи і вдихаючи. Її м’язи здавалися залізними. Тео зачудовано рахував і незабаром збився з ліку. Його огорнуло дивне відчуття: він ніби опинився в іншому світі, де жінка може легко робити те, що, либонь, не з першої спроби вдалося б йому самому.

Дівчина підтяглася востаннє і відпустила штирі. Кілька секунд вона розминала м’язи рук і відновлювала дихання, а тоді випросталася, склала долоні наче до молитви і склепила повіки. Обличчя стало таким спокійним, ніби вона заснула. Лейла зігнула одну ногу в коліні й завмерла знову, утримуючи рівновагу. Тео не міг поворухнутися, час ніби застиг. Вигнанка повернулася в попереднє положення, потім широко розставила ноги й нахилилася, упершись ліктями і головою в підлогу. Лейла легко перенесла вагу на руки, постояла на голові й повільно зробила в повітрі шпагат. Не милуватися спокусливими вигинами її тіла було абсолютно неможливо, Тео обережно втягнув повітря, щосили намагаючись не видати своєї присутності. Лейла знову підвелася на ноги і промовила, не розплющуючи очей:

— Яблонський, не хотіла заважати тобі підглядати, але раптом у тебе щось термінове.

Тео сіпнувся, але швидко опанував себе і зайшов до кімнати. Лейла дивилася на нього спідлоба, впершись руками в боки.

— Підглядати не в моїх правилах, але, Господи милосердний, я ніколи не бачив нічого подібного.

— І як, сподобалося?

Тео ковзнув поглядом по її грудях, обтягнутих лише тонкою тканиною, й оголеному животу і величезним зусиллям волі звів погляд на її обличчя.

— Цілком.

— Зараз ще більше сподобається.

Лейла потягнулася до свого корсета і дістала метальні ножі.

— Відійди.

Тео ледве встиг зробити крок, як у колоду за його спиною увійшло мініатюрне лезо. Лейла зробила ще один кидок, потім розвернулася і метнула ніж з розвороту. Тео подумки відзначив рівну лінію руків’їв, що стирчали з колоди, і скептично посміхнувся.

— Я б убив тебе тричі, перш ніж ти кинула першого.

— От хвалько.

— Справа не в мені. Я бачу, що ти зробиш, за секунду до того, як ти вирішуєш кинути свою іграшку.

Він підійшов до колоди, висмикнув ножі та простягнув їй. А сам став навпроти, спокійно опустивши руки.

— Перевіримо?

Вигнанка криво посміхнулася.

— Не те щоб я зовсім не хотіла тебе вбити...

— Не хвилюйся, люба, я тобі не дозволю. Але для початку не кидай. Просто виріши.

Лейла коротко видихнула і розім’яла плечі. Тео стояв спокійно, розслаблено опустивши руки, але уважно стежив за її діями. В певну мить її обличчя стало дуже зосередженим, м’язи на руках напружилися, а дихання зупинилося. Тео вихопив револьвер і спрямував цівку на Лейлу саме в ту секунду, як вона захопила метальний ніж, аби кинути.

— Вбив,— самовдоволено посміхнувся Тео.

— Гаразд,— Лейла роздратовано стиснула губи.— Спробуймо ще раз.

Вона пройшлася кімнатою, намагаючись не дивитися на нього. Потім між її брів на дрібку секунди залягла зморщечка, плечі напружилися, і Тео знову вихопив револьвер.

— Вбив.

— Ще раз,— розлючено видихнула Лейла, її очі недобре заблищали.

Минуло кілька секунд і...

— Вбив.

— Що це за кляті фокуси! — обурено вигукнула вигнанка.

— Це не фокуси, люба, а роки наполегливих тренувань,— Тео підійшов до неї.— У Вайомінгу я навчився розрізняти блеф і доволі непогано вправлятися з револьвером. Але там я також навчився ловити змій. Змія боїться людини, але якщо її загнати в кут, то єдиний для неї шанс вижити — налякати, а тоді встигнути атакувати першою.

— «Неймовірні пригоди Теодора Яблонського», у п’ятьох томах,— глузливо кинула Лейла, розпихуючи по пасках у корсеті шістку ножів.— Досить на сьогодні, дорогенький.

Тео пхнув револьвер до кобури.

— Визначити, коли змія справді готова атакувати, доволі складно. Але тому поєдинок ще цікавіший,— Тео окинув її оцінювальним поглядом.— А от коли ти готова застосувати зброю — я маю на увазі, справді готова,— тебе видає мова тіла. Завжди.

Лейла вигнула брови і злегка посміхнулася. У її погляді щось змінилося — з’явилася якась млосна, задумлива мла. Дівчина відклала корсет і обернулася до Тео.

— А я б хотіла потренуватися з тобою,— вона усміхнулася без тіні глузування.— Гадаю... ти міг би... багато чого мене навчити. В тебе чимало... досвіду...

Лейла потягнулася до нього, і серце Тео загупало в скронях, ніби паровий молот, її темні очі блищали, і цей загрозливий, бунтарський рубець на гарному обличчі зводив його з глузду. Тео вже майже бачив, як вона зойкне від несподіванки, коли він різко притисне її до себе, відчував у своїх руках її гаряче тіло. Лейла наблизилася до його вуха й прошепотіла:

— Що тепер тобі каже мова мого тіла?

Тео торкнувся її талії і м’яко пригорнув дівчину до себе, але раптом відчув, як щось гостре вп’ялося йому в шию.

— Вбила.

Що це в дідька таке?! Адже ж він бачив, як вона сховала всі ножі в паски корсета!

Тео здійняв руки і повільно відступив. Лейла тримала ніж, спрямований на нього, але тепер відверто глузувала.

— Почекати, заманити, знищити,— вона криво посміхнулася.— Сьомий ніж. Ти бачиш, коли я готова атакувати, а я бачу, коли ти втрачаєш концентрацію. Бій ніколи не закінчується, Яблонський. Ніколи.

Він засміявся і скуйовдив волосся, але потім запитав серйозно:

— Ти тренуєшся, щоб убити його?

— Так.

Лейлині рухи стали різкими, вона шарпнула килимок для тренувань, накинула сорочку і взяла корсет.

— Я допоможу тобі.

Вона кинула на Тео швидкий, майже переляканий погляд.

— Ліпше не заважай мені,— вона пішла до люка й обернулася через плече.— Або я вб’ю і тебе.

— Знаєш, де зараз ті, хто мені погрожував? — кинув Тео.

— Де?

— В землі.

Лейла зміряла його зневажливим поглядом, але нічого не відповіла і вийшла в коридор.

Джекі тримала гарну пляшку з фіолетового скла з гвинтовою накривкою. Вона поскаржилася лікареві Шварцу на безсоння, і той прописав якусь підозрілу настоянку. Певно, в складі був опій. Чим ще в цьому світі можуть лікувати, якщо лікарі навіть не розуміють, нащо вона миє руки перед кожною перев’язкою і після неї? Можливо, від одного ковтка нічого з нею не трапиться, але перед очима все одно стояв Крук — байкер з їхньої тусовки, а точніше, те, на що він перетворювався під кайфом. Барс ще посміювався з неї, коли вона відмовлялася дунути на привалі. Джекі відставила пляшку і вляглася на жорстке ліжко. Краще рахувати овець.

Джекі пролежала години зо дві. У лігві вигнанців було тихо, наче в склепі. Де всі? Щось трапилося? Напад? Дівчина підхопилася з ліжка, в голові запаморочилося. Джекі розгладила спідницю, натягла перуку і вийшла до коридору. Люк на кухні був прочинений, у коридор виливалася смужка жовтуватого світла. Джекі зазирнула туди.

За столом сиділа японка. Данило щось казав про її зниклого батька, але вони жодного разу не зустрічалися. Нею опікувалася Лейла, яка з якогось дива знала японську і незрозуміло чому погодилася няньчитися з підлітком. Дівчинка здригнулася, її жорстке чорне волосся колихнулося, коли вона обернулася до входу.

— Теж не спиш? — запитала Джекі німецькою.

— Ich rerne... Deutsch.

— Ich lerne Deutsch[73],— виправила Джекі, роздивляючись малюнки на столі перед дівчинкою. Тут були замальовки з площі — обриси собору, намети, Давид, Мак, навіть вона сама! На малюнку Казумі Джекі вийшла аж надто епічною — брови суворо зведені, вуста стиснуті, в кулаці гучномовець. У самому кутку хтось кострубато написав німецькою «Леобург — це я». Джекі відчула, як до щік хлинула кров. Вона погано пам’ятала, що промовляла зі сцени, це виходило ніби саме по собі, як потік свідомості. Та, схоже, їй вдалося «народити» гасло для цього міста.

Але найчастіше на малюнках зустрічалася Лейла: усміхнена, зла, серйозна, сумна, з розплетеним волоссям, з косою, впівоберта, навіть з мечем у руці. Вона ніби була її особистою супергероїнею, цілий стос аркушів з її зображенням лежав окремо, і Казумі, малюючи вигнанку по кілька разів на день, наче створювала комікс, присвячений лише їй.

Тут були й інші картинки — яблуко, куля, пневмогвинтівка, армія, солдат, обриси Леобурга, підписані німецькою райони і поруч — стовпчики ієрогліфів. Казумі наче займалася з репетитором, але у кого на це буде зараз час?

— Це ти намалювала? А хто підписав?

— Лейла,— дівчинка запнулася, намагаючись вимовити звук «а». Двічі. Пощастило ж їй з ім’ям наставниці!

Казумі здригнулася й подивилася на зап’ясток. Джекі вперше в цьому світі побачила наручний годинник — з масивним мідним корпусом на широкому шкіряному ремінці й гарним, розписаним сузір’ями циферблатом, крізь отвори якого було видно рух мініатюрних коліщаток. З корпусу годинника висунулося вісім маленьких лапок, і пристрій на мить став схожий на павука. Лапки затарабанили по зап’ястку Казумі. Різьблені стрілки показували четверту ранку. Джекі всміхнулася.

— Це будильник?

Дівчинка знизала плечима, не зрозумівши питання, а тоді зняла годинник і простягнула його Джекі.

— О ні, дякую,— Джекі з усмішкою похитала головою. Японка вимовила щось своєю мовою і збентежено всміхнулася.

— Це не подарунок,— почувся ззаду голос.

Джекі обернулася. В коридорі, схрестивши руки на грудях, стояла Лейла. Вигнанка пригнулася й увійшла до кімнати. Її погляд був ліниво-зневажливий.

— У «тутешній» Японії є якась традиція,— пояснила вигнанка російською.— Казумі хоче, щоб ти сама обрала того, хто заслуговує на цей подарунок. Вона сказала: «Подаруй тому, хто живе у тебе в серці». Якось так.

Джекі ще раз глипнула на годинник. Незважаючи на тутешню дивну моду, шкіряний ремінець видавався занадто широким і грубим для тонкої руки підлітка. Схоже, це був чоловічий годинник. Можливо, це все, що лишилося в неї від зниклого батька.

— Я не можу його взяти.

— Бери, інакше образиться,— позіхнула Лейла.

Величезні чорні очі Казумі дивилися на неї з таким хвилюванням, що Джекі мимоволі простягнула їй руку. Дівчинка застебнула ремінець у неї на зап’ястку.

Джекі знову подивилася на малюнки.

— А це що?

Казумі простежила за її поглядом. На найбільшому аркуші було зображене коло з трьох тварин: леопард вгризався в горло розлюченому ведмедю, той замахувався пазуристою лапою на орла, від якого врізнобіч розліталося пір’я. Дзьоб орла роздирав живіт ведмедя, а золотистий леопард стояв задніми лапами на хвості орла, готовий вчепитися в нього, тільки-но той покінчить з ведмедем. Джекі вже бачила цих звірів на мапі в особняку Яблонських.

— Das ist... ist...

— Війна,— закінчила за дівчинку Лейла.— Всі гризуть усіх, а ми намагаємося вижити. А тепер хутко в ліжечко, сніданок за дві години!

Джекі всміхнулася Казумі й вийшла з кухні. В темряві хтось мало не збив її з ніг. Серце Джекі гупнуло і впало, перш ніж вона встигла збагнути, що зіткнулася з Данилом.

— Нарешті! — засичала вона.— Ти де дівся?!

— Я... так тут...

— Ходімо,— Джекі схопила його за руку й потягла до своєї кімнати.— Розповім тобі державну таємницю.

— Комітет революційних сил Австро-Боснії? — перепитав Данило.

— Уяви. Коли я застукала його з якимось радіо чи то шифрувальною машинкою на даху, думала, він мене звідти скине. А тепер — хоч до рани прикладай,— гірко зітхнула Джекі. Дівчина була дуже стомлена і бліда, й Данило мимоволі її пожалів. Чи витримає Джекі те, на що підписалася?

— І ти погодилася?

— Я що — схожа на Вінстона Черчилля? — роздратовано пирхнула Джекі.— Як мені погодитися, якщо я ні в зуб ногою в цій вашій геополітиці!

Її світло-зелені очі гнівно спалахнули, Данило посміхнувся. Вона досі була тією зеленоголовою Джекі з будинку в Романівці, незважаючи на старомодне вбрання і фальшиве довге волосся.

— Я теж маю для тебе державну таємницю,— Данило схрестив руки на грудях.— До мене приходив Бобриков. Каже, у Вінниці зберуться представники всіх дрібних навколишніх держав і нам треба бути там, хоч умри.

— Може, це якась пастка?

Данило знизав плечима.

— А ще він цікавився, чи не виходив з нами на зв’язок Комітет революційних сил Австро-Боснії.

Очі дівчини розширилися, вона розтулила рота від подиву.

— Він радив не ігнорувати їх.

— Точно лажа якась,— пробурмотіла Джекі.— Чуйка в мене, що вскочимо в халепу. Як же ж мені лячно, а-а-а! Я ж нічогісінько в цьому не тямлю!

— Вам доведеться все з’ясувати, панно Яблонська,— серйозним тоном мовив Данило.— Бо Давид чекає на нас біля Австрійських воріт. Ми їдемо до столиці Українського Королівства, славного міста Вінниці.

Розділ 8

Союз без союзу

У штабній панувала важка, липка тиша. Лейла обвела присутніх суворим поглядом. Кілька пар очей дивилося на неї з явною недовірою, Мак — зі співчуттям, Федя — з напруженим очікуванням, а Яблонський, що розвалився в поточеному міллю кріслі,— з неприхованим глумом. Наче вона сама просила Давида залишати її за командира!

— Ви чудово розумієте,— почала Лейла, намагаючись не видати свого хвилювання.— Ситуація вкрай кепська. Тож не гаятимемо часу. Маку, всі сили маємо кинути на оборону, треба...

— З якого це біса ми маємо тобі підкорятися? Чому ніхто не поцікавився нашою думкою?! — випалив Матей Тодоров.

Лейлу взяла злість. Та хто він у дідька такий? На це зібрання запросили ще кількох вигнанців, аби вони теж знали, що відбувається, але ніхто не надавав їм права голосу!

— Підведися.

— Що?

— Підведися, коли розмовляєш з командиркою! — гаркнула вона.— Свою безцінну думку висловлюватимеш на виборах! А тут і зараз ти маєш підкорятися моїм наказам. Так вирішив Давид.

Хлопець, певно, не очікував випаду і здивовано закліпав.

— Нагадати, що було б з нами, якби не він?! — в Лейли затремтіли руки, вона стиснула кулаки.— Не треба? То стуліть пельки і робіть, що кажуть!

Лейла глипнула на Тео. Тепер він дивився на неї з розчуленою усмішкою, немов на грайливе кошеня, ледь стримуючись, щоб не розреготатися. Клятий ковбой, як же він бісить!

— Чого витріщився?

— Nigdy nie przestanę ciebiepodziwiac[74],— глузливо вимовив він.

— Моя твоя не понимать[75],— роздратовано процідила Лейла.— Маку!

Рудий вигнанець охоче підвівся з краєчку столу, на якому сидів.

— Надішліть один з дирижаблів на розвідку. Нехай доповідають, що відбувається навколо міста. Новобранців відсилайте на поле на південь від Академічного району, одразу за межею міста. Ще слід подумати, як захистити Ратушу. Федю...— вона зробила паузу.— Я доручаю тобі правий фланг оборони. Організуй...

— Що-о?!

Лейла зустрілася поглядом з Тео. Він ошелешено посміхався, але в темно-карих очах зблиснув небезпечний гнівний вогник. Він підвівся і рушив до столу.

— Е-е, ні, зачекай...— нашорошився Федя.— Я...

— Ти доручаєш йому фланг оборони?! — Тео зіперся на стіл і навис над нею.

— Так,— Лейла підвелася йому назустріч.— Без нього ми не відбили б перший штурм. Він кмітливий, він упорається. Вибір маємо невеликий — усі професіонали чкурнули разом з Оздеміром. А тобі я доручаю новобранців. Вони мають навчитися стріляти.

— О ні. Командуй вигнанцями, мила моя, і своїми коханцями,— з презирством кинув Яблонський.— Я маю важливіші справи.

Лейла спалахнула, дихання збилося. Рука потягнулася до кинджала.

— Яблонський, я даю тобі секунду, щоб виб...

— І не мрій!

— Припиніть! — утрутився Федя.

— Стули пельку, попихачу вигнанський!

— Яблонський, та я тебе...

Лейла й незчулася, як у її долоні опинився ніж. Тієї ж миті щось торохнуло та спалахнуло, кімнату затягнуло хмарою порохового диму.

Лейлу наче облили окропом: неможливо вдихнути, неможливо поворухнутися. Ніж у долоні ніби розжарився. У штабній зависла мертва тиша. Лейла повільно обернулася й побачила дірку в стіні просто над своєю головою.

— Ніколи, чуєш? Ніколи не намагайся мені погрожувати,— прокарбував кожне слово Тео.— Я швидший за тебе.

Лейла обернулася й не зводила з нього очей, наче загіпнотизована. Яблонський більше не посміхався. Його щелепи були міцно зціплені, а очі палахкотіли люттю і гострим, нестерпним презирством. Лейла могла б закластися, що він застрелив би її без жодного сумніву, якби не вважав, що вона таки корисна в їхній спільній справі.

Тео пхнув револьвер до кобури, буцнув ногою люк і вийшов з кімнати.

Вигнанці й досі дивилися на Лейлу круглими очима.

Вона злякалася. Так, хай йому чорт, їй стало моторошно. А найголовніше — всі це помітили.

Клятий Яблонський її знищив. Він остаточно сплюндрував її хисткий авторитет. Про цей випадок згадуватимуть щоразу, коли вона віддаватиме наказ. Авжеж, хіба може осоружна вигнанка керувати гоноровим аристократом? Хіба може довіряти його двійникові більше, ніж тому, хто влучає горобцю в око зі ста метрів і ловить руками змій?

Клятий байстрюк. Бісів кретин. Довбаний...

— Усі вільні.

Лейлині нутрощі ніби зв’язалися в тугий вузол, вона втягнула повітря.

— Лейло, я поговорю з ним,— тихо мовив Мак.

— Вільні! — вигукнула вона.

Матей засміявся, вигнанці почали розходитися. Федя на кілька секунд затримався біля неї, та Лейла не звела на нього погляд, і хлопець пішов. Вигнанка в знемозі опустилася на стілець і вперлася чолом у зігнуті руки. Її переповнювало до болю знайоме почуття — гнів, для якого не було виходу. Вона проґавила Оздеміра, вона не може помститися Яблонському, бо він їм потрібен. Це почуття було таке потужне, що затьмарило страх. Як давно вона не відчувала подібного в цьому світі! Тут усе здавалося геть несправжнім, наче декорації в театрі. Відколи вони з Давидом повернулися з заслання, Лейла почувалася надзвичайно, надприродно невразливою. У цьому світі вона могла все. Вижила в Оздеміровому льосі, не замерзла на смерть у клятих сибірських снігах, уціліла на вулиці Справедливості, відбулася синцями, впавши з даху! Й от тепер...

Яблонський витягнув на поверхню те, що вона сховала дуже, дуже глибоко, і Лейла не могла цього пробачити. Вперше побачивши Фединого двійника, вона одразу вирішила триматися від нього подалі. В Яблонському було щось небезпечне — і справа навіть не в тому, що він повсякчас хизувався револьвером. А в тому, що він без вагань вистрелив у неї. Він кинув виклик її невразливості. Він єдиний не здавався їй декорацією.

Лейла ще раз згадала його важкий, сповнений ненависті погляд.

Її знову замлоїло, але цього разу не з безсилої люті.

Тео вилетів з вигнанського лігва скуйовджений і злий, як чорт. Десь стріляли — ймовірно, тренувалися новобранці, яких йому доручила Лейла. Бісова змія! Вона досі нічого не розуміє. Для неї це лише ігри! Яблонський роздратовано відкусив кінчик сигари, клацнув вогницею, розпалив і глибоко затягнувся. Призначити на ключову роль довбеника, який і гадки не має, з чим вони зіткнуться, лише для того, щоб тримати його ближче до себе і зрештою залізти йому в штані! Й після цього вона роздаватиме йому накази? Дідька лисого! Тео міг би закластися, що в цьому підземеллі знайдеться чимало коханців цієї дівки — то нехай ними і керує. А він робитиме те, що вважає за потрібне. Але перед тим вирушить до старого-доброго будинку Шарлотти. Тео сплюнув і пішов через ліс до міських стін.

Постріли погучнішали, в повітрі з’явився добре знайомий запах порохового диму. На рівному майданчику біля самої стіни вишикувалися леобуржці — одягнені хто як, із сірими від хвилювання й недосипу обличчями,— і цілились у дерев’яні мішені. Гримнув залп — і один з новобранців завалився на спину, не впоравшись із віддачею старої гвинтівки.

І вигнанці вірять, що ця армія захистить місто?

Один з бійців вийшов з шеренги і простягнув руку бідоласі, який оговтувався, сидячи на землі. Тео вже збирався йти далі, але зупинився.

— Тобі так виб’є плече,— боєць забрав його зброю.— Ти неправильно тримаєш гвинтівку...

Ти диви! Це що за бісів знавець? Тео гмикнув, загасив недопалок і рушив до них.

— А ти, либонь, знаєш, як правильно?

Чоловік обернувся. Його щоку перетинав багряний знак вигнанця, а підборіддя і щоки приховувала густа чорна борода. Вигнанець розмовляв німецькою, але з помітним акцентом, отже, він не був корінним леобуржцем.

— Я добре стріляю.

— Добре стріляєш? — криво посміхнувся Тео.— Поки що бачу, що ти добре базікаєш.

У темних очах бороданя спалахнув недобрий вогник. Тео повільно відсунув край куртки від кобури. Вигнанець розвернувся, блискавично скинув на плече гвинтівку і вистрілив у мішень.

Пороховий дим поволі розвіювався. Яблонський примружився, роздивляючись дерев’яну фігуру. Пострілом їй знесло пів голови.

— Непогано,— Тео стиснув губи.— Але в бою ворог рухатиметься, а не стоятиме на місці, наче лялька.

— То кинь тарілку.

Обличчя вигнанця залишалося спокійним, але очі були так само сторожко примружені. Тео гмикнув. У Вайомінгу за таку зухвалість вигнанець поплатився б власним життям. Звісно, якщо не виявився б швидшим.

Новобранці зібралися біля них півколом, з цікавістю спостерігаючи за експериментом. Тео знехотя взяв тарілку, зважив на долоні. Пальці вигнанця стиснули гвинтівку — він готувався щомиті здійняти її на плече. Тео дивився просто йому в обличчя, очікуючи, коли концентрація супротивника дасть тріщину і щось відверне його увагу, але бородань уперто дивився на нього. І Тео жбурнув тарілку в повітря.

Гримнув постріл, їх огорнула хмара диму. Тарілка розлетілася на друзки.

Певно, бородань таки мав шанси вижити у Вайомінгу.

— Як звуть? — недбало кинув Тео.

— Аслан.

— Ти справді непогано стріляєш, Аслане. Можливо, тебе не вб’ють.

Тео розвернувся, щоб іти, але позаду пролунало:

— А ти хто в біса такий? Може, сам спробуєш? Яблонський обернувся до нього і криво посміхнувся.

Екіпаж повільно просувався горбкуватою дорогою, блукаючи серед посивілих від паморозі ланів. Час до часу сумне одноманіття за вікном порушували стрункі ряди сосон, невеликі ставки й зустрічні екіпажі. Обрій наливався червоним, хмари з темно-блакитних ставали попелясто-рожевими. Спочатку Джекі гадала, що вони вирушать до Вінниці залізницею, чи бодай дирижаблем, але залізничний вокзал у Леобурзі стояв порожній від початку протестів, а дирижаблі були корисніші на варті, тож Давид запропонував їхати з маєтку Яблонських до кордону колясою. Крім того, треба було взяти з собою багаж — купу Агнесиних суконь на всі випадки життя. Дорожню, обідню, для прогулянки, для прийому... Яка ж то дурня, особливо зараз! Але сперечатися Джекі не схотіла. Від хвилювання в неї зник найменший натяк на сон, серце калатало мов скажене. Цікава пригода, якою спочатку здавалася подорож до іншої реальності, засмоктувала її, наче трясовина. Аудієнція з королем, виступ у сеймі... чи як вони його там називають, сойм? Боже! Як вона з усім цим упорається?

— Ми майже на кордоні,— з тривогою промовив Давид.— Розмовлятиму я. На цій заставі я багатьох знаю.

Дорога почала розширюватися. Попереду постала темна висока стіна зі сторожовими вежами. Екіпаж зупинився. На одній з веж, спираючись на турель з багатоцівковим кулеметом, мирно дрімав солдат у темно-зеленому однострої. На флагштоку над його головою висів жовто-блакитний прапор.

— Приготуйте документи і чекайте тут,— скомандував Давид і виліз з екіпажа.

— Які ще документи? — безбарвним голосом запитала Джекі.

— Ось ці, люба моя «кузино»,— Данило витягнув із сумки папери і тицьнув їй у руки.— І краще мовчи, добре?

Джекі розгублено розгорнула потертий аркуш. «Reisepass. Freie Stadt Leoburg. Agnes Maria Jablońska»[76]. Вона зітхнула й визирнула у вікно. Давид підійшов до солдатів, що чергували біля шлагбаума. Вони обійнялися, наче старі друзяки, вигнанець роздав їм якісь квадратні коробки і махнув рукою в бік екіпажа. Один із солдатів відокремився від групи і наблизився до них.

— Хорунжий Ясенєвський, Північна кордонна бригада,— відрекомендувався він, притуляючи пальці до козирка кашкета.— Прошу ваші документи.

Джекі дивилася на нього, як зачарована. Ще зовсім юнак, худі щоки, дещо хворобливий рум’янець. На вигляд не старший за двадцять років. Темно-зелений мундир зі стоячим коміром, золотий тризуб і корона на лівому рукаві, схрещена гвинтівка і шабля — на правому, болотяного кольору галіфе й начищені до блиску чоботи. Його форма здавалася новісінькою, як і лискуча пневмогвинтівка, яку хорунжий тримав за спиною. Прикордонник очікувально вигнув брови. Данило вирвав у Джекі з рук паспорт і віддав йому.

— То куди панна прямує? — з легкою посмішкою поцікавився хорунжий.

Джекі вже набрала в груди повітря, щоб відповісти йому українською, але Данило міцно стиснув її долоню і сказав:

— Wir fahren nach Winnyzja[77].

Прикордонник припинив посміхатися і по черзі подивився їм в очі. Потім віддав документи і відступив від екіпажа. Давид попрощався зі своїми приятелями і заскочив назад до коляси. Заскреготав невидимий механізм, і шлагбаум поволі почав підійматися. Візник ляснув батогом, і екіпаж легко покотився через ворота.

Прикордонна застава й похмура стіна з потемнілих від часу колод лишилися позаду. Далі шлях роздвоювався: на роздоріжжі вони натрапили на дорожній знак під коронованим тризубом. Гарний шрифт, охайні круглі літери.

«Вінниця, Бердичів — Житомир».

— Джекі, ми в Україні,— зашепотів Данило майже з дитячим захватом.— Ми в тутешній Україні!

Вигнанець здивовано звів брови, але, схоже, вирішив не ставити зайвих питань.

Посеред нескінченного степу і соснових гайків, поруч із залізничним зазубнем з декількома коліями, розташувалася непоказна одноповерхова будівля. Її було навіть складно назвати вокзалом — не було жодної вивіски, лише темні вікна — на подив, чисті й завішані симпатичними червоними шторами в білий горошок. Екіпаж зупинився просто на пероні. Візник зіскочив з козел і відчинив перед Джекі дверцята. Дівчина зловила на собі його недовірливий погляд. Він здався їй знайомим... маєток Яблонських... екіпаж саме звідти... а це... Певно, Агнеса в її виконанні видавалася хлопцю дивною, якщо не сказати гірше.

Андрес. Його звуть Андрес, він працював у Яблонських.

Кучер допоміг їй вибратися з екіпажа. Данило підійшов до неї:

— Чекай тут, ми купимо квитки,— скомандував він, зробив кілька кроків до вокзалу, але повернувся й суворо поглянув їй в очі.— Ні з ким не розмовляй, не відповідай українською і не відходь від цієї вивіски,— вказав він на табличку «Пневмопоштовий пункт», що безпорадно бовталася на вітру.

— Я вже доросла,— набурмосилася Джекі.— Мене навіть до леобурзької Ради взяли.

Данило гмикнув у відповідь, і вони з Давидом зникли в будиночку. Майже розвиднилося, але сонячне проміння не могло пробитися крізь завісу хмар. Віяв мерзенний вогкий вітер, придорожню траву сріблила паморозь. Джекі щільніше закуталася в дорожній плащ, але не зігрілася: тканина була затонка. Двірник у брудному фартусі зиркнув на неї з-під кудлатих брів і витягнув на платформу якусь іржаву штуковину на двох колесах. «Механічний маніпулятор»,— спливло в голові. Агнеса неодноразово бачила їх у Леобурзі. Можливо, такий був і в маєтку Яблонських. Маніпулятор чхнув, засопів і поволі поїхав платформою, всмоктуючи опале листя у своє механічне черево.

По зап’ястку Джекі забарабанили маленькі лапки. Вона глянула на годинник Казумі: різьблені стрілки показували восьму. Коли ж прибуває той потяг? Джекі зачаровано дивилася на отвори в циферблаті, крізь які було видно монотонний рух золочених коліщаток. Механічне серце годинникового павука невтомно працювало. «Це не подарунок. Ти сама повинна вирішити, кому подарувати».

Джекі важко зітхнула. Вона не могла подарувати годинник тому, кому хотіла. Через раптову поїздку, новини про можливу аудієнцію з королем і постійну хворобливу сонливість вона не думала про Федю вже кілька годин. Що він збирався сказати їй у соборі? І про що подумав, коли побачив її з Тео? Здається, вона відповіла: «Трохи пізніше. Маю йти». За кілька тижнів у Леобурзі Джекі навіч бачила стільки смертей, каліцтв, розбитих доль, вогню, болю і несправедливості, але навіть це не допомагало їй усвідомити, де вона опинилася. Зараз Джекі була за межами Нейтральної зони, на шляху до Вінниці, в якій вона навіть у своїй, звичній Україні ніколи не бувала. А Федя залишився в охопленому жахом місті, на яке будь-якої миті могла ринути іноземна навала. І не одна. І може так статися, що вчора вони бачилися востаннє. Невже оте «Трохи пізніше. Маю йти» — це і все, що вона хотіла йому сказати? Чому люди так мало думають про миті, які проживають? Особливо коли обидва опиняються не в тому місці й не в той час, як зазвичай і буває, коли у спокійне, безхмарне життя неквапливо, немов сходження льодовика, вповзає війна.

Джекі досі не розуміла, що саме тримає його тут: Федя не був аж надто зацікавлений участю в цій леобурзькій війні, як, наприклад, Тео. Можна припустити, що Федя залишається в Леобурзі заради Лейли чи йому соромно піти, поки Данило тут. Тисяча причин, але, авжеж, не заради неї. Перед очима майнула картина: вогнище, Лейла і... Та бодай йому! Джекі заплющила очі й почала рахувати до десятьох. Спогад розплився, дівчина зітхнула з полегшею. Так, вона бачила все на власні очі, і брехати самій собі відтепер було просто непристойно. Тож вона — останнє, що тримає Федю в цій реальності. Й у Романівці він залишався з нею через банальні жалощі. І цей годинник...

— Пфрууух!

Джекі скрикнула від несподіванки і відсахнулася. Підбори перечепилися через бордюр, вона впала на землю, з голови злетів капелюшок. Над нею в ранковому попелястому серпанку нависала істота. Чудовисько. Воно мало хобот і опуклі скляні очі, його тіло приховувала важка гумова попона. Істота рохкала і мотиляла головою, наступаючи на Джекі. Серце гупало так сильно, що від його ударів здригалося все тіло. Лише за кілька секунд дівчина помітила вершника, що вмостився на широкій спині чудовиська. На його шиї бовталася схожа маска. Вершник зістрибнув і кинувся до неї.

— Proszę ті wybaczyć, nie chcialem Рапі przestraszyć![78]

Джекі здригнулася. Поляк? Або просто знайомий з Агнесою та навмисне звертається польською? Що за дивні обладунки в нього й у його... це що, кінь? Кінь у протигазі?!

Хлопець простягнув їй руку. Джекі не могла поворухнутися. За мить вона розгледіла нашивки на його сірому бушлаті, кобуру на поясі, галіфе. Військовий. Молодий, сіроокий, тонкі світлі вусики. І кінь. Але нащо їм ті протигази?

За будівлею вокзалу почулися голоси. Зважаючи на те, що Джекі не реагує, військовий підскочив до неї і спробував підняти за лікоть. На перон виїхала група вершників.

Військові. Коні в протигазах. У Джекі перехопило подих.

Поляк нарешті підняв її з землі.

— Погляньте, панове, Ковалек уже панянку собі надибав! — мовив солдат у темно-синьому однострої.

Військові засміялися, і серед них Джекі помітила двох дівчат. Їхні однострої не відрізнялися від чоловічих, а на сідлах так само бовталися протигази. Жінки в армії? Тут? Джекі згадала, з якою бридливою цікавістю дивилися на Лейлу, на її штані й чоботи леобурзькі чоловіки. Небачене видовище!

Весела розмова раптом обірвалася: з-за будівлі вокзалу виїхав, певно, їхній командир. Усі вмить замовкли, поляк напружено виструнчився. Джекі відзначила, що однострої військових — різні: кілька людей за її спиною, як і її рятівник, мали сірі однострої, з орлами на рукавах. Бушлат командира був темно-синій, як і у двох дівчат і того солдата, який прокоментував ситуацію; на головах вони мали чорні папахи.

Командир — кремезний, невисокий на зріст, із пишними чорними вусами — спішився і рушив до Джекі. Дівчина швидко напнула капелюшок і нервово обтрусила сукню. Він окинув її уважним поглядом, заклав руку за спину і привітався:

— Сотник Демчишин, панно. Що тут відбувається?

— Ich verstehe Sie nicht,— пробурмотіла Джекі.— Ich warte auf den[79]...

З голови дуже недоречно вилетіло слово «поїзд» німецькою, але, на щастя, з вокзалу, мало не загубивши циліндр, вилетів Данило.

— Що сталося?! — запитав він німецькою, ошелешено роздивляючись гурт військових.

— Це я й намагаюся з’ясувати, пане,— відповів йому офіцер німецькою.

То він знає німецьку? З вокзалу вибіг Давид і, поки Данило розговорився з командиром, Джекі позадкувала до вигнанця.

— Що трапилося?

Джекі не встигла відповісти. Вдалині засвистіло, по землі пробігла ледь відчутна вібрація. Скло затремтіло, станційний доглядач вийшов на платформу з червоним прапорцем. Вітер посилювався, з голови Джекі мало знову не злетів капелюшок. Джекі підійшла до краю платформи і побачила потяг, що мчав до вокзалу.

Такого величезного паротяга Джекі в житті не бачила, і складався він з безлічі склепаних між собою металевих плит, наче велетенський броненосець. Масивні труби дихали парою, пофарбовані в захисний колір вагони гусінню котилися за паротягом. Поїзд стишив хід і ще раз засвистів, випускаючи в холодне ранкове повітря струмінь пари. Повз Джекі пропливли криво написані білою фарбою букви «Київ».

Судячи з кулеметних турелей на дахах вагонів, це був явно не їхній рейс.

Броньовик перевершував розмірами навіть будівлю станції. Джекі роздивлялася його з роззявленим ротом. Військові спішилися й заметушилися. Спрацював механізм, масивні шестерні відчинили двері бронепоїзда. Сотник відсалютував Данилові й почав командувати завантаженням. Данило розвернувся до Джекі. Вираз його обличчя не обіцяв їй нічого доброго.

— На десять хвилин не можна лишити! — вибухнув він.— У що ти тут ускочила?!

— Кінь у протигазі! — вигукнула Джекі, наче це мало все пояснити, і гнівно смикнула зав’язки капелюшка.

— Та хай хоч кіт у чоботях, я що казав?! — Данило перевів погляд на вигнанця.— До речі, оті — солдати Малопольського Князівства. У них тут «сумісний вишкіл». Певно, проходять захист від хіматаки. Часто буває таке?

— Не знаю, але це добрий знак,— кивнув Давид.— Гадаю, у Вінниці справді можуть бути представники Малопольського Князівства.

— Дівчата-офіцерки,— задумливо промовила Джекі.

Давид примружився, роздивляючись гурт військових.

— Нічого дивного, за наказом коронного гетьмана до армії беруть усіх без обмежень. Давно вже.

Вдалині знову засвистіло, тепер тонше. До станції котився інший потяг, і що ближче він під’їжджав до монструозного «Києва», то відчутнішою ставала відмінність. Данило дістав годинник.

— Це наш. Давиде, клич Андреса, закинемо багаж.

Потяг зупинився на сусідній колії, за броньовиком — у порівнянні з ним він здавався іграшковим, карикатурно дрібним. Джекі ще раз окинула поглядом велетенський паротяг і глипнула на Ковалека, який саме знімав жахливу гумову збрую зі свого коня. До нього підійшов чоловік у коричневому цивільному костюмі й щось запитав. Чоловік стояв спиною до Джекі, але потім обернувся.

Азіат.

— М-м-м, а це ще хто? — пробурмотіла Джекі.

— Де?

Джекі відволіклася на Данилове питання і хотіла показати йому незнайомця, та коли обернулася, на пероні його вже не було.

Вони перетнули колію і підійшли до свого поїзда. Джекі подумала, що в цих вагончиках навряд чи можна випростатися на повен зріст. Дівчина знайшла перший вагон і простягнула квиток сонному худорлявому провідникові в блакитному кітелі й кашкеті. Той глянув на її квиток і паспорт крізь монокль, кинув на неї підозрілий погляд, а тоді подав руку і допоміг залізти у вагон. Данило увійшов услід за нею.

Внутрішнє оснащення вражало. М’які плюшеві дивани замість звичних полиць стандартного плацкартного вагона, до яких Джекі звикла в рідному світі; атласні фіранки з мереживом, блискучі позолочені клямки на вікнах і дверях, просторе відділення для багажу. Витончені столики були зроблені з темного дерева, певно, коштовних сортів.

— Оце так вагон! — видихнула Джекі.— Я гадала, до цієї станції лише самі скотовози ходять.

— Це перший клас,— посміхнувся Данило.— Ти ж аристократка. Я б ніколи не повіз аристократку в скотовозі.

Паротяг протяжливо свиснув, Джекі відчула легкий поштовх і ледь устигла умоститися на дивані, як потяг рушив.

— Дивися!

Данило різко прокинувся від стусана в бік. Джекі прилипла до вікна і роздивлялася місто, що стрімко наближалося до них.

Коли Данила зморив сон, пейзаж за вікном був одноманітним і нудним — поодинокі села, яри, переорана на зиму чорна земля змінювалися сіро-жовтими ланами й лісами, іноді стелився туман. Зрідка цю сумну картину розводили зустрічні потяги, кінні екіпажі й дирижаблі, що час до часу показували свої велетенські черева серед густих хмар. І ось тепер вони наближалися до столиці. До полудня хмари розійшлися, і в синьому небі над містом виблискували сигароподібні балони з довгими, схожими на щупальця гігантського кальмара линвами, що спускалися до самої землі.

— Аеростати загородження,— пробурмотів Данило і подивився на похмурого Давида.— Вони очікують на бомбардування?

— Це ж Україна. Їхні землі жадають усі,— позіхнув вигнанець.

— Так, звісно,— зніяковіло кахикнув Данило.

— Погляньте. Мені здається, я вже бачила цих «комарів»,— Джекі зробила руку дашком і невідривно вдивлялася в небо.— Над Леобургом.

На тлі поштових дирижаблів, що неквапом прямували до повітроплавного порту, вирізнялася група літальних апаратів з механічними крилами. Вони стрімко мчали до міста, хвацько обганяючи повітряних гігантів і ухиляючись від аеростатів, поки зовсім не зникли з поля зору.

— Чорт забирай, та це ж літоциклетки! — випалив Давид.— Леобурзькі літоциклетки! Але ж Гурвіц казав, що апробація ще не закінчена і продавати технологію ми не...

— Ага, а ще він казав, що тримає нейтралітет і не вплутується у військові ігри.

— Мені здається, Агнесо, тобі варто поговорити з ним з приводу сплати податків,— посміхнувся вигнанець.

Паротяг пронизливо просвистів, його огорнуло хмарою пари. Повз вікна пролітали темні силуети будинків і величезні, схожі на чудовиськ заводи з тисячами труб і конвеєрів. У Вінниці їх було не менше, ніж у Леобурзі. Відмінність була одна: біля кожного з заводів сновигали люди у військових одностроях. Здавалося, все населення Вінниці від малого до старого вдягло військові однострої, і нічого дивного для звиклого ока в цій картині не було. Іноді по двоє, іноді цілими групами військові стояли на платформі біля вагонів з овочами, розмовляли з працівниками, щось записували, поки механічні щупальця перекладали коренеплоди з вагона на конвеєр.

Цукровий буряк?

— Тут цукор роблять? — Данило ошелешено посміхнувся.— Військові роблять цукор?

Давид відкинувся на спинку крісла.

— Тут — цукор, а он там — спирт. Це зараз. Але обладнання будь-якого з цих заводів за день-два може бути переобладнане на військові потреби, вочевидь, вони тут саме для цього. Шкода, що в Леобурзі все не так просто.

Поїзд промчав через похмурий промисловий район і викотився на міст. Південний Буг виблискував у тьмяному сонячному світлі, в ньому відбивалися різноманітні літальні апарати, що ширяли над містом. На протилежному березі височіла монументальна споруда з коричневої цегли з великим колесом і конвеєрами. Данило припав до вікна. Вагон сповнився аромату шоколаду. Колесо повільно оберталося, конвеєрами рухалася сировина, з труб на даху вихоплювалася пара, а над цехом здіймався й опускався велетенський поршень.

— Я б заточила шоколадку,— сумно зітхнула Джекі.

Нарешті паротяг подолав міст, заревів і заглибився в середмістя. Столиця Українського Королівства здавалася пасторально-провінційною: двоповерхові будиночки без звичної для Леобурга вигадливості, зелені сади й затишні квадратні площі. Хід потяга сповільнювався. Картину за вікном на кілька секунд приховали пелехи сизої пари, і врешті вони зупинилися під овальним скляним дахом вінницького вокзалу.

Данило допоміг Джекі спуститися на перон і кинув один лео носієві. Той скривився і щось невдоволено пробурмотів, дивлячись на іноземну монету, але все-таки взявся до роботи. На найдальшій колії стояв ще один бронепоїзд, трохи менший за той, що вони бачили біля кордону. «Святий Володимир». Військові в синіх одностроях і чорних папахах сиділи на дахах броньованих вагонів, один з них грав на губній гармоніці. Ззаду, на гусеничному помості, покоїлася гігантська гармата.

Вокзал кипів життям: клерки в капелюхах-казанках і картатих костюмах, з невеликими валізками, поспішали на рейс до Відня, дами, які прибули з Кракова, в пишних сукнях і капелюхах з пір’ям, нарікали родичам на гамір, юрба гомоніла багатьма мовами — майже як у Леобурзі. Данило чув, як кілька проводжальників кинулося до їхнього провідника.

— Що на кордоні? Що кажуть? Ви бачили російські дирижаблі?

Між пасажирами снували хлопчаки з газетами. Данило покликав одного і придбав свіжий випуск.

Газета «Воля». Передовиця проголошувала: «Австралія свобідна!»

Парламент Британської Імперії ухвалив надати незалежність Австралії в обмін на винятковий економічний союз. Данило вигнув брови. І це — в той час, коли Австро-Боснія і Росія готові перегризти один одному горлянки за п’ятачок землі під Леобургом!

Джекі торкнулася його рукава:

— Давид знайшов візника!

Мабуть, місцева шляхта сповна користувалася всіма благами цивілізації і, на відміну від леобурзьких аристократів, їздила переважно паровими екіпажами, а не кінними. Давид закинув багаж на причіп, і огрядний неговіркий візник мовчки запустив мотор.

— Ми їдемо до готелю,— коротко пояснив Давид.— Пообідаємо. Крім того, Агнесі треба перевдягнутися.

— Мені не треба...

Данило докірливо глипнув на Джекі, й та слухняно замовкла, розправивши брижі на спідниці дорожньої сукні. Погода знову погіршувалася, над містом згустилися важкі хмари, крізь які час до часу долинав гуркіт моторів і стрекотіння механізмів. Колеса застукали бруківкою, екіпаж виїхав на центральну вулицю і тепер обганяв повільну «гусінь» парового трамвая.

Архітектура Соймової вулиці з плином руху значно змінилася: замість двоповерхових маєтків постали незвично високі, на десять-дванадцять поверхів, будівлі з пишною ліпниною і кумедними круглими вікнами. Після Леобурга вони здавалися Данилові чи не хмарочосами. Повз екіпаж промайнув жовтий осінній парк за кованою огорожею, і за деревами Данило вгледів великий маєток з центральною банею і колонами біля входу. Біля ґратчастих воріт з позолоченим тризубом і короною виструнчилося кілька військових у чорних одностроях.

— Резиденція короля,— вказав Давид і подивився на Джекі.— Якщо все вийде, ти потрапиш туди ввечері.

Дівчина знову зблідла і здійняла плечі.

— Як вийшло, що в Україні з’явився король? — запитав Данило.

— Його обрав Сойм,— усміхнувся вигнанець.

— Обрав?

— Так. Болеслав Андрієвський править уже майже тридцять років, сів на престол дуже молодим. Його обрали після Першої середземноморської війни, коли Австро-Боснія і союзники перемогли Росію і та відповзла звідси за Дніпро. Відтоді Українське Королівство живе надією возз’єднатися зі своєю лівобережною частиною, яку, до речі, росіянам належало повернути короні згідно з Палермським мирним договором.

— Який Росія, звісно, не поспішає виконувати?

— Авжеж,— вигнанець схрестив руки на грудях.— Та я гадаю, поки живий Северин Ярошенко, Україна ніколи цю надію не полишить. Ось чому їм важливо підтримати нас.

— Хто такий Ярошенко? — насторожено запитала Джекі.

— Коронний гетьман.

— Типу головнокомандувач?

— Так, дуже впливова людина,— кивнув Давид.— Він порядкує армією від самого обрання Болеслава на престол, хоча кілька разів намагався відійти від справ. Та імперії не дають йому спокою. Вважаю, те, що Україна досі тримається на плаву між двох імперій,— це його заслуга.

Екіпаж зупинився на розі двох вулиць, біля небесно-блакитної будівлі з круглою башточкою. Напроти розташовувалася невелика площа, яку півколом обрамляли чотири будинки. В центрі височіла квадратна Ратуша, увінчана жовто-блакитним прапором.

— Як це схоже на площу Чорного,— промовила Джекі.

— Бо це проект Олекси Чорного,— всміхнувся Давид і допоміг їй вийти з екіпажа.— Наш отець-фундатор родом звідси.

Небесно-блакитна будівля виявилася готелем «Савой». На вході їх зустрів апатичний метрдотель. Він поговорив з Давидом німецькою і видав ключі. За кілька хвилин вони були на своєму поверсі. Данило з розчаруванням відзначив, що нічого незвичайного в номері не було, навіть домашнього «телеграфу», як у Яблонських. Хлопець кинув газету на тумбочку і просто в одязі завалився на ліжко. Все було б чудово, якби не страшний свербіж обпечених долонь. Але він не міг дати цьому раду без Джекі, а їй знадобиться пів години, щоб перевдягтися.

Мапа Леобурга з кабінету Оздеміра виявилася величезною і накрила весь стіл у залі засідань. По лінії річки й пагорбів, що оточували Леобург, було розставлено олов’яних солдатиків, яких подарував Феді син Мака. Хлопець заклав олівець за вухо й уперся руками в стільницю. Хай як його дратував Тео, він мав бути на його місці. Найменше Феді хотілося бути відповідальним за якийсь там фланг оборони, але повідомляти про це під час перестрілки в штабній було точно не найкращою ідеєю. Одна справа — це вигадати, як нейтралізувати кілька неповоротких «крабів», і геть інша — організувати оборону проти цілої армії, маючи до своїх послуг жменьку ледве навчених добровольців, чотири кулемети й кілька легких дирижаблів. Господи, та Федя навіть в ігри такі не грав на компі! Найгірше — хлопець і приблизно не уявляв чисельність війська, що їм протистояло, і кількість озброєння. Оскільки одного разу вже дійшло до використання танків-вогнеметів, то далі зброя буде серйозніша. Й усі, хто міг би щось порадити, були зайняті іншими важливими справами.

Федя важко зітхнув. Йому здавалася завеликою не лише мапа, а й саме місто. Їхніх сил навряд чи вистачить на оборону всього периметру. Розумніше буде утримувати пагорби на північному заході та правий берег річки. Нема сенсу залишатися в Творчому районі, де вигоріла половина будинків. А ще важливим пунктом на мапі була дорога, що йшла від західного виїзду з Леобурга, Австрійських воріт, через Нейтральну зону до Українського Королівства. На півдні й південному заході за містом також були пагорби й ліс, і саме там розташувався вигнанський «завод», отже, цю ділянку теж слід прикрити ретельніше...

Грюкнули двері. Федя підвів голову. До нього йшла Лейла, і ледве їхні погляди зустрілися, хлопця ніби хльоснули крижаним батогом. Він зціпив зуби і втупився у мапу, уникаючи дивитися на дівчину.

Хай їй грець. Краще б вона залишалася в штабі. Або на площі. Де завгодно, аби якнайдалі від нього.

— Якщо ти гадала, що в моїй особі отримала потужний стратегічно-аналітичний центр, то...

— Звісно, я так не вважаю,— м’яко всміхнулася вона.— Але тобі я принаймні довіряю. Давид завжди казав, що довіра — найголовніше. Сподіваюся, ти щось вигадаєш. Ти ж у нас молодець, чи не так?

Федя витягнув з-за вуха олівець і насупився. Знущається? Вигнанка здавалася розслабленою і безтурботною, ніби тієї ранкової наради зі стріляниною не було. Її темні очі були трохи примружені, вона посміхалася самим куточком вуст.

— Для тебе це все іграшки?

— Нам треба протриматися до повернення Давида. Та й по всьому.

— Ага. А разом з ним прилетить Капітан Америка?

Лейла засміялася і торкнулася його плеча.

Вона занадто близько. Занадто. Якщо вона посунеться ще на сантиметр, то...

— Ти мене підставила,— Федя звів брови.— Про такі пропозиції повідомляють заздалегідь.

— Це була не пропозиція, а наказ. Дякую, що не став сперечатися. Певно, це було неприємно, але...— вигнанка зітхнула.— Я готова на все, щоб загладити провину.

Слова, що зривалися з її вуст, наче краплі води, падали в нього, відлунювали в голові, хай яких зусиль Федя докладав, щоб її не слухати. Лейла ковзнула до нього, і Федя навіть не помітив, як вона опинилася між ним і столом. Їхні стегна зіткнулися, й от він уже не може не дивитися на неї, і немає нічого, крім її величезних чорних очей і цих карміново-червоних губ, цього рота, який обіцяє стільки насолод.

Це третя реальність. Небезпечна, перекручена, неправильна.

Вони обоє пошкодують.

— Лейло, ти — моя біда.

Вона посміхається, її долоні повзуть по його плечах, вона, гойднувшись уперед, шепоче на вухо:

— Я твоя.

...Одна крапля переповнює океан.

Рипить стіл, шарудить зім’ята карта. Слова перетворюються на шепіт, дихання — на зітхання, присутність — на дотик. Кров прискорює біг, гуде у вухах, рветься назовні. Федя вже не тут, він не знає нічого, крім цього пекельного полум’я всередині, й тисяча демонів керує ним. Думки заливає розпечене олово, в ньому все тоне, і він рухається кудись вогненним тунелем без жодної мети. Лейла обвиває його, вона всюди, Федя відчуває її на шиї, на плечах, на стегнах. Її вуста наче мед, її шкіра — атлас, її волосся пахне димом і трояндами.

...Раптово вигнанка вперла долоню у Федині груди і завмерла.

— Тихо! Чуєш?

У коридорі щось гримнуло, почулися квапливі кроки.

Реальність упала на Федю, наче крижана брила з карниза сонячного дня.

Господи Боже. Та це ж божевілля.

Зім’ята мапа Леобурга валялася на підлозі, солдатики й олівці розлетілися по всій залі. Федя зіскочив зі столу і миттєво стягнув з нього Лейлу. Вигнанка зніяковіло кахикнула, застібаючи ґудзики на сорочці. Вони намагалися не дивитися одне на одного.

Цієї миті двері відчинилися, і до зали влетів вигнанець.

— Дирижаблі!!! — вигукнув він.

— Які ще дирижаблі? — сторожко звела брови Лейла.

— Бойові! — хрипко крикнув розвідник.— Оздемір повертається з цілою армією!

Джекі сиділа як на голках. Екіпаж під’їхав до круглої високої будівлі, більше схожої на фортецю, ніж на урядовий будинок. В’їзд крізь арку їм перепинили гвардійці у чорних одностроях, як і ті, що охороняли резиденцію короля. З воріт з неочікуваною спритністю вибіг низенький лисуватий панок у чорному фраку, з розлогою темною бородою. Він щось схвильовано пояснив гвардійцям, шлагбаум піднявся, й екіпаж покотився крізь арку.

Всередину круглого двору виходили під’їзди, як у звичайному житловому будинку. Біля кожного входу висіли прапори держав. Спинилися біля під’їзду з прапором Леобурга.

— Дуже радий, дуже радий, панове,— пробурмотів панок німецькою, потискаючи руку Данилові.— Панно Агнесо... на жаль, ми не були знайомі особисто... дозвольте відрекомендуватися — Нандор Галь, повноважний представник вільного міста Леобурга в Українському Королівстві. Я добре знав вашого батька.

Джекі помітила його сторожкий погляд, але простягнула руку. Галь акуратно стиснув її долоню й уклонився, а тоді жестом запросив їх увійти.

Кабінет леобурзького чиновника був на першому поверсі — простора зала з оксамитовими червоними портьєрами, столом для перемовин і секретером. У кутку розташовувався робочий куточок, а поруч на столі була розстелена дивовижна мапа Українського Королівства. Кордони країни проступали над папером залізним частоколом, а міста видавалися іграшковими — крихітна вінницька ратуша цокала годинником на башті, над Одесою тріпотів малесенький жовто-блакитний прапорець, а між Львовом і Житомиром катався мініатюрний паротяг. Україна була мов жива. І столиця її була аж ніяк не Вінниця — короною був увінчаний Київ, який перебував під владою Російської Імперії по той бік Нейтральної зони — величезного рубця з залізними зубами, що розділяв українські землі. Неподалік Києва, на правому березі Дніпра, розташовувався Леобург.

Джекі присіла в крісло поруч з мапою, Данило сів біля неї. Давид став спиною до вікна.

— У нас обмаль часу,— Галь уперся кулаками в стіл.— Прошу вибачення за поспіх, ви, певно, втомилися з дороги...

— Пане Галь,— урвала його Джекі.— Чому ви нам допомагаєте?

Представник Леобурга насупився і стиснув губи.

— Тому що...— він зам’явся.— Гадаю, ви ставитеся до мене з певною недовірою, адже на посаду мене призначив Оздемір. Ви маєте на те повне право. Скажу так: я повністю поділяв погляди вашого батька на будівництво держави, але вважаю ту катастрофу, яка спіткала Леобург, наслідком його злочину.

У кімнаті запала мовчанка, Галь висунув шухлядку і дістав звідти газету.

— Август Яблонський, як і всі ми, не мав права залишати Леобург без уваги. В нашому місті виріс монстр, а ми продовжували жити лише своїми турботами,— він показав Джекі передовицю з її зображенням з мітингу на Михайлівській.— «Леобург помер... Так, ми, саме ми занапастили свою останню обитель. Я прошу вибачення у всіх вас від імені мого батька, Августа Тадеуша Яблонського. Але я маю виправити його помилку». Ось що я прочитав у «Wiener Zeitung», ось чому я з вами.

Джекі кивнула. Стаття Зінкевича, хай там як, таки допомогла їм.

— Що це за екіпажі біля під’їзду Малопольського Князівства? — задумливо мовив Давид.

— До Вінниці прибули міністр закордонних справ і кілька делегатів з краківського Сойму. Також тут є міністри Дунайських князівств і делегація з Троїстого Балтійського союзу. Всі вони чекають на ваш виступ у Соймі сьогодні ввечері. Унікальна можливість!

— А король? — Джекі зашарілася, почувши власний хрипкий від хвилювання голос.— Мені казали, що ви влаштуєте зустріч.

— О так,— Галь заклав руку за спину і виструнчився, ніби король раптом з’явився в кімнаті.— Його величність Болеслав приділив нам час у своєму щільному графіку. В цьому я не мав сумнівів, адже Українське Королівство одним з перших визнало суверенітет Леобурга. Я домовився про аудієнцію о п’ятій.

Що?! Джекі глипнула на золотистий циферблат величезного підлогового годинника й похолола.

— За пів години?! То я... я... так скоро?

— Так, і тому я хотів сказати кілька слів, перш ніж ви поїдете до резиденції,— представник Леобурга почепив на ніс круглі окуляри на золотому ланцюжку.— Становище короля нині не найсприятливіше. Партія його супротивників у Соймі значно посилилася. Болеслав вважає, що за допомогою перемовин і союзів існує можливість якнайдовше стримувати войовничий настрій Австро-Боснії, і, слід визнати, йому досі це майстерно вдавалося — в Україні панував мир. Він боїться втратити рятівний нейтралітет, тому навряд чи піде на пряму військову допомогу Леобургу, щоб не накликати гнів іншої імперії — Російської...

— Але про що мені тоді з ним говорити? І... якою мовою?

— О, ви майстерно виголошуєте промови, пані Агнесо,— усміхнувся Нандор Галь.— Якщо вам не вдасться переконати його величність, можливо, до вас дослухається Сойм. Що ж до мови, король — колишній офіцер австрійського ландверу. Він блискуче володіє німецькою.

Ще й німецькою. Вона ж затинатиметься через слово! Джекі судомно втягнула повітря. Клятий корсет, у ньому геть неможливо дихати. Ще кілька хвилин — і вона зомліє та гепнеться на підлогу.

— Шкода, що коронний гетьман нині виїхав на військовий вишкіл,— зітхнув Галь.— Можливо, розмова з ним була б ще продуктивнішою. Свого часу Ярошенко був капітаном армії Російської Імперії і добре знає загрозу, яку та собою являє. Але, даруйте, я зробив усе, що міг.

— Дякую,— Джекі заплющила очі, в голові паморочилося.

— Не хвилюйся, Агнесо,— хрипко промовив Данило, і це прозвучало геть невтішно.— Ти впораєшся.

Три, два, один...

— Їдьмо,— Джекі підвелася з крісла.

...Серце гупало в скронях. Джекі вийшла з екіпажа перед величним порталом з мармуровими колонами, поруч з якими вона почувалася піщинкою. Під ногами зашурхотів гравій. Данило щось мовив їй на вухо, але дівчина майже не розбирала його слів. Гвардійці відчинили перед нею двері.

— Женю...— (Вона здригнулася, коли Данило назвав її на справжнє ім’я).— Король — це лише посада. Він — звичайна людина. Не бійся. Ну ж бо, з Богом.

І Джекі, інтернатська невдаха, рушила назустріч вінценосній особі.

Внутрішнє оздоблення резиденції було не таке пишне, як сама будівля. В усьому тут відчувалися скромність і стриманість — ані червоного дерева, ані позолоченої ліпнини, хіба що величезна кришталева люстра в холі. Тільки-но Джекі переступила поріг, до неї вийшов чоловік у військовому однострої. Від хвилювання все пливло в неї перед очима — навіть не роздивилася його обличчя, лише зауважила вистрижений за козацькою модою довгий чуб і поголені скроні.

— Його величність чекає на вас,— мовив він німецькою і зробив жест рукою.

За мить Джекі опинилася у просторому світлому кабінеті. Посередині стояв овальний стіл для переговорів, під стінкою — диван і невеличкий секретер. На стіні висіло кілька мап, і Джекі впізнала в обрисах країн Українське Королівство з Нейтральною зоною посередині, Російську Імперію і величезну, розміром з пів континенту, Австро-Боснію. Біля протилежної стіни розташувалася книжкова шафа. Біля самого вікна стояв письмовий стіл, за яким сидів чоловік. На перший погляд, він здався їй худорлявим і непоказним, утім, коли Болеслав підвівся їй назустріч і наблизився, виявилося, що він доволі міцний. Джекі схилила голову в поклоні, а тоді оглянула сухорляву фігуру у військовому кітелі й зупинила погляд на обличчі — вузькому, з запалими щоками, гладенько поголеному. Чуприну король мав світлу, майже білу, а ще білясті брови і світло-сірі очі, з промінчиками зморшок у куточках. На тонкому носі зручно сиділи невагомі круглі окуляри, їхній ланцюжок вів за вухо.

Оце і все?

Джекі сама не знала, що думати: з одного боку, вона не очікувала корони і соболиної мантії, але з другого — український вінценосець здавався аж надто непоказним, а його кабінет — бідним, як помешкання спартанця.

— Вітаю вас, панно Яблонська,— повільно промовив він німецькою.— Як ваша подорож?

Його погляд залишався холодним і очікувальним, Джекі нервово смикнула зав’язки на капелюшку, вагаючись, чи скинути його, чи ні. Якби ж вона знала хоч щось із придворного етикету!

— Чудово. Дякую, ваша величносте.

— Дозвольте висловити співчуття з приводу жахливих подій у вашому місті,— король зробив жест до крісла, і вона рушила за ним.— Ми як ніхто розуміємо ваш біль.

— Саме тому я тут,— промовила Джекі, знову відчуваючи, ніби за неї говорить хтось інший. «Інший», який не плутає артиклі й не забуває розтягувати голосні відповідно до леобурзького акценту. І це саме його промови друкують у зарубіжних газетах. Авжеж, вона сама не спромоглася б на таке!

Болеслав потягнув за ручку на ланцюжку, десь дзвякнув дзвоник, і до кабінету занесли тацю з двома філіжанками. Поки ад’ютант розливав каву, король дивився їй в обличчя з задумливим виразом. Тільки-но вони знову залишилися наодинці, Джекі провадила:

— Я не гаятиму вашого часу: і над Леобургом, і над вашим королівством нависла смертельна загроза. Дорогою ми бачили безліч ваших військових і бронепоїзди, і тепер я розумію, що ви так само усвідомлюєте цей факт і готуєтеся до оборони. А ми воюємо вже зараз. Воюємо без «завтра», ваша величносте. Становище в місті жахливе: у скарбниці нема грошей, ми не маємо зброї, не маємо армії, лише жменьку відчайдушних добровольців. А наш ворог має потужного союзника, і ви знаєте, про кого йдеться. Я не вірю, що Юміт Оздемір залишить Леобург. Він обов’язково повернеться. Повернеться скоро і, боюся, на чолі цілої армії, тому без вашої допомоги ми не встоїмо,— Джекі зробила паузу, обличчя Болеслава залишалося замисленим і похмурим.— Ви — єдина наша надія, а ми — єдина перешкода, яка відокремлює вас від війни. Ви ж розумієте, що вони не зупиняться, проковтнувши Леобург?

Король кинув у філіжанку два шматочки цукру і помішав каву срібною ложкою.

— Панно Яблонська, я чудово розумію ваш відчай. Ви цілковито маєте рацію — ми готуємося до оборони. Але я маю уточнити: ми так живемо. Це наше життя — щомиті бути готовими захищатися. Раніше так не було — й Україна довгі століття не мала державності. Але тепер ми виплекали покоління, яке за лічені дні здатне перетворитися на армію і застосовувати для оборони будь-які підручні засоби. Бути готовими до війни щохвилини — наша єдина можливість вижити. Але поки війна не прийшла до нас, ми не закликатимемо її на нашу голову. Ми не можемо вступати в союзи, які ставитимуть нас під прямий удар. Ми не хитатимемо власний нейтралітет.

— Якщо ви не маєте наміру укладати союзи, що тут, в такому випадку, роблять польські війська? Ми бачили їх на полігоні біля кордону,— Джекі стиснула кулаки, аж заболіли долоні.— А представники Дунайських князівств? А Троїстого союзу?

Болеслав презирливо вигнув губи. У Джекі склалося враження, що український король і сам не схвалює прибуття іноземців, але з якоїсь причини нічого не може з цим удіяти.

— Це традиційний щорічний вишкіл, нічого більше,— холодно кинув король.— Про жодні союзи не йдеться. Ми дотримуємося нейтралітету.

— Леобург так само дотримувався нейтралітету, навіть армії власної не мав. А Леобург — це не Україна з її родючими землями. Та їм навіть земля наша не потрібна,— пирхнула Джекі.— Вони просто хочуть зробити наших учених своїми рабами, от і все. А тоді війна прийде і до вас, ваша величносте, можете не сумніватися. І жоден нейтралітет їх не зупинить.

— Послухайте,— Болеслав сьорбнув кави.— Українське Королівство існує, хоча лише якихось тридцять років тому ніхто не сумнівався, що довго ми не протягнемо. А зараз усі ключові рішення ухвалюються саме тут, у Вінниці, а не в Петербурзі чи у Відні. І в цьому велика заслуга такої політики. Ми не втручаємося в ігри гігантів, а вони натомість не чіпають нас.

Джекі відкинулася на спинку крісла і посміхнулася.

— А як же Київ?

— А що Київ?

— Ви малюєте його вашою столицею на мапах, сидячи у Вінниці. Невже не прагнете звільнити його?

Болеслав стиснув губи, його очі роздратовано звузилися.

— На все свій час. Запевняю вас, ми вміємо чекати.

Джекі видихнула, намагаючись заспокоїтися. Його спокійний тон і сонний вираз обличчя раптом почали так дратувати, що вона ледь стримувалася, щоб не вихлюпнути каву, яку король так спокійнісінько пив, йому на голову.

— Зараз, коли я розмовляю з вами, моє рідне місто, можливо, бомбардують з дирижаблів чи палять з вогнеметів. Моїх людей, можливо, труять газом,— засичала вона.— Ми теж трималися за той клятий нейтралітет, але коли трапилася катастрофа, нам ніхто не допоміг. Жоден гарант нашої безпеки не запобіг цій трагедії.

— Співчуваю,— кивнув Болеслав.— Я сьогодні ж визнаю за Народною Радою з вами на чолі право спадкоємності влади, і Сойм ухвалить постанову на вечірньому зібранні.

Папірець! О, він ду-у-же допоможе їм проти Оздемірових танків!

— Дякую, але я сподівалася...— Джекі зціпила зуби.— Я сподівалася на істотнішу допомогу. Нам потрібна зброя — стільки, скільки зможете дати.

— Скільки людей мешкає в Леобурзі? — несподівано запитав Болеслав.

— Близько ста тисяч.

— Ви відповідальні за сто тисяч, панно Яблонська. А на підконтрольних Українському Королівству землях — десять мільйонів. Я не можу ризикувати десятьма мільйонами заради ваших ста тисяч. Ми не надаватимемо вам зброї.

Джекі відчула, як від кипучого гніву спалахнули щоки. Перед очима промайнули довгі ряди тіл під закривавленими простирадлами, жовті черевики, жерло танкової гармати, що дивиться на неї, і вогняний струмінь, від якого її врятував Тео... Стогін, кров, операції під склепінням собору, обпечені Данилові руки. На очі накотилися сльози. Як він може бути таким спокійним?!

— Невже ви не розумієте... вони ж усі загинуть! Усі! — Джекі зірвалася з місця і нервово пройшлася кабінетом.— І я загину разом з ними! Ми не маємо нічого! Вони вбивають нас, а світ лише дивиться! Ви просто сидите і чекаєте, коли небо впаде на наші голови!

Ох, Данило її вб’є! Замовкни, дурепо, негайно стули пельку...

— Заспокойтеся, будь ласка,— в голосі короля вперше почулося хвилювання.

— Я просто в розпачі від вашої бездіяльності! — Джекі трусило від гніву, вона нависла над королем і вперлася руками в боки.— Зараз, у цю хвилину, ви можете перешкодити вбивствам, але ви... ви боїтеся! Коли ви одними з перших визнали наш суверенітет усупереч думці імперій, ви не боялися?!

— Панно Яблонська,— втомлено зітхнув Болеслав.— Я поділяю ваше обурення, але зі свого боку можу лише обіцяти, що в разі продовження бойових дій Українське Королівство прийме, розмістить і забезпечить ваших біженців усім необхідним. Також найближчим часом до Леобурга прибуде гуманітарна допомога. Якщо вам знадобиться моє сприяння щодо організації міжнародного конгресу гарантів недоторканності ваших кордонів — можете цілком на мене розраховувати. Але зброя... ні.

Запала мовчанка, і Джекі раптом почула дуже знайомий звук — тихий механічний скрегіт. Болеслав закасав рукав і подивився на наручний годинник.

Такий самий, яку неї. Японський годинниковий «павук» тарабанив лапками по його зап’ястку, і король опустив важіль, щоб вимкнути будильник.

— Це японський годинник? — пробурмотіла Джекі вголос.

— Що? — король кинув на неї погляд.— Так, японський. І в мене за кілька хвилин наступна зустріч. Перепрошую, Агнесо.

Він підвівся з крісла, демонструючи, що час аудієнції вичерпано. Джекі люто смикнула зав’язки капелюшка, намагаючись зав’язати бант.

Вона вилетіла з кабінету, не прощаючись, і стрімко залишила резиденцію. Після напівтемряви холу в очі боляче вдарило червоне світло сонця, що вже поволі ховалося за жовтими кронами дерев. До неї підбіг Данило. Дівчина не зупинилася і швидкими нервовими кроками попрямувала до екіпажа.

— Ну як? Чого мовчиш?!

— Нам торба,— розпачливо видихнула вона і відчинила дверцята екіпажа, не чекаючи, поки це зробить водій.— Нічого не вийде. Даню, я нагримала на нього. Я нагримала на короля.

— Е-е...— тільки і сказав її «кузен».

Лейла навела тетранокль і клацнула лінзами. Сутінки забарвилися зеленим, а вдалині, на тому березі річки, за огорожею парку і між будинками спалахнули яскраві силуети.

— Чому вони зупинилися?

Мак опустив свій тетранокль і обернувся до неї.

— Тут наші позиції. Поки вони не з’ясують їхню міцність, не ризикнуть атакувати.

— Скільки їх? Хто це взагалі в біса такі?

— Розвідка доповіла, що їх близько тисячі, не так і багато,— Мак знову поглянув у тетранокль.— Можливо, це леобуржці, що втекли з Оздеміром. З розпізнавальних знаків у них — лише пов’язка з леобурзьким левом, як у кундшафтерів.

Лейла закусила нижню губу і задумливо звела брови.

— Скільки мають техніки?

— Кілька броньовиків і три бойові дирижаблі. До міста дирижаблі поки що не підходили, швидше за все, їх використовують для розвідки.

— Чиї дирижаблі? Російські?

— Вочевидь, що так,— знизав плечима вигнанець.— Вони дуже високо, інші так не літають. Але імперського орла нема.

— Їх замало, щоб захопити Леобург.

— Так,— погодився Мак.— І це ще більше насторожує.

Лейла прибрала тетранокль у торбу і відповзла від краю даху.

— Евакуюйте поранених до штабу. Всіх біженців з Творчого — у підземні сховища під Університетом. У Михайлівському соборі й Ратуші не повинно бути нікого з цивільних, зрозуміло?

— Зрозуміло.

Лейла пірнула на горище і побігла сходами вниз. Там на неї вже чекав наспіх броньований паромобіль.

— Боже,— видихнула вона, побачивши металеву потвору.— З вами тільки воювати.

Федя розгладив мапу на столі. Його нудило від хвилювання. Кілька годин — і йому доведеться презентувати результати на засіданні Ради, а він ніяк не міг зосередитися. Хлопець уперся ліктями в стіл і скуйовдив волосся. Що він тут забув? Чому просто не може піти звідси, чому Джекі знову втекла і що в біса сьогодні сталося між ним і Лейлою? І навіщо, коли в місті з’явилася невідомо чия армія, яка вночі може їх усіх перебити, він міркує про це?

Поруч хтось увічливо кахикнув. Федя аж підскочив з несподіванки. Напроти стояв невисокий гладкий чоловік з пишними бакенбардами і лисиною. Він виструнчився перед Федею, наче перед військовим командиром, і доповів:

— Франц фон Бауф. Штабс-капітан Прусської королівської армії... у відставці.

Брови Феді поповзли на лоба. Хто це? Гість вичікувально дивився на нього, а тоді запитав:

— З ким маю честь?..

— А... ну... Мене звуть Федя.

Фон Бауф чекав на продовження, але, так і не почувши його військового звання, кивнув.

— Мене просили обговорити з вами стратегію.

— Хто просив?

— Командирка вигнанців, Лейла.

Федя здригнувся, почувши її ім’я. Вигнанка таки відпровадила до нього досвідченого помічника. Можливо, разом вони зможуть вигадати щось, що дозволить їм дожити до світанку.

— Я б показав вам стратегію, але насправді є лише окремі ідеї.

Фон Бауф насупився. Вони сіли за стіл, і Федя, посиливши світло газової лампи, виклав свої думки, розставляючи солдатиків на мапі по місцях оборони. Штабс-капітан кивав, іноді перепитував, і Федя рився у словниковому запасі Тео, мов у шафі, щоб знайти потрібні німецькі слова.

— В цілому, ви маєте рацію. Наших сил забракне, щоб утримувати все місто. Також припускаю, що на північному сході Леобурга — там, де мешкає російська громада,— нам опиратимуться, якщо ми будуватимемо оборону. Слід зміцнювати оцю лінію,— фон Бауф розкреслив лівобережжя навпіл.— Можна навіть віддати їм будівлю в’язниці й поліційні казарми.

Федя кивнув.

— Треба дізнатися в Лейли, скільки їх зайшло сьогодні на лівий берег.

— Зараз вона тобі розкаже.

Біля люка штабної стояв Тео. Їхні свідомості розділяла «ширма», Федя не знав, про що той міркує, але з виразу обличчя припускав, що двійник страшенно розлючений.

Авжеж, він знає про ту сцену в Ратуші.

Тео підійшов до столу і сів поруч з прусським штабс-капітаном. Федя витримав його допитливий погляд і посміхнувся. До штабної увійшла Лейла.

— А ось і вона!

Вигнанка зупинилася на вході. Яблонський і фон Бауф водночас підвелися зі стільців, Федю ніби щось штовхнуло зсередини і він теж схопився з місця. Що ж, манери у джентльменів цього світу залишаються навіть під землею. Лейла пропустила до кімнати якогось вигнанця, що заніс тацю з бутербродами і латунний чайник, причинила ляду й підійшла до столу.

— Отже, що маємо на лівобережжі? — діловито запитав Тео, пропалюючи її в’їдливим поглядом.

— Це ти маєш доповідати,— гмикнула Лейла.— Ти саме виконував завдання в Шарлоттиному борделі.

— Моє завдання було надто важливим, щоб ще стежити за хлопцями Оздеміра, але, наскільки я бачив, ви теж не гаяли часу,— очі Тео недобре зблиснули.

— Тобі здалося,— вигнанка полоснула Тео розлюченим поглядом і схилилася до мапи.— Вони зупинилися тут і тут. Мають броньовики і кілька танків. Дирижаблі не перетинали межі міста.

— Цього замало, щоб захопити Леобург,— зауважив Федя.

Вигнанець, що приніс їм їжу, дістав з торби круглу колбу і передав її фон Бауфу.

— Це зільбершторум,— пояснив фон Бауф.— Я попросив принести зразок. Оскільки ми вирішили не продавати знайдені в Робітничому районі цистерни, хлопці пропонують зробити з них ручні гранати.

— Ручні гранати? — Яблонський зважив колбу на долоні.— Ви хочете закидати танки хімічним розчинником? Ідея цікава, але дія чистого зільбершторуму слабша, ніж концентрату Яблонського.

— Матимеш можливість перевірити, я обіцяю,— Лейла насупилася, роздивляючись мапу.— Не збагну, нащо Оздемір влаштовує цю виставу.

— Маневр, щоб відвернути увагу,— Тео підкинув на долоні колбу.— Певно, цар Борис не хоче витрачати на цю авантюру свої дирижаблі. Вони зроблять щось інше.

— Ану ж, здивуй мене військовим генієм! — гукнула до нього Лейла.

— Бобриков казав, що Оздемір поїхав по армію. Натомість йому надали тисячу хлопчиків і три надувні кульки,— Яблонський посміхнувся.— Гадаю, цар Борис дуже засмутився, що Юміт не зміг упокорити нас газом і вогнеметами, але щось стримує його від того, щоб змести наше місто з лиця землі. Можливо, Відень. Та Оздемір добре поплазував і випросив другий шанс. Тепер спробуйте міркувати, як він.

— Сумніваюся, що він здатен міркувати,— пробурмотіла Лейла.

— О ні,— Тео дивився на неї, повільно повертаючи колбу в пальцях, ніби чарівник.— Він мав дуже зручний і слухняний народ. Таврував, виганяв, нищив вільні газети і до загибелі Августа Яблонського не відчував ніякого опору. Що сталося потім?

— Потім ми з Давидом повернулися з заслання. Відтоді напруга почала зростати,— відповіла Лейла.

— Вигнанці,— кивнув Яблонський.— Вигнанці — ось головний об’єкт його ненависті. На мою думку, Оздемір вважає: якщо позбутися цієї зарази, його милі покірні леобуржці знову носитимуть його на руках і, як і раніше, слухатимуть його пафосні промови з балкона Ратуші. Усе стане як було.

— Але це не так,— обурився фон Бауф.— Та страшна м’ясорубка в середмісті змінила все назавжди! Забагато смертей, щоб пробачити...

— Знаєте, для Оздеміра триста людей — не так уже й багато,— знизав плечима Тео.— А з ілюмінатора бойового дирижабля це взагалі видається маленьким непорозумінням.

Раптом підлога та стіни штабної здригнулися. Стіл і стільці підстрибнули. Світло газової лампи блимнуло, вона перекинулася, Федя швидко поставив її на місце.

— Що це?

Яблонський схопився з місця.

— Що це було, чорт забирай?! — вигукнула Лейла.

Кімната затрусилася. Федин олівець покотився по столу і впав на підлогу. Федя схопився за стіну, по руці пробігла вібрація. Він обернувся до Тео.

— Тікайте! — гримнув Яблонський.

Молодий вигнанець першим кинувся до дверей. Тріснуло каміння підлоги, щось заскреготало й оглушливо заревло, і просто посеред кімнати, обертаючись і випльовуючи грудки сирої землі, вкрутився величезний металевий бур.

Данило обвів поглядом круглу залу українського Сойму. Схоже на лекторій в університеті. Делегатів тут було менше, ніж депутатів у Верховній Раді «нормальної» України, і йому було добре видно кожного з них. «Воєвода Волині», «Воєвода Брацлавщини», «Воєвода Галичини» проголошували таблички на їхніх робочих місцях.

У першому ряду, біля трибуни, розмістилися гості з сусідніх держав. Праворуч, у кабіні над залою, сидів король Болеслав. Вираз його обличчя здавався відстороненим, хоча рухи були різкі, він час до часу знервовано оглядав залу, точніше, ту її частину, де сиділи опозиційні делегати. Друга кабінка, навпроти королівської, була порожня. Певно, там мав сидіти відсутній нині коронний гетьман. Між кабінками містилося механічне табло для результатів голосування.

Після конфузу на аудієнції Джекі відмовилася виступати перед Соймом і всілася на найдальшій лаві біля виходу, наче студентка-прогульниця. На дівчину було важко дивитися: вона досі картала себе, її обличчя було таке сумне, що Данилові мимоволі кортіло якнайшвидше закінчити їхню безнадійну справу і відвезти її до Леобурга. Можливо, Джекі справді переоцінила свої можливості. Вона ж не має досвіду. Але як би повелася на її місці Агнеса? Навряд чи досягла б кращого результату.

— Ми звертаємося до вас нині, бо завтра може бути запізно. Скажені імперії неможливо зупинити самими перемовинами. Знекровлений і обпечений Леобург — це ваше майбутнє, це ваші міста за кілька місяців, якщо ми не вживемо спільних скоординованих зусиль. Я прошу вашої допомоги від імені вільного міста Леобурга. Допоможіть урятуватися нам, і тоді ви маєте шанс урятуватися самі,— закінчив виступ Данило.

Тишу перервали бурхливі овації. Лунали схвальні вигуки, деякі делегати підвелися зі своїх місць. Данило глипнув на короля. Болеслав дивився йому в обличчя, стиснувши губи, а тоді перевів погляд на воєводу Волині й ледь помітно хитнув головою.

— Голосуємо, панове,— оголосив один з делегатів і взявся за важіль на трибуні.

Почулося клацання. Під рядами трибун запрацювали механізми, квадратики з цифрами на механічному табло почали змінюватися.

«За» — дванадцять, «проти» — чотирнадцять.

Данило зітхнув і ще раз поглянув на Болеслава. Чоло короля вкрилося потом, він потирав зап’ястки, але у світлих очах читалося задоволення. Данило вже збирався зійти з помосту й рушити до Джекі, але зупинився і вперся долонями у трибуну. Всі здивовано стежили за кожним його рухом.

— Знаєте, це, звісно, не моя фраза. Але мені здається, хтось має виголосити її... тут,— він мало не вимовив «у цьому світі».— «Якщо країна, обираючи між війною і ганьбою, обирає ганьбу — вона отримає і війну, і ганьбу». Сьогодні ви обрали другий варіант. Прощавайте.

...Джекі залізла під ковдру і згорнулася калачиком. Після вигнанського підземелля номер у «Савої» здавався просто раєм, особливо його ванна кімната зі срібною раковиною і перламутровими кахлями. Дівчина посиділа в гарячій ванні та сподівалася миттєво заснути, але перед очима миготіли картинки бентежного дня: суперечка з королем, виступ Данила в Соймі, вокзал, бронепоїзд, військові, безліч військових... Вони з Данилом провалили свою місію. Ні! Це вона провалила всю місію, це вона не змогла зіграти роль Агнеси, роль правительки цілого міста. Скількома смертями вони заплатять за її істеричний випад на аудієнції? Про що вона тільки думала!

Годинник на стіні показував пів на одинадцяту. Данило, мабуть, ще не спить. Джекі встала з ліжка, накинула халат і вийшла в коридор.

Данило відчинив двері одразу ж, щойно вона постукала, ніби чекав на когось. На ліжку стояла відчинена валіза, він пакував речі.

— Я тут той-во...— Джекі запитально наморщила лоб.— Чи може аристократка проти ночі заходити в номер до свого кузена?

Данило всміхнувся і пропустив її до кімнати. Біля вікна стояв похмурий Давид.

— Я хотіла вибачитися,— почала Джекі.— Це все через мене.

— Авжеж, ні,— Давид обернувся до неї.— Ніхто в Леобурзі не посміє тобі дорікнути після того, що ми пережили.

— Галь попереджав, що король триматиметься за нейтралітет до останнього. Нема сенсу вибачатися,— сказав Данило, зачинивши валізу.— Король принаймні пообіцяв сприяти конференції. Може, та штука в Оздеміровому кабінеті — якраз і є вихід на якесь високопоставлене цабе? Типу захищеної урядової лінії? Подивимося.

— Я сьогодні розмовляв з представниками Троїстого союзу і Малопольського Князівства,— додав Давид.— Вони запевнили, що Леобург отримає гуманітарну допомогу. Але більше розраховувати нема на що... Не тільки Україна тримається за нейтралітет.

Джекі підійшла до вікна. На підвіконні лежала газета, що її Данило купив на вокзалі. «Австралія свобідна!» Дівчина перегорнула першу сторінку. «Коронний гетьман Українського Королівства Северин Ярошенко відвідав вишкіл королівської фльоти в Одесі». Замітка була ілюстрована: зі шпальти гордовито дивився чоловік у військовому однострої та високій чорній папасі. Його довгі козацькі вуса спускалися нижче підборіддя, а з-під комірця визирав залізний хрест. Прискіпливий погляд гетьмана чомусь змушував Джекі нервувати, ніби вона опинилася на допиті. Дівчина роздратовано відклала газету і поглянула у вікно. Біля входу в готель у каламутному світлі газового ліхтаря виднілися силуети. Джекі придивилася. Вони були в цивільному, але чомусь їй здавалося, що це саме військові. Схоже, це просто враження цих шалених днів. Джекі вже хотіла відпустити гардину, як тут один з незнайомців обернувся і глипнув на вікна готелю.

Азіат.

Знову.

— Давиде, поглянь, хто тут.

Вигнанець, що стояв поруч, визирнув у вікно.

— Це китайці якісь, чи що? — пробурмотіла Джекі.

— А може, японці,— знизав плечима він.— Але що вони тут роблять?

До готелю під’їхав паровий екіпаж. Люди швидко влізли досередини, й екіпаж покотився Соймовою. Джекі обернулася до Данила.

— Я бачила азіата тоді на станції, він розмовляв з поляком, який мене налякав. А ще... король має японський годинник,— вона відсунула рукав і показала подарунок Казумі.

— Вінниця не схожа на відомий курорт,— задумливо мовив Данило.— Навряд вони приїхали зробити кілька селфі на тлі «Савою».

У двері постукали. Джекі здригнулася і краєм ока помітила, як Давид потягнувся до револьвера. Данило обвів їх настороженим поглядом, підійшов до входу й відчинив.

У коридорі стояв незнайомець у сірому костюмі. Він тримав у руках капелюх і тростину з круглим дерев’яним навершям.

— Вибачте, вам кого?

Гість мовчки окинув Данила оцінювальним поглядом.

Пишні довгі вуса, військова постава, гордий, серйозний вираз обличчя, уважні темні очі, коротко стрижене сиве волосся... та це ж... Джекі озирнулася на газету, яку залишила на підвіконні, й відчула, як руки вкриваються сиротами.

— Даню, це гетьман,— з переляку українською прошепотіла вона.

— Який гетьман? — Данило обернувся до неї і насупився. За мить його очі розширилися.— Гетьман?!

— Коронний гетьман Українського Королівства Северин Ярошенко,— німецькою промовила Джекі, підвищивши голос.

— Радий бачити вас, панно Яблонська,— також німецькою звернувся до неї гість.— Дозволите увійти?

Данило дивився на нього на всі очі з безглуздою дитячою усмішкою, ніби побачив рідкісного солдатика, якого бракувало в його колекції.

— Звісно, прошу вас,— Данило незграбно відступив, пропускаючи українського воєначальника в номер.

Джекі присіла на край ліжка. Ярошенко сів у крісло і закинув ногу на ногу. Данило нарешті припинив захоплено всміхатися і посерйознішав.

— Чесно кажучи, ми не очікували побачити вас тут, пане гетьмане.

— Перепрошую за несподіваний візит, але я щойно повернувся з Одеси,— сказав Ярошенко, і Джекі подумала, що він розмовляє німецькою так само добре, як і король, хоча замолоду вони служили в різних арміях.— Про те, що я тут, ніхто не знає, але я мусив зустрітися з вами.

— Якщо ви хочете пояснити, чому Сойм проголосував так, а не інакше, то не варто обтяжувати себе, це вже не має значення,— кинула Джекі й одразу ж прикусила язика. Знову її тягне нагримати на високопосадовця!

— Ні, панно Яблонська, я гадаю, ви чудово зрозуміли, чому так сталося, після розмови з королем. Ви, до речі, справили на нього незабутнє враження — він казав, що ще не бачив правителя, який би так самозречено захищав своїх людей. Йому хотілося б допомогти, але в його ситуації це неможливо. Однак, на відміну від його величності, я маю інший погляд. Росія — анітрохи не менша загроза, ніж Австрія. Українське Королівство — кривава рана на боці ведмедя, а Леобург — кістка в його горлі,— очі Ярошенка гнівно спалахнули, але потому вираз його обличчя знову став байдужим.— Ми нероздільні, й тому ваші інтереси — то і наші інтереси також.

— Ого,— видихнула Джекі.

— Сьогодні Сойм провалив ще одне голосування,— сказав Давид.— Про створення союзу з державами «Нового поясу».

— Так, і це ще одна наша помилка,— погодився гетьман.— Політика його величності на початку була дуже ефективною, королівству вдалося відстояти право на прийняття самостійних рішень без австрійського впливу. Нашому війську не довелося брати участь у Другій війні. Ми уникли нових руйнувань і жертв. Але віднедавна ситуація в світі почала стрімко змінюватися, а в нашому Соймі занадто захопилися внутрішньою боротьбою і не відчувають цього.

— Треба влаштувати їм екскурсію у Михайлівський собор Леобурга,— видихнула Джекі.— Там би відчули.

Обличчя гетьмана не змінило свого виразу, але погляд потеплішав. Вочевидь, він розумів її почуття.

— І як саме змінилася ситуація? — насторожено запитав Данило.

— З’явився шанс позбавити світ від імперій,— спокійно мовив Ярошенко.

Давид здивовано вигнув брови.

— Ви думаєте, це можливо?

— Ймовірність дуже велика,— гетьман перевів погляд на вигнанця.— Я витратив більшу частину життя на боротьбу з ними. І ніколи раніше ця мета не була такою досяжною. Світ змінюється карколомно, і, на наше щастя, цього не відчуває не лише український Сойм, але й імператори Австро-Боснії та Росії. У тому, що війна вже почалася, і почалася вона з Леобурга, немає жодних сумнівів.

— Так,— гірко всміхнулася Джекі.— Але нас ніхто не підтримує.

— Я тут саме для цього,— Ярошенко дістав з кишені жилета аркуш паперу.— Його величність неодмінно зрозуміє моє рішення.

Гетьман простягнув Джекі папірець. Вона пробігла поглядом по тексту. «Спеціяльний Дозвіл від власної канцелярії його світлості ясновельможного пана Коронного Гетьмана всієї України». Чотири тисячі одиниць озброєння...

— Це...— самими губами прошепотіла Джекі.

— Це наказ кордонним заставам на видачу озброєння з резервних сховищ представникам вільного міста Леобурга,— гетьман склав руки на голівці тростини.— На жаль, зброя не найсучасніша, та й надати вам можемо лише невелику кількість.

— Це набагато більше, ніж ми сподівалися,— мовив Давид.— Чому ви вирішили нам допомогти?

— Бо ви обрали шлях боротися з імперією, не маючи шансів на успіх. А допомагають тим, хто бореться. Тому, хто мріє про капітуляцію, не допомагають.

— Але ж король...

— Українське Королівство залишається нейтральною державою. Сойм проголосував проти. Вочевидь, Народна Рада Леобурга знайшла інші джерела для придбання озброєння, і ми не маємо до того ніякого стосунку...— Ярошенко коротко посміхнувся і додав: — Знаєте, як-то кажуть японці: «Найкращий союз — це союз без союзу».

— А ви часто спілкуєтеся з японцями? — гмикнув Данило.

— Я? Даруйте, авжеж, ні. Вичитав вислів у газеті.

— І тому ми бачили під нашими вікнами японських військових?

— Я не уявляю, про що ви, пане Яблонський. Найпевніше, це звичайні мандрівники,— гетьман підвівся з крісла.— Що ж, не забиратиму більше вашого часу. На все добре, панове.

Данило провів його до виходу. Двері грюкнули, і Джекі ніби прокинулася від заціпеніння. Вони навіть не подякували! Дівчина вискочила за гетьманом, але в коридорі вже було порожньо.

Розділ 9

Полум’я з небес

— Субтерина! Тікайте! — щосили гаркнув Тео, проте не почув свого голосу.

Кімната сповнилася парою і пекельним ревінням. Бур, обертаючись, зіштовхнувся з тілом вигнанця, що кинувся тікати. Здавлений крик потонув у огидному хрускоті. Тео відсахнувся до стіни. Лампа на столі завалилась і згасла, кімната занурилася в морок. Яблонському здавалося, що він опинився сам на сам з величезним залізним монстром. Світ звузився до кількох осатанілих лопатей, що з риком оберталися в темряві. На носі субтерини спалахнули прожектори. Пелехи пари прорізало проміння яскраво-білого світла. Попереду щось зблиснуло, і Тео помітив вісім цівок кулемета, що розверталися в його бік.

Тікати запізно.

Тео подивився на свою руку, в якій досі стискав колбу з зільбершторумом.

Жбурнувши колбу в кулемет, він стрибнув за перекинутий стіл. Кулемет плюнув вогнем, але щось захрускотіло, і стрілянина припинилася. Цівки здеформувалися, в корпусі з’явилася діра, почулася відбірна російська лайка. З-за броньованої загороди висунувся кулеметник. Тео одразу поцілив йому в голову.

— Що це за лайно?!

Тео обернувся. Разом з ним за столом ховалися Федя і фон Бауф. Тео помітив багатоцівковий револьвер й видер зброю з Фединої руки.

— Стули пельку і лягай на підлогу.

Всередині вигнанського лігва лунала сирена і здійнявся ґвалт. Центральний бур продовжував обертатися, не дозволяючи дістатися вхідної ляди. Носові люки субтерини відчинилися.

Десант, має бути не менше тридцятьох.

Без негайної підмоги їм кінець. А більшість вигнанців — на позиціях. Лишилися самі жінки й діти.

Тео стиснув руків’я револьверів і приготувався до своєї останньої битви.

З люка вилетів згорток. Бур припинив обертатися. Сяйнули іскри, згорток закрутився по підлозі, кімнату сповнив ядучий дим. Тео зірвав з шиї хустку і затулив нею обличчя. З носових люків почали вистрибувати люди. Це був справжній хаос: вони стріляли навмання в димну завісу, гарчали, щось вигукували. Кілька куль прошило стільницю просто над головою. Фон Бауф глухо зойкнув і схопився за груди. Федя спробував затиснути його рану, але сам згинався навпіл від кашлю.

— Обыскать помещение![80] — скомандував хтось.

Зненацька в кімнаті спалахнула жовтогаряча заграва. Зі вхідних дверей уперіщив струмінь полум’я — такий потужний, що, здавалося, полум’я от-от випалить ущент усе приміщення. Тео загарчав від жару, припавши до землі. Повітря сповнилося смородом пального й горілої гуми. Почулися крики та хрипкі, майже потойбічні стогони. Вогонь вирував кілька секунд, нападники падали і корчилися в муках, їхні захисні костюми палали. Полум’я увірвалося до штабної ще раз, перш ніж хтось із прибульців вистрілив у вигнанця, що тримав у руках вогнемет. Той зойкнув і почав повільно осідати на підлогу.

Тео вистромився з-за столу.

І нарешті почав стріляти.

Декілька нападників вискочило до коридору. Там глухо забахкали постріли. Двоє спробувало повернутися в субтерину, але Яблонський не дозволив їм пірнути в люк. Бур заскреготав, машина сіпнулася, але раптом рикнула й зупинилася, з-під землі повалив дим. Непрохані гості ще лишалися в кімнаті. Тео стріляв, поки нападники не припинили ворушитися.

До штабної забігло кілька вигнанців зі старими гвинтівками. Один стягнув вогнемет з пораненого і підскочив до люка субтерини.

— Ні! — гукнув Тео.— Вона вибухне!

Яблонський зірвав з пояса вигнанця димову шашку, підпалив її вогницею, жбурнув у субтерину і причинив ляду. В надрах велетенської машини зчинилася метушня, хтось замолотив у люк. Тео, не надто кваплячись, відчинив. До кімнати, надсадно кашляючи, вивалилася людина. Тео вихопив з її кобури револьвер і пхнув солдата в спину ногою. Той слухняно завів руки за голову і заволав:

— Сдаюсь! Сдаюсь! Nicht schiessen![81]

Полонений стояв навколішках і тремтів усім тілом.

— Хто лишився в рубці? — спитав Тео російською, піднявши хлопця за комір.

— Нікого нема! Присягаюся!

З-за розтрощеного столу визирнув Федя.

— Лікаря сюди! Покличте лікаря!

Один з вигнанців метнувся до виходу. Тео знову пхнув полоненого в спину, той радо вклався на підлогу і завів руки за голову. Яблонський поглянув на субтерину. Чому вона не змогла дати задній хід? Певно, підвів мотор. А ще — недосвідченість механіка-водія. Якби всередині лишався ще хтось з обслуги, то вони принаймні встигли б задраїти люки між відсіками, і дим не дістався б рубки. Крім того, механік не мав жодних захисних засобів — здається, в російській армії кількість протигазів не розрахована на весь екіпаж. Усе це скидалося на якийсь невдалий експеримент або на вибрик командира, який відіслав команду з новою технікою в бій без вишколу.

Тео оглянув тіла на підлозі, бризки крові на стіні поруч із закопченим буром. І тільки зараз зрозумів: щось не так.

— Де Лейла?!

Вигнанці обернулися, Федя звів на нього погляд.

— До нападу вона стояла...— його двійник запнувся.— Он там...

Він указав на протилежну стіну, майже впритул до центрального бура субтерини.

Тео зціпив зуби. Всередині ніби розгойдувався важкий маятник, але Яблонський уникав думок про те, що побачить по той бік гігантського сталевого жала, просто обійшов бур і нахилився.

Лейла лежала в самому кутку кімнати, притиснувши руки до грудей. Її одяг і розпатлане волосся вкривали грудки землі. Нагострена сталева лопать завмерла за кілька сантиметрів над нею.

— Лейло,— тихо покликав Тео.

Вигнанка обернула голову, їхні погляди зустрілися. Її чорні очі були сповнені первісного жаху. Лейла ще наче перебувала посеред битви, навколо стрекотіла стрілянина, і застиглий бур обертався над нею. Тео простягнув руку. Вона нерішуче торкнулася його долоні кінчиками пальців, він обхопив її зап’ясток і витягнув з-під бура. Вигнанка сіла, згорбивши спину, і замружилася від яскравого світла прожектора. Її тіло помітно трусилося, тремтіли навіть губи, і Тео розгубився: цієї миті вона здавалася йому звичайною людиною, звичайною жінкою, яка не могла впоратися з шоком. Він не міг відпустити її руку, не міг розірвати зв’язок, що на мить встановився між ним і тією, живою Лейлою, в якої цебеніла кров з розбитого чола і пальці якої стискали його долоню, а не руків’я кинджала.

— Пусти. Відпусти мене, Яблонський.

Тео отямився. Дівчина висмикнула долоню з його пальців і обхопила себе руками. Вона розгублено озирала кімнату, тіла, зиркнула на закривавлений бур і на свій залитий кров’ю одяг. Зрештою їй вдалося сфокусувати погляд, вона припинила тремтіти. За лічені секунди Лейла підхопилася з підлоги. Тео підвівся за нею. Вигнанка похитнулася, але, побачивши Федю, кинулася до нього, мало не спіткнувшись об тіло на підлозі.

— Ти не... ти не поранений? — видихнула вона, помітивши кров на його рукавах. До кімнати забіг лікар, Тео бачив його в соборі.

— Ні,— сухо відповів двійник і кинув погляд на Яблонського.— Хоча оцей забрав у мене зброю!

Тео криво посміхнувся.

— Ти все одно не здатен стріляти у ворога,— він обернувся до підземного корабля.— Цікаво, де росіяни взяли британську субтерину.

Лейла звела брови й вимогливо дивилася на нього, чекаючи на пояснення.

— Ти забрав у нього зброю?

Тео дістав складаний ніж і колупнув фарбу на носовій ляді. Так і є. Під свіжим зеленим шаром ховалися темно-сині кольори британського підземного флоту і, звісно, їхній Юніон Джек.

— А що я казав! — задоволено посміхнувся Тео.— Ще й «ворт-честер». Росіяни б сюди втулили отой свій кривенький...

— Яблонський, мене могли вбити на хрін, а мені навіть не було чим захиститися! — процідив Федя.

— Нема-нема правдоньки на світі,— Тео віддав двійникові револьвер і обернувся до Лейли.— То ти допитаєш полоненого, любонько, чи дозволиш мені?

— Полоненого?

Він кивнув на водія субтерини, що досі лежав долілиць.

— Я допитаю. Але не думай, що ти уникнеш відповіді, Яблонський,— Лейла кинула на нього роздратований погляд і скомандувала полоненому російською: — Встать[82].

Хлопець незграбно заметушився, вигнанці підхопили його під руки і підняли. Лейла підступила ближче.

— Цей гаврик має якісь документи?

Вигнанець похитав головою.

— Нашивок теж нема,— вигнанка стиснула вуста й озирнулася.— Як і в оцих на підлозі... лише кундшафтерські пов’язки.

Лейла підняла голову полоненого за підборіддя і провадила російською:

— Хто такий? Звідки? Яка частина?

— К-ковальов... Василій. Я звідси. Я з Леобурга! Служив у поліції... в третьому відділенні... я з Леобурга!

— То з якого це часу леобурзькі поліціянти вміють керувати бойовими субтеринами?

— Я курсант! — випалив хлопець.— Я не керував нею, лише дивився.

— Ага, то друзі палили, а ти поруч стояв? — презирливо посміхнулася Лейла і витягла з кобури одного з вигнанців револьвер.— Зробімо так: я ставлю питання — ти відповідаєш. І якщо мені не сподобається твоя відповідь, я роблю в тобі дірку. Я можу наробити дуже, дуже багато дірок, перш ніж ти розповіси, як потрапив у цю кляту машину.

— Лейло...— насторожено почав Федя, але вигнанка піднесла долоню, наказуючи йому замовкнути.

Тео мовчки спостерігав за нею. У Лейлиних очах з’явився той азартний, гарячковий блиск, що його він частенько помічав у бандитів різного штибу у Вайомінгу. Всі вони дивилися так само, маючи твердий намір його вбити. І про милосердя не йшлося ні тоді, ні зараз.

Лікарі підняли фон Бауфа на ноші, й Федя пішов з ними, супроводжуючи свого пораненого радника. Лейла провела їх поглядом і обернулася до полоненого.

— Почнімо спочатку: звідки ти, такий розумний?

— Я з...— полонений затрусився.— Прошу вас!

— Не чую!

— Я леобуржець! З російської громади! Мої батьки працюють у чинбарні Гульдена!

Лейла напружено стиснула револьвер. Вона не жартувала. Тео переступив розпластаний на підлозі труп і підійшов до полоненого.

— Як до перейменування називалася площа Олекси Чорного? — спитав він, старанно добираючи слова російською.

Хлопець тремтів, дивлячись йому в очі, але не міг вимовити ні слова. Авжеж, у такі дрібниці його не посвячували. І його виживання — останнє, що цікавило Оздеміра. Вони всі — лише мішені на великому полігоні. Судячи з того, як діяли сьогодні нападники, вони були далеко не так добре підготовлені, як елітні частини імперської армії. Та й субтерина — зброя нова, що потребує випробувань у боях. І випробувати її вирішили на вигнанському штабі.

— Бач, яка штука,— зітхнув Тео і заклав руки за спину.— Вона — наша командирка. Їй ніхто не завадить, а про дірки вона зазвичай не жартує. Але якщо ти розповіси мені все, що знаєш, можливо, залишишся живим. Отже, ти не леобуржець. Звідки ти?

— Псков,— похмуро відповів механік.

— Яке ви мали завдання?

— Ми мали... координати...— хлопець кинув переляканий погляд на вигнанку,— вашого штабу. Ми мали знищити його. І... ще дали спеціальну вказівку щодо дівчини. Ми мусили взяти її живою. Або... або труп. Принести. Що завгодно.

Тео обернувся. З Лейлою щось коїлося. Очі вигнанки розширилися, вона важко втягувала повітря і стрімко бліднула, ніби з неї насосом викачували кров.

— Скільки ще субтерин дали Оздемірові? — продовжив допит Тео, не чекаючи Лейлиної реакції.

— Одну. Я чув лише про одну, нашу.

— Скільки частин відрядили до Леобурга? Скільки ти бачив?

— Я не знаю... не знаю... Нас привезли вночі, дали координати, завдання, і я... я навіть не одразу второпав, що ми вже не в Нейтральній зоні. Я побачив місто в долині! А доти ми були на полігоні біля Твері...

— Оздемір хоче мене,— повільно вимовила Лейла.— Що ж...

Вона стрімко наблизилася до полоненого механіка. Її обличчя на мить спотворило геть чисте безумство. Лейла зціпила зуби і скривила губи, ніби збиралася загарчати, як дикий звір. Тео мимоволі задивився на неї.

Вигнанка встигла зробити два постріли, перш ніж він збив її з ніг і схопив за руку. Полонений корчився на підлозі й волав від болю. Лейла прострелила йому обидва коліна.

— Що ти в біса коїш?! — засичав Тео їй в обличчя, навалившись усім тілом.— Він полонений! Він мій полонений!

— Даю секунду, щоб ти зліз із мене,— люто видихнула вона.— Один...

Тео відпустив її і підвівся, гидливо обтрусивши одяг. Лейла встала і схилилася до механіка:

— Передай Оздемірові, що я стала Ельзою. Я стала Ельзою і чекаю його на перемовини,— Лейла випросталася і повернула револьвер вигнанцеві, а потім знову подивилася на Тео.— Викиньте його десь по той бік річки. Може, свої знайдуть його раніше, ніж він спливе кров’ю.

— Ти не маєш права так чинити,— повільно вимовив Яблонський.

— Маю. Я ж командирка, ти сам визнав,— посміхнулася вона.

— Коли ми з тобою поїдемо до Вайомінгу, командуватиму я.

Її обличчя витягнулося від такого нахабства. Тео розвернувся і вийшов з кімнати, не встигла вигнанка й відповісти.

Лейла зачинила двері своєї кімнати і запалила газову лампу. Капсула майже спорожніла, треба було заново заправити її газом. Морок розвіявся, предмети осяяло м’яке жовтувате світло. Відображення в щербатому дзеркалі залишало бажати кращого. Лейла торкнулася ґулі й широкої подряпини на лобі, з якої до брів тяглися цівки засохлої крові. М’язи викручувало, голова розколювалася від болю. Вигнанка втомлено зітхнула і сіла на пуф біля трюмо. Намацала в шухлядці недопиту пляшку віскі. Старе добре віскі, сім тисяч п’ятсот дванадцятого року. Це... це дві тисячі четвертий за нормальним календарем? Добра витримка. Лейла зробила великий ковток, змочила хустку й кілька хвилин обережно відтирала засохлу кров. Тоді розплела косу і почала розчісувати сплутане волосся.

Цікаво, чи шкодував Оздемір, що не вбив її, коли дізнався, що вона повернулася? Чи боїться він її? Навряд. Певно, йому цікаво подивитися на неї тепер, нагадати про себе і про те, що він робив; пересвідчитися, що вона й досі — те загнане звірятко, яке ховається під столом, марно намагаючись уберегтися від нього.

Але найхимерніше було те, що Лейла сама прагнула цієї зустрічі. Вона сама хотіла переконатися, що стала кимсь іншим, кимсь більшим за те звірятко. Певно, якщо вони так прагнуть одне до одного, рано чи пізно зустрінуться.

Ляда рипнула, вигнанка здригнулася. В кімнату зазирнув Мак.

— Чого тобі?

— Там цей...— рудий велетень зачинив по собі ляду.— Поруч з Ратушею знайшли труп.

— Оце дивина,— пробурчала Лейла, продовжуючи відтирати кров.

— Ну, цього разу — дивина. Тобі варто подивитися.

Лейла зловила погляд Мака в дзеркалі. Потім стомлено закотила очі й кивнула.

За кілька хвилин вона вже трусилася в поспіхом переобладнаному на панцирник паромобілі. На щастя, дороги Леобурга були здебільшого порожні, й шлях не забрав багато часу. Лейла з полегшею вилізла з гуркітливої бляшанки й пішла до юрми, що стовбичила на внутрішньому подвір’ї Ратуші. Вигнанка протиснулася крізь них і мало не наступила на розпластане на землі тіло.

Голова бідолахи лежала за кілька метрів від тіла. Це був юнак, судячи з одягу — з Робітничого району. На боці мав велику полотняну торбу, на вигляд порожню. Лейла гидливо скривилася і присіла навпочіпки біля тіла.

— Что за дичь[83],— пробурмотіла вона.

— Поглянь на рану,— вказав Мак.— Голову ніби відрізали одним ударом. Ідеальним ударом.

Лейла відчула, як до горла підкочує нудота, і підвелася, намагаючись не дивитися на труп.

— Упізнали?

— Поки що ні.

— Гаразд. Зараз нема часу з цим марудитися, у нас пів міста окуповано. Приберіть це звідси,— скомандувала вона.— Й оцих розженіть. Теж мені розвагу знайшли.

Щось гупнуло, і спалах на мить засліпив її. Лейла роздратовано замружилася.

Зінкевич. Як же дістав цей кореспондент!

— Вибачте,— всміхнувся хлопець і поправив картатий берет.— Кілька знімків для завтрашнього номера.

— Та йди ти до біса! — спалахнула вигнанка.— Я не давала дозволу!

Хтось торкнувся її рукава, Лейла здригнулася. Позаду стояла Казумі.

— Стоп, а ти що тут робиш?! — вигнанка відвернула дівчинку від мертвого тіла, на яке та кидала перелякані погляди.

— Я хотіла розповісти тобі,— почала Казумі японською і потім перейшла на німецьку, старанно вимовляючи гострі, як лезо, слова.— Вранці мої респонденти з Відня повідомили...

Лейла насторожено здійняла плечі.

— Привселюдно розмовляй зі мною японською,— вона взяла дівчинку за руку.— Ходімо звідси.

Вони відійшли від натовпу. На обличчі Казумі застиг винуватий вираз, ніби Лейла збиралася відчитати її за погану оцінку в школі.

— Які ще «респонденти»? — втомлено запитала Лейла.— І чому з Відня?

— У мене є персональний телеграф,— дівчинка дістала з кишені невеликий пристрій. Латунна пташка з гострим дзьобиком сиділа на широкому коліщатку, по якому проходила вузька стрічка. Казумі натиснула важіль, і пташка вдарила дзьобом по стрічці.

— Що це?

— А хіба в Леобурзі таких нема? — здивувалася дівчинка.— Я обмінююся повідомленнями з людьми з різних міст. Переважно з Токіо, але є і з Відня, з Осло, один з Лондона. Вони пишуть сигналами, і ми одне одного так розуміємо.

— Що пишуть?

— Та так, зазвичай різні дурниці. Я розповідаю про своє життя, вони — про своє. Коли ми з батьком переїхали до Леобурга, в мене з’явилося багато нових респондентів.

— Боже,— видихнула Лейла.— Телеграфний інтернет.

— Що? — вигнула брови Казумі.— Отож, сьогодні Ганс із Відня написав: у місті подейкують, що скоро буде війна. Цісаря розлютила атака росіян на Леобург і війська поруч з Нейтральною зоною. Він надіслав якесь послання російському цареві. Мені здалося, ти маєш про це знати — до Леобурга новина дійде лише завтра.

— Дякую. Отже, Оздемір не продовжує наступ, бо чекає вказівки згори, а в Петербурзі ще не вирішили, що робити,— задумливо промовила Лейла.— Добре. Але дзьобиком зайвий раз не клацай, зрозуміла? І взагалі, нікому не показуй цю штуковину. Якщо не хочеш загриміти до камери за шпигунство.

— Я?! — великі розкосі очі Казумі розширилися з переляку.

— Так, ти. Бо навіть я не зможу тебе захистити. А тепер бігом до Мака і попроси його відвезти тебе до штабу.

Казумі дивилася на неї не кліпаючи, але вже не перелякано, а з дивним захопленням. Лейла зіщулилася. Вона вже бачила такий погляд. І того разу це дуже, дуже погано скінчилося.

— Я дуже радію, що ти вижила,— у великих темних очах Казумі зблиснули сльози.— Ти наче маєш багато життів.

— Я просто часто зберігаюся,— розгублено гмикнула Лейла.

Вигнанка розвернулася і пірнула у натовп, щоб якнайшвидше позбутися сповненого обожнювання погляду дівчинки.

Леобург з’явився на обрії. Екіпаж скотився з пагорба, і його одразу зупинили озброєні люди. На їхніх щоках були V-подібні шрами, але це чомусь геть не заспокоювало Джекі. Вона була сама. Давид з Данилом вирушили до кордонних застав з наказом гетьмана, а її відіслали додому. Якщо вигнанське лігво, звісно, можна було назвати домом.

— Перепрошую, панно Яблонська,— сказав бородань з гвинтівкою на плечі.— Ми оглядаємо всі транспортні засоби.

— Авжеж,— зітхнула Джекі, спостерігаючи, як вигнанці перебирають нескінченну купу суконь на всі випадки життя.

За кілька хвилин огляд було завершено, Андрес хльоснув коня, і вони рушили до Австрійських воріт. Колеса застукотіли бруківкою. Вулиці Академічного району вже не здавалися Джекі такими страхітливо порожніми, як декілька днів тому, коли вони їхали до Вінниці, але атмосфера в місті стала гнітючою. Повз екіпаж сунули колони «народної армії» — похмурі леобуржці, вдягнені хтозна-як, зі старими гвинтівками, без шоломів і масок. Джекі вдивлялася в їхні обличчя з надією побачити там бодай трохи рішучості й упевненості, але вони старанно уникали її погляду. Над колоною ніби висіла невидима, але вже відчутна загроза, дамоклів меч, готовий упасти на їхні голови щомиті. Що сталося в Леобурзі, поки вона їздила по аудієнціях? Чи мала вона право залишати своє місто? Своє! Леобург жив у ній і дихав з нею в унісон, і зараз Джекі відчувала це як ніколи яскраво.

Дівчина постукала по стінці кабіни, щоб Андрес зупинився. Вона вийшла з екіпажа і стала посеред вулиці, а довгі колони леобуржців, приречених на смерть, обходили її, наче потоки гірської річки. Джекі задихалася від безпорадності, тягаря нескінченного лиха й горя, але водночас це пов’язувало її з містом щогодини міцніше. Це місто підтримувало і плекало її, як та земля, що живить дерево. Джекі вростала в Леобург, і він давав їй сили. За її спиною нізвідки росла кам’яна фортеця, і щодня вона ставала вищою і міцнішою, і незабаром на її зубчастих вежах з’являться гармати і замайорять бойові прапори. Й от тоді вони разом здолають будь-якого ворога.

— Панно Яблонська, я б не радив вам перебувати на вулиці без охорони.

Джекі здригнулася. За її спиною стояв Бобриков.

Дідько!

— Дякую за турботу, я вже сідаю в екіпаж.

Російський шпигун сьогодні здавався розгубленим і втомленим. Під очима Бобрикова проступили темні кола, волосся неохайно стирчало з-під капелюха врізнобіч, монокль бовтався на ланцюжку на грудях.

— Гадаю, вам не повідомили, що частина міста окупована?

Джекі здригнулася.

— Що?!

— Так-так, Оздемірові хлопці контролюють лівий берег, а штаб вигнанців було атаковано субтериною.

Серце Джекі стиснулося.

— Як? Хтось загинув?!

— Та дурниці, лише двоє, і не з командирів. Штабну перенесуть в інше приміщення, та й по всьому,— відмахнувся Бобриков.— Шкода, що машину навряд чи можна використовувати, щось із мотором, а ще пан Яблонський неабияк попсував зільбершторумом кулемет. Але ви обов’язково оцініть її міць — центральний бур досі стирчить із землі! До речі, хіба вас ніхто не зустрічає?

— Ніхто не знає, що я повернулася.

— Кепсько. Як ваш візит до Вінниці? Продуктивно?

Джекі зціпила зуби.

— Цілком,— сухо відказала вона.

— Це добре,— посміхнувся Бобриков.— Отож, ви не збираєтеся звертатися по захист до цісаря?

— Перепрошую, але ви мене затримуєте, до побачення,— відповіла Джекі, залізла в екіпаж і грюкнула дверцятами, проте Бобриков раптом застромив голову у відчинене вікно.

— Росіяни вже тут, Агнесо, невже ви цього не розумієте?! Скільки можна тягнути?

В його інтонації було щось украй неприємне, страшне, він говорив з таким роздратуванням, ніби був готовий негайно накинутися на неї, якщо Джекі не пообіцяє надіслати телеграму австрійському цісареві. Дівчина відсахнулася від вікна та стукнула по кабіні.

Екіпаж здригнувся і покотився бруківкою. Джекі висунулася у віконце і гукнула до Андреса:

— Їдьмо до вигнанців!

Їй стало зле. «Загинуло лише двоє, дурниці». Уява малювала жахливі картини. У вигнанському лігві безліч людей! Джекі повільно видихнула, намагаючись заспокоїтися після неприємної зустрічі. Змінилася не тільки атмосфера в місті, а й Бобриков. З ним щось трапилося, і, швидше за все, недобре. Шпигун був незвично знервований, наче це не їхній, а його час спливав. Вони всі ходили по замінованому полю. Якщо вони не звернуться по допомогу до Вільгельма — буде війна. Якщо звернуться — буде війна. То який сенс квапитися?

За межами міста екіпаж почало підкидати на горбочках. В’їхали до лісу і зупинилися. Джекі вийшла з коляси й пірнула в темний вузький тунель. У штабі панувало пожвавлення: коридорами снували люди, десь плакала дитина, якийсь хлопець з купою паперів і мап мало не збив її з ніг. Джекі рушила до колишньої штабної.

Вхідний люк було відчинено. Джекі ще з коридору побачила велетенський бур, що стирчав просто з підлоги і займав пів кімнати. Загострені лопаті, купа важких поршнів, груди здибленої землі й каміння довкола. Вона ступила всередину і заклякла. Стіни й підлога — в крові й запечених згустках, закопчене каміння, спалені шматки мап. Повітря — сморід паленої гуми й мастила. На підлозі ще виднілися сліди від тіл.

— Панно Агнесо, я прошу вас вийти звідси,— суворо мовив хтось позаду.

Черговий указував на ляду. Джекі швидко вийшла з кімнати.

— Хто загинув?

— Двоє хлопців з першої дюжини. Я з третьої, не знав їх особисто. Ще кілька людей поранено. Ми переобладнуємо одну з кімнат на нову штабну. Поки що всі збори відбуваються в їдальні,— мовив вигнанець і м’яко додав: — Ви не встигли на обід, але на камбузі ще має бути їжа.

Джекі вдячно кивнула. Але мріяла вона про інше — про скромну душову в кінці коридору. Щоправда, вода там ледь крапала і була чи не окропом, навряд чи там можна поніжитися під душем.

За пів години Джекі нарешті потрапила до їдальні. В порівнянні з невеликою задушливою штабною приміщення тут здавалося величезним — колишній центральний склад. Меблів стало більше: додалися речі з кімнати, яку переобладнували на штабну. Столи прибрали з центру кімнати, а на стінах з’явилося більше газових ламп. Крім того, хтось притягнув сюди... піаніно. Нащо вигнанцям піаніно, втомлено подумала Джекі. Навколо метушилися чергові, що прибирали зі столів. Джекі почувалася незатишно: геть не хотілося думати про те, що сюди щомиті може знову вгвинтитися гігантський бур.

Дівчина присіла в кутку, подалі від вигнанців і їхніх дітей, які роздивлялися дочку Яблонського, наче цінний музейний експонат. Черговий приніс їй обід: традиційну пісну кашу зі шматочками якогось підозрілого м’яса. А ще — теплий запашний хліб тітки Сари, старої вигнанки, і це була найсмачніша страва з усього, що Джекі їла за минулі кілька тижнів.

Джекі так захопилася їжею, що не помітила, як світло газових ламп змінила тінь. Дівчина повільно звела погляд. Перед нею стояв Тео.

— Ви не заперечуєте, панно Яблонська? — поцікавився він, указавши поглядом на порожню лавку навпроти неї.

Джекі кивнула, намагаючись проковтнути жорстке м’ясо. Цікаво, що він подумав, коли побачив, як вона жадібно наминає невибагливе вигнанське їдло? Авжеж, за столом у Яблонських так їсти було неприйнятно. Її раптом охопило хвилювання, апетит зник. Джекі сьорбнула зі щербатого кухля трохи кислючого компоту і втупилася у свого «кузена».

— Отже, питати, як минув візит до короля Болеслава, безглуздо? — мовив Тео, відрізаючи шматок м’яса.— Зброї нам не дали.

— Король... король, звісно, нічого не дав,— посміхнулася Джекі.— Добре, що Україною править не лише він.

Яблонський звів на неї здивований погляд.

— Ми отримали таємний ордер від коронного гетьмана. Давид об’їжджає кордон. У нас буде зброя.

Обличчя Тео засяяло, він вражено вигнув брови. Цієї миті він був такий схожий на Федю, що Джекі мимоволі штриконуло зсередини. Вона відвела погляд.

— А ти тут герой вечора? Переміг субтерину!

— А... насправді мало не загинув,— Тео доїв кашу і витер губи серветкою.— Росіяни вирішили випробувати на нас свою британську іграшку. Але вояків Оздемірові дали з тих, кого не шкода: непідготовлених, малочисельних, недосвідчених. От далі, боюся, вони не жартуватимуть.

Двоє вигнанців підійшло до піаніно в кутку. Хлопець відчинив стулки у верхній частині, і Джекі побачила всередині... три скрипки і латунний дифузор труби. Одразу під скрипками розташовувалася котушка з широкою паперовою стрічкою. То, може, це не піаніно, а якийсь передавач, як у Зінкевича?

— Що це?

Тео простежив за її поглядом.

— Механічний оркестр. Іграшка для збіднілих аристократів, які не мають грошей на справжніх музик. Притягли зі звалища, мабуть. Вигнанці тягнуть зі звалища всілякий мотлох, наче ті сороки,— він зітхнув, дістав з халяви чобота флягу і зробив добрячий ковток.

Джекі придивилася. Вигнанці геть хлопчиськи, не старші за Казумі. Один клацнув важелем, і паперовий вал закрутився. Скрипки видали кілька нот.

— Вимкни! Геть уже почманіли! — обурено гукнув з протилежного кутка старий.— Товариші загинули, а вам усе забавки!

— Ні! Нехай грає! — закричав на нього інший вигнанець.— Не можу я більше в цій клятій тиші! Вже ліпше музика, ніж слухати ваше плямкання!

Поки дорослі сперечалися, підлітки знову потягли за важіль, і механічний оркестр заграв. Мелодія вальсу була простенька, проте одночасно чулися і скрипки, і труби, і піаніно. Джекі зловила себе на думці, що, попри все, не хотіла б зараз бути деінде. Вона хотіла сидіти тут, слухати цю чудернацьку велетенську шарманку і дивитися, як Тео крутить у пальцях свою мідну запальничку. Здається, йому до біса кортіло запалити, проте в підземеллі це суворо заборонялося. Але Джекі відчайдушно не хотілося, щоб він ішов геть. У цій атмосфері було щось домашнє, і дівчині не вірилося, що вона вже місяць не була вдома. Підземелля, місто, охоплене війною, люди з відмітками на обличчях стали її світом, і вона не уявляла, як зможе повернутися до своєї реальності.

— Я бував на таких балах, що...— задумливо пробурмотів Тео і зиркнув на неї.— Та ти, мабуть, теж їх пам’ятаєш.

У пам’яті Джекі спливли каламутні образи: шурхіт суконь, звуки скрипки, дзвін келихів... як усе це було важливо для Агнеси і як нескінченно далеко від неї самої!

— Не дуже.

Тео підвівся і підійшов до неї.

— Дозвольте поцікавитися,— цілком серйозним тоном запитав він.— Чи танцює панянка вальс?

— Що? — Джекі здивовано моргнула.— Ти здурів?

— Аж ніяк,— Тео з легким уклоном запропонував їй руку.

Краєм ока Джекі помітила на вході силует. Невідоме чуття підказало, хто саме тільки-но увійшов до кімнати. Серце затріпотіло, наче крила колібрі. Джекі схопилася з місця з неналежним як для аристократки поспіхом.

— Ну, вальс я танцювала тільки на випускному,— пробелькотіла вона.— Але якщо ти допоможеш, я спробую згадати.

Долоня Тео лягла їй на спину, друга стиснула її руку. Він знову опинився в небезпечній близькості від неї, і Джекі раптом відчула, що не може відвести погляд від його темно-карих очей. Здається, вона ніколи не бачила Тео таким. М’який, млосний погляд, з ледь помітною грайливою іскриною, ніби Тео старанно ховав свій справжній настрій і намагався здаватися отим похмурим грубіяном, що ніколи не розлучається з пляшкою віскі й револьвером. Тео не усміхався, але, вочевидь, йому було приємно, і Джекі раптом відчула гордощі з того, що він збирався танцювати саме з нею.

— Голову схили трохи набік,— тихо вимовив він.— Не годиться пристойній дівчині так дивитися на кавалера.

От дідько. Таки помітив! Джекі відчула, що її щоки і шия вкриваються червоними плямами.

— Вибач,— видихнула вона.— Якось не звикла танцювати в обіймах джентльмена з паралельного світу.

Тео засміявся, і Джекі зніяковіло всміхнулася. Бічним зором вона помітила, як Федя притулився до стіни. Він запхав пальці в петельки ременя і невідривно спостерігав за ними. Вуста були щільно стиснуті, й у всьому його силуеті відчувалася неприхована напруга. Джекі подумала, що ладна була б віддати правицю, аби відчути його емоції зараз так, як вона відчувала емоції Агнеси.

— У тебе вийде,— прошепотів Тео їй на вухо.— Агнеса чудово танцювала. Хтозна, може, незабаром доведеться танцювати на якомусь віденському балі.

— Ну, на аудієнції в короля я вже побувала,— посміхнулася Джекі, намагаючись більше не дивитися йому в обличчя, як належить благопристойній дівчині.— А ти сам де навчився?

Замість відповіді Тео раптом зробив крок, і вони помчали в перше коло. Один з вигнанців здивовано вигукнув, і присутні втупилися у них.

— Один-два-три, один-два-три,— рахував Тео.— Я закінчив класичну гімназію.

Джекі хотіла щось відповісти, але всю її увагу поглинав ритм танцю і відчайдушне бажання не наступити на ногу партнера. Яблонський вів плавно, але впевнено, іноді навіть владно, ніби весь час, що минув з випуску з гімназії, він щотижня вальсував на світських раутах. У Джекі справді непогано виходило, тіло ніби виконувало задану програму без її участі. Все змішалося в один приємний, запаморочливий вир — навколо, здавалося, не було ні війни, ні страждань, ні жовтих черевиків; їм більше не загрожувала атака з повітря чи з-під землі. Не було ні Феді, ні Лейли, ні поцілунку біля багаття. Ажурна мелодія вальсу наповнювала її нестерпною легкістю. І Джекі не хотілося, щоб це закінчувалося.

Вони зробили ще одне коло, потім ще одне, Тео покрутив її, а тоді пригорнув до себе і різко нахилив вперед. Джекі вчепилася йому в плече.

— Це не з вальсу,— пробурмотіла вона.

— Ні,— радо погодився він.— Але ти маєш бути готова до всього.

Тео посміхнувся і вирівняв її, але відпускати не поспішав.

Його очі сяяли. Джекі ніби опинилася під склепінням Михайлівського собору, коли навколо лунали постріли, а зовні вирував вогонь. І він так само дивився на неї і бачив її, Женю, а не Агнесу, як усі інші.

«Ти — найважливіша, Женю».

Рятуючи її, Тео ризикнув життям. Тому що саме вона, Женя, найважливіша.

Тео посміхнувся і збирався щось сказати, але Джекі раптово збожеволіла. Вона звелася навшпиньки і незграбно поцілувала його. Тео закляк з несподіванки, але, на щастя, швидко отямився і відповів на її поцілунок. Минуло всього кілька секунд, але Джекі боялася навіть подумати, що буде потім. Її тіло втратило чутливість, думки розлетілися. Якби Тео відпустив її цієї миті, вона б упала на підлогу, наче лялька.

Що вона... собі... думає?..

— Якого хріна? Ви подуріли обоє?!

Тео відірвався від її вуст і обернувся.

— Будьмо відверті, я просто в захваті від ваших дівчат,— посміхнувся він до Феді.— Давно не вальсував зі своєю «нареченою».

Джекі нарешті зважилася звести погляд. Федя був блідий, наче смерть, і здавався розлюченим і розгубленим водночас. На мить вона його навіть пожаліла: хлопець хотів щось відповісти, але не міг дібрати слів, можливо, хотів ударити Тео, але знав, що той вгадає кожен його рух.

— Ходімо, маю розмову... Агнесо,— прохрипів Федя.

— Ні,— Тео відсунув Джекі за спину.— Вона залишиться тут.

— Тео, все гаразд,— прошепотіла Джекі.— Нам справді час поговорити.

Дівчина пройшла до виходу з їдальні й рушила коридором. Дивовижно, але її ноги не тремтіли, а серце не вискакувало з грудей. Федя йшов позаду, і за нею ніби рухалася грозова хмара — Джекі ніби відчувала весь його гнів незгірше за двійника. Дівчина зайшла до своєї кімнати, і Федя зачинив за ними двері.

— Я, звісно, знав, що ти...— він вигнув брови.— Що ти здатна на будь-яку дурість, скажімо відверто. Але щоб таке...— він замовк, важко втягуючи повітря.— Нащо ти це зробила? Типу помститися?

Джекі продовжувала дивитися йому в обличчя, і Федин погляд став невловно змінюватися: він уже не розкидав блискавки, а знемагав від очікування. Джекі мусила підтвердити його припущення, розкричатися, а ще краще — розревітися, згадати про Лейлу, кинутися на нього з кулаками, але фокус був у тому, що вона й не думала про Федю в ту мить, коли поцілувала його двійника.

Бо вона думала про себе. Бо вона — найважливіша. Джекі зробила це, бо їй так захотілося. Вона зробила те, на що ніколи б не зважилася. Вона відчула, що просто стала іншою.

— Я його поцілувала, бо він мені подобається,— спокійно відповіла дівчина.

Федя гмикнув, потім скривився, наче не міг зрозуміти, якою мовою вона розмовляє. У його погляді з’явилася гидливість, ніби він дивився на слимака.

— Оце ти швидко,— видихнув він.— Уже готова стрибнути на першого ліпшого, який хоч трохи схожий на мене?

Джекі розмахнулася і ляснула його щоці.

— Пішов геть.

Федя хитнув головою і поворушив щелепою, його щока почервоніла. Він випростався, зміряв Джекі презирливим поглядом і вийшов з кімнати. Дівчина, зітхнувши, опустилася на жорстке незручне ліжко і згорнулася калачиком під стінкою. На її зап’ястку мірно цокав японський годинник.

...Джекі й не сподівалася заснути, але все скінчилося аж надто скоро: тільки-но вона склепила повіки, хтось торкнув її за плече. Над її ліжком нависла Лейла.

— Прокидайся,— наказала вона.

— Котра година? — Джекі потерла очі й сіла. У підземеллі панувала цілковита тиша.

— Пів на сьому ранку. Ходімо в Ратушу. Там нарада.

Вигнанка вийшла з кімнати. Щось у її поведінці насторожувало: вона була чи то надто спокійна, чи то надто доброзичлива, в її тоні не відчувалося традиційної нотки презирства. Джекі провела її сторожким поглядом. Нарада? Але ще навіть не світало!

Джекі підвелася з ліжка і почепила перуку. Що ж, Ратуша — то Ратуша.

Федя не розумів, де перебуває. На масивному канделябрі жевріла свічка, вогник тремтів, по стелі ковзали метушливі тіні. Посеред кімнати стояло старовинне ліжко з балдахіном, як у маєтку Яблонських. За тонкою завісою рухалися силуети, Федя чув тихий сміх і ніжний шепіт. Хлопець зробив крок і шарпнув завісу балдахіна.

Він не вірив власним очам. Там, на ліжку, були Тео і... Джекі. І вони не звертали на нього ніякої уваги. Федя дивився, як долоні Джекі ковзають по спині його двійника, як той притискає її до ліжка, і не міг вимовити ні слова, ніби паралізований. Що... як вона... як вона може?! Що вона витворяє?!

Тео рвучко обернувся до нього. В його руці звідкілясь узявся револьвер. Федя втупився у звернену на нього цівку. Яблонський його вб’є. Якщо Федя не вб’є його першим.

Федя загарчав і прокинувся. Шкіру вкривав липкий холодний піт, але марення залишалося у свідомості, стояло перед очима. І це означало...

— Kurwa maċ, Яблонський! — Федя схопився з ліжка.

«Вже прокинувся, друже мій?» — спитав глузливий голос у голові.

Це був не сон. Не сон, не клятий сон, хай йому чорт! Це були його думки! Яблонський... посмів про таке думати!

«Як щелепа? Вперіщила міцненько!»

Федя стиснув зуби. Поставити «ширму». Негайно. Викинути цього покидька зі свідомості.

Гнів кипів усередині, світ навколо почорнів. Поступово уривки думок і нав’язливі картинки відступили, в голові запанувала тиша, Федю «огорнула» рятівна біла куля. Тепер він мав час поміркувати.

Досі він залишався в Леобурзі, щоб уберегти Джекі від дурниць, поки вона грається в «матір-фундаторку». Але ця мета втратила будь-який сенс. Джекі обрала свій шлях. Вона зневажає Федю і не потребує його захисту.

Втім, відучора дещо змінилося, і повернутися додому просто так Федя не міг.

Через Яблонського. Через очманілого від безкарності Яблонського.

Феді здавалося, що вчора він перетнув важливу межу. Данилів дядько цілком справедливо припускав, що перебування двійників у одній реальності загрожує божевіллям. Федя ненавидів Яблонського до скреготу зубів, але нічого не міг удіяти, бо битися з ним — це битися з власною тінню, а гнів заважав утримувати «ширму».

Хлопець дістав з-під подушки револьвер. Відполіроване руків’я, блискучі сріблясті цівки. Шість куль. Яблонський гадає, що Федя не здатен стріляти в людину, він упевнений, що невразливий. Не врахував одного — ті безіменні вороги не викликали такої неймовірної огиди. Вбити — не вб’є, але з задоволенням, з превеликим задоволенням всадить кулю йому в коліно. Кілька секунд страждань — і Федя зможе підняти «ширму», а його ворог отримає те, на що заслуговує.

Федя стиснув револьвер і рушив до нової штабної.

Яблонський сидів з якимось вигнанцем — через пишну чорну бороду Федя не одразу помітив рубець на його щоці. Перед ними на столі лежала залізна штуковина, що здалеку нагадувала гранатомет. Тео звів погляд на Федю, і його вуста повільно розтягнулися в посмішці.

— Аслане, залиш нас на хвилинку, будь ласка,— підвівся Яблонський. Вигнанець сторожко глипнув на його двійника, але Тео кивнув йому. Бородань вийшов зі штабної.

— Отже, пробуй. Я налаштувався,— Тео підвівся і розвів руки в боки. Федя помітив, що його револьвер лежить на столі розібраний.

— Що ти верзеш, довбню? — засичав Федя.

— Ти ж прийшов мене вбивати. Тож я чекаю-палаю!

Руків’я револьвера ніби розжарилося і нещадно пекло долоню. Федя дивився просто в темно-карі очі свого ворога, бачив знущальну поблажливу посмішку, але не зміг здійняти руку.

— Як же ти мені набрид,— Тео припинив посміхатися, його очі гнівно зблиснули.— Стріляй! Якщо вирішив — то стріляй!

Федя стиснув щелепи до болю. Джекі попереджала: «Знаєш, що таке вогнепальне поранення? А я тепер знаю, хоча в мене не стріляли». Це буде боляче, дуже бо...

— Я так і знав,— засміявся Тео.— Ти ні на що не здатен. Ти навіть дівчину свою не можеш...

Спалах люті збив дихання. Федя жбурнув револьвер і кинувся на супротивника. Вони повалилися на підлогу. Федя схопив Тео за голову і гепнув його обличчям об ніжку стола. З носа Яблонського заюшила кров. Від болю у Феді потьмарилося в очах. Тео загарчав, вгатив йому ліктем під здухвину й одразу ж сам зайшовся від болю. Федя спробував підвестися, але Тео схопив його за камізельку і потягнув униз. Удар у щелепу. Солоний присмак у роті. На Фединому горлі стискалися пальці, перед очима миготіли чорні мухи. Тео захопив його голову і почав тиснути, але мало не задихнувся сам і покинув. Федя відповз від нього і насилу підвівся, витираючи кров з розбитої губи. Його супротивник безсило лежав на підлозі й важко сапав. Федя копнув двійника в живіт і від болю впав навколішки. Тео закашлявся, перекинувся на спину і раптом розреготався. Федя відчув, що й сам мимоволі усміхається.

— Запам’ятай... це відчуття,— прохрипів Тео, притискаючи рукав до розбитого носа.— Саме з таким відчуттям... і треба стріляти... у ворога.

— Ще раз подумаєш так... про Женю... і я таки тебе пристрелю.

Тео припинив усміхатися. Його двійник знав про те, що Федя не жартує. Хлопець відчував рішучість і незрозумілу легкість, ніби позбувся величезного тягаря. Погляд Яблонського змінився, наче він побачив те, що хотів, а тоді швидко встановив «ширму», щоб не відчувати додатковий біль від його травм.

Аслан повернувся до штабної і здивовано втупився в них.

— Не питай,— Тео насилу заліз на стілець.

Федя сплюнув кров. Бородань подав йому руку, і той підвівся, спираючись на стіл. Аслан, наче нічого й не було, повернувся до розібраної зброї.

— Що це? — прохрипів Федя.

Зброя нагадувала тубус гранатомета, але заряджалася більшими зарядами — один такий, схожий на стріловидний артилерійський снаряд, виблискував на столі металевими хвостовиками, ще три визирали з ремінного наплічника. На тубусі виднівся готичний німецький напис «Поліція Леобурга».

— Французький антидирижаблевий ракетомет,— відповів Тео.— Аслан полагодив його.

Федя взяв зі столу ракетомет. Зброя виявилася значно легшою, ніж він уявляв. Яблонський відкинувся на спинку стільця, тримаючись за бік, і посміхнувся.

— Ця ляля для тебе завелика.

— Та йди ти,— гмикнув Федя.— Краще покажи, як користуватися.

— Спитай в Аслана.

Бородань забрав у Феді ракетомет.

— Це стара зброя,— мовив він німецькою з відчутним акцентом.— Але дієва проти російських дирижаблів, бо їхні балони досі заповнюють воднем, а не гелієм, як роблять британці. Через це вони спалахують і вибухають, якщо поцілити в балон.

— Я колись бачив документалку на «Ютубі» про...— Федя затнувся.— Власне, не розумію, чому росіяни не використовують гелій.

— Їхні дирижаблі розробляли для атак з великої висоти — вище, ніж здатні дістати сучасні гармати. Це головна їхня перевага.

— Тож ми не дістанемо їх з цієї штуки?

— Ні, але вони знижуються, коли хочуть роздивитися і влучити в цілі в міському бою.

Федя надів лямки наплічника. Вигнанець вручив йому зброю і відкрив тубус.

— Сюди заряд. Тут засувка. Потім зачинити,— він клацнув затвором.— А це — спуск.

Федя покрутив ракетомет у руках.

— Наче просто.

— Дирижабль — доволі велика ціль,— пробурмотів Тео, притискаючи до розбитого носа хустинку.— Може, щось і вийде.

Аслан з батьківською турботою погладив пошарпаний тубус.

— А ви хіба не маєте бути на нараді?

— На якій ще нараді? — Тео сторожко звівся.

— Я бачив, як Лейла з Агнесою пішли до Ратуші. Оздемір знову надіслав посланця.

Тео роздратовано закотив очі й рвучко підвівся.

— Ходімо.

Федя почав був знімати лямки наплічника, але його двійник похитав головою:

— Ти обрав свою зброю. Тепер не кидай її.

Джекі почувалася вкрай незатишно, сидячи на чільному місці навпроти чоловіка з леобурзьким гербом на передпліччі. Його обличчя було набрякле, оченята дрібні й темні, наче в пацюка.

Здається, його прізвище було Коц.

Він приніс ультиматум. Новий ультиматум від Оздеміра.

Лейла сіла поруч з нею. Біля дверей стояло двоє вигнанців, але більше в усій Ратуші не було нікого. Це насторожувало Джекі ще більше. Залу засідань заповнювало ніжне світанкове сяйво. Але місто навколо не просто дрімало. Ця тиша була цілковитою, глухою, напруженою — Джекі здригнулася, коли один з вартових кашлянув.

— Негайно покинути Ратушу, розблокувати Скарбницю і всі адміністративні будівлі? Тобто здатися і дати можливість повернутися Оздемірові та його цуценятам? — перепитала Лейла в парламентера, наморщивши лоба.

Чому вона нікому не сказала? Чому тут немає ані Феді, ані Тео?

— Лише в такому разі пан Оздемір обіцяє звільнити підданих Леобурга від відповідальності за вчинені злочини,— кивнув Коц.— Це не стосується вигнанців, що знехтували милістю і можливістю повернутися до міста і підбурили добропорядних підданих на бунт проти законної влади. Але навіть їм Верховна Рада гарантує недоторканність і справедливий суд.

Джекі глипнула на Лейлу. Вигнанка криво посміхалася, але її чорні очі виблискували від люті.

— Добре, дуже добре,— кивнула вона.— Тепер слухай мою пропозицію. Якщо Оздемір негайно розблокує північно-східну частину міста і виведе звідти своїх горлорізів, то громадянам Леобурга, які виступали на Оздеміровому боці, ось вона,— Лейла вказала на Джекі,— тобто Агнеса Яблонська, голова Народної Ради Леобурга, обіцяє амністію. Щоправда, пропозиція не поширюється на Оздеміра, якому особисто я амністії пообіцяти не можу. Як тобі таке?

На обличчі посланця не здригнувся жоден м’яз.

— Я перекажу.

— От і добренько,— посміхнулася вигнанка.— А зараз...

У глибині міста щось вибухнуло.

Будівля Ратуші здригнулася, шибки жалісно задзвеніли.

Вигнанці метнулися до вікон, та Лейла вигукнула:

— Стежте за цим! Ми самі подивимося!

Ще один вибух.

Джекі підбігла до вікна. З боку річки тягнувся хвіст чорного диму.

— Дежа-вю...

Сонячне світло розливалося над дахами Аристократичного району й різало очі. Місто струснув ще один вибух, потім ще один. Люди прокидалися, у вікнах квартир, звідки ще не виїхали власники, з’являлися білі плями облич. По той бік річки щось відбувалося. Джекі примружила очі. Поруч з нею виникла Лейла.

— А це що за лайно...

Джекі обернулася до вигнанки, яка невідривно дивилася вдалечінь, понад дахами, її очі розширялися, а сонячне світло, що падало на обличчя, повільно поступалося тіні. Джекі простежила за її поглядом.

До Ратуші з боку річки пливли три велетенські дирижаблі.

Федя ледве встигав за своїм двійником, тягнучи наплічник з боєприпасами і ракетомет — його легкість виявилася оманливою. Тео розпирала злість, і він щодуху мчав до Ратуші. Феді теж здавалося дивним це раптове ранкове засідання, про яке Лейла нікого не повідомила. Що сталося? І головне — навіщо їй знадобилася Джекі?

Сонце прочісувало жовтогарячими пальцями вузькі вулиці Леобурга, але місто не прокидалося: не торохкотіли паромобілі, не гукали молочарі, не заварювали запашну каву вуличні торговці. Лише подекуди хтось щільніше запинав фіранки чи зачиняв віконниці. Федя чув лише свої кроки гладенькою бруківкою. А за кілька секунд Леобург струсонув потужний вибух.

Тео рвучко зупинився.

— Де це? — стривожено запитав Федя.

— Тихо,— Тео підніс долоню.

Ще один вибух. І ще один.

— Мотори...— прошепотів його двійник.— Чуєш?

Жодних моторів він не почув, але з боку річки залунали крики і стрілянина. А потім просто на них побігли люди.

«Армія вільного міста Леобурга» не просто відступала, вона панічно тікала під акомпанемент вибухів. Федя лише зараз із жахом подумав, що його стратегія захисту міста базувалася на таких не готових стріляти у живого супротивника людей, як і він сам.

— Що там? Що відбувається?! — гукав Тео, хапаючи бійців за рукави.— Ану стійте!

— Йди до біса! Йди до біса! — волав якийсь товстун, відштовхуючи його з дороги.

— Дідько, це резерв... ми набрали їх у Робітничому районі! Вони мали прикривати загін Мака! Ходімо туди! — Федя поправив наплічник і рішуче попрямував до звуків, але нарешті почув гуркіт моторів. Федя обернувся до Тео. Яблонський невідривно дивився в небо.

Над їхніми головами високо в небі плив дирижабль. Федя бачив їх над Леобургом десятки разів, але не такий. Цей небесний корабель, що наїжачився гарматами і великокаліберними кулеметами, здавався вдесятеро більшим за поліційні дирижаблі. Гігант поступово знижувався, і його мотори гули голосніше. Федя почав гарячково діставати з наплічника заряди, але Тео схопив його за руку.

— Ні! Надто високо! — він простежив за дирижаблем.— Він знижується.

— Навіщо? — Федин голос мимоволі затремтів.

— Бомбардуватиме,— спокійно констатував його двійник.— Вони вважають, що ми — на перемовинах. Вони хочуть знищити Ратушу.

«Я бачив, як Лейла й Агнеса пішли зі штабу до Ратуші».

Джекі там. І ця махина летить до неї.

Ця думка вдарила Федю під здухвину. І цієї ж секунди його пройняла ще одна. Чужа.

«Лейла».

Федя зустрівся з Тео поглядом.

— Забери їх звідти. А я впораюся з панікерами.

Федя хотів щось запитати, але Яблонський уже пірнув у юрбу.

Федя щодуху мчав незнайомими вулицями, підкоряючись якомусь внутрішньому навігатору, навіть не замислюючись, де саме площа Чорного.

Куди він тягне цю важелезну штуковину? Навіщо вона йому?

Чоло заливав піт, наплічник з боєприпасами здавався кам’яною брилою. Нарешті вузька вулиця вивела його на круглу площу, і він зупинився, щоб трохи відсапатися. Мотори гуркотіли дедалі виразніше. Повітряний корабель був уже зовсім поруч. Федя кинувся до Ратуші.

Просто вивести їх. Вивести. У безпечне місце. Ніхто не просить його збивати бойовий дирижабль. Збивати? Хіба він зможе його збити? Смішно.

Біля Ратуші було порожньо. Вікна були наглухо зачинені, ніби будівля вже казна-скільки стоїть порожня. Федя притулив долоню до чола і глянув угору.

Лейла не дурна. Лейла вже забрала її. Вони пішли звідти. І йому саме час тікати.

А якщо ні? Якщо вони досі там?

Вибухи, крики, гуркіт.

Він не зможе затримати дирижабль. Нема часу перевіряти всі три поверхи і підвал, бігати коридорами і кликати когось. Або тікати зараз, або...

Федин погляд ковзнув по вежі. З зовнішнього боку на стіні стирчали скоби пожежної драбини.

Джекі застигла біля вікна і не могла навіть поворухнутися. Повітряний монстр повільно знижувався, затуляючи собою сонце. Світло виблискувало на жерлах гармат й ілюмінаторах.

— Куди вони летять? — прошепотіла Джекі.

— Так, усе, хлопчики й дівчатка. Валимо звідси,— скомандувала Лейла.— Цього жевжика — з нами.

Вигнанка схопила Джекі за руку і потягла до виходу. Інші вигнанці схопили парламентера, що відчайдушно протестував і досі не вірив у підступний задум Оздеміра.

Далі були сходи — довгі, нескінченні прольоти, повз миготіли високі вікна, що їх пробивало гостре, наче списи, сонячне проміння. В одному з вікон щось привернуло увагу Джекі, вона за мить зупинилася.

Хтось ліз нагору просто по стіні. Залізна труба, що висіла на плечі, дзенькнула по склу, але людина, не зупиняючись, продовжила свій рух. Джекі пробили дрижаки. Вона зрозуміла, хто повзе по зовнішній стіні назустріч бомбардувальнику.

— Федю!

Джекі затарабанила по склу, але хлопець уже зник з очей. Дівчина обернулася, збираючись повернутися на третій поверх, але зіштовхнулася з Лейлою.

— Там...

— Я бачила,— холодно відповіла вигнанка.— Панно Яблонська, дотримуйтеся вказівок.

— Але ж він... він гадає, що ми у вежі! Він загине, якщо його не попередити!

— Така вже його доля,— Лейла обернулася до одного з вигнанців.— Чого стали! Хутко!

Вигнанець одним рухом підхопив Джекі й закинув собі на плече, не встигла вона запротестувати. Дівчина гепнула його по спині та спробувала вирватися, але Лейла раптом вихопила револьвер.

— Стули пельку і не смикайся,— просичала вона.— Не маємо на це часу.

Джекі вражено втупилася в револьвер, але вигнанець уже мчав донизу. Незабаром вони опинилися на першому поверсі. Вигнанець поставив її на підлогу, Лейла одразу ж підхопила Джекі під руку і потягла до виходу.

У дворі на них чекав схожий на консервну бляшанку бронемобіль. Лейла рвучко відчинила дверцята й обернулася до Джекі. Її чорні очі люто виблискували.

Джекі відступила на крок, потім ще, а тоді відштовхнула свого конвоїра і побігла до Ратуші.

На Яблуневій набережній щось горіло, лунали постріли й вигуки. Тео біг уперед, усередині клекотів гнів. Армія, зібрана вигнанцями, розбіглася за першої-ліпшої загрози, а сам Давид досі десь валандався. Утім, якби він і був тут, усе одно половина рекрутів не вміла стріляти, а їхні командири не здатні були пояснити людям, за що ті мають помирати. А ще Лейла доручила цілий фланг оборони цьому...

Попереду замаячив знайомий силует. Рудий вигнанець стояв поруч з напівзруйнованою барикадою, стріляв у повітря, хапав за барки і роздавав стусани тим, хто відступав.

— Стояти! Стояти! На позицію, телепні!

Якими безглуздими були його зусилля! Один із солдатів біг просто на Тео, в його очах читався неконтрольований, тваринний жах. Тео витягнув револьвер і кілька разів стрельнув просто йому під ноги.

— Стояти!!!

Солдати стали як стій і здивовано втупилися у нього.

— Ви забули, хто ви і де ви?! — загарчав Яблонський.— Кілька клятих бомб — і ви розбігаєтеся, як жменька довбаних тарганів?!

Тео скочив на залишки барикади. Цівка його револьвера досі була спрямована в бік панікерів. І тепер вони дивилися на нього з тим самим жахом, з яким тільки-но тікали від Оздемірових бомб.

— Озирніться! — заревів Тео.— Ви на вулиці Справедливості! Тут умирали ваші брати!

— Що нам з того?! — вигукнув один із солдатів з витягнутим, замазаним сажею обличчям.— Вони знали за що — от і вмирали!

— Якщо ви не знаєте, нащо живете, то і вмирати вам нема за що,— гидливо посміхнувся Тео.— Але я скажу вам таке: ми всі тут смертники. Якщо вони переможуть і Оздемір повернеться, ви перетворитеся на його рабів і згниєте на своїх заводах, а мені відрубають голову на Ярмарковій площі!

— Ми цю війну не кликали! — заверещав інший солдат, виринувши десь з-під ліктя Тео.— Це все вигнанці! Не було вигнанців — не було біди!

Тео зістрибнув з барикади і пішов просто на нього. Хлопець закляк на місці.

— Клянуся Богом, я зневажаю вигнанців не менше за тебе. Але якщо ми впораємося з Оздеміром, ми впораємося і з ними. Війну ніхто не кличе. Вона приходить сама. І поки на твоїх грудях ось цей лев,— Тео схопив його за нашивку з гербом,— ти не маєш права тікати, як шакал!

— Ти — аристократ! Наче тобі не байдуже до нас, простих людей! З якого дива нам тобі вірити?

— Я — аристократ,— засичав йому в обличчя Тео.— Я — Теодор Яблонський, але я стою тут, і я не боюся померти за тебе.

Хлопець утягнув голову в плечі й дивився на нього круглими очима, Тео відпустив його, але той не зрушив з місця. Новобранець закинув гвинтівку на плече. Солдати більше не бігли, вони зібралися навколо Яблонського і тривожно вдивлялися йому в лице.

— Шикуйсь! — гаркнув Тео.— Ми повертаємося на позицію!

Федя видерся на верхній майданчик Ратуші. Вітер несамовито шарпав прапор Леобурга, сонце сліпило очі. На набережній рокотав бій. Дирижабль повільно рухався до нього. Поліційні дирижаблі здалися Феді жалюгідними карликами в порівнянні з цим бойовим велетнем. Хлопець на кілька секунд задивився на масивну гондолу і сріблясті лопаті моторів, але одразу отямився, коли застрекотав кулемет на носі.

— Твою ж нехай! — Федя впав на підлогу і втягнув голову в плечі, скрутившись калачиком за парапетом оглядового майданчика. Кулі зацокотіли по каменю. Федя ліг на спину і вставив у ракетомет снаряд. Смикнув важіль, намагаючись зачинити кришку, але та не піддалася.

— Чорт... чорт,— Федя люто смикав важіль, з чола градом котився піт.— Та давай уже, антикваріате!

На майданчик наповзла тінь. Сонце сховалося. Сонце померло.

Снаряд нарешті став у паз, і механізм дзвінко клацнув.

Один постріл. Це просто. Влучити в балон. Балон. Величезний. Та дурниці!

Дирижабль був уже так близько, що рокіт моторів заглушав його власні думки.

Вона не загине. Вона не може загинути.

Федя перевернувся на живіт і поклав на плече ракетомет. Ціль з’явилася на прицілі. Серце виривалося з грудей.

Але ж він не Яблонський.

Він не Яблонський.

Це Яблонський... ніколи... не... хиб...

В очах потьмарилося, мозок відключився. Федя ніби спостерігав, як його власним тілом керує хтось інший. А тоді натиснув на спусковий гачок.

Джекі вибігла на один майданчик, перш ніж Лейла вхопила її за сукню. Дівчина спробувала відштовхнути її, але вигнанка розмахнулася і вдарила її кулаком в обличчя.

Перед очима спалахнули іскри, світ перевернувся. Джекі відлетіла до стіни і боляче гепнулася спиною. Вона й не помітила, як опинилася на підлозі. Тепер дівчина бачила над собою тільки спотворене люттю обличчя вигнанки і її страшний вигнутий рубець на всю щоку.

Лейла схопила її за мереживний комір і стиснула його.

— Я тебе, погань, придушу зараз! Здохнути закортіло?! — засичала вона.— Принца свого рятувати вирішила?!

Джекі спробувала щось просипіти, але сонячне проміння у вікнах Ратуші згасло. Дівчина наче втратила контроль над власним тілом і могла лише незмигно дивитися у вікно, де на тлі синього світанкового неба пливла пекельна машина неймовірних розмірів. Лейла нарешті замовкла й обернулася.

Дирижабль був уже над площею.

А потім пролунав потужний вибух.

З небес на землю падали люди. Над Леобургом розверзлися небеса, і на землю падав страшний, апокаліптичний дощ. Охоплені полум’ям фігури розмахували руками і вищали, але Джекі не чула їхніх благань. Вогонь зжер гігантський балон за мить. Грізний бойовий дирижабль перетворився на примарний скелет просто в повітрі. За кілька секунд, що здалися Джекі годинами, вогняна гондола з глухим стогоном обвалилася на площу Олекси Чорного.

Лейла перелякано зойкнула й інстинктивно притулилася до Джекі. А тоді потужний вибух струсонув Ратушу, землю й увесь світ довкола.

Минуло кілька хвилин, може, більше. Джекі стискала в обіймах Лейлу, обличчя вкрилося шаром пилюки, звуки долинали до неї ніби крізь воду.

Вигнанка заворушилася й відповзла від неї. Десь чувся слабкий гуркіт моторів.

— Що це?

Лейла важко підвелася й пошкандибала до розбитого вікна, за яким палахкотіла вогняна заграва.

— Вгорі наш дирижабль,— прохрипіла вона.— Але що сталося з... цим...

Джекі сперлася на стіну й підвелася.

— Це зробив Федя.

Розділ 10

Загроза

Джекі сиділа на краю ліжка не в змозі поворухнутися. Перед очима досі стояла моторошна картина: спалах, вогонь і люди, що падають з охопленої полум’ям гондоли. Вона не могла повірити, що причиною тому був саме Федя. Її Федя. Письменник-невдаха, який любить одяг з кумедними принтами.

Чому він? Чому не Тео чи Мак, чи Лейла, чи якийсь безіменний вигнанець, один з тисячі? Що змусило саме Федю видертися на дах і знищити ворожий бомбардувальник?

Мов швидкоплинний подих вранішнього вітру, Джекі знову торкнулося заборонене, затамоване почуття. Що як він зробив це через неї? Що як він справді залишився тут для того, щоб захищати її? Адже він повернувся тоді, в Романівці. Він повернувся.

Джекі затулила обличчя руками. Опиратися власним припущенням було складно лише доти, доки в пам’яті не спливали численні спогади, що доводили протилежне. Втім, хай там як, їй доведеться подякувати Феді пізніше. Наразі є важливіші справи.

Джекі попорпалася в коробках з Агнесиними сукнями і дістала люстерко в кованій оправі, інкрустоване перлами. Ох, певно, збіса дороге. Навіть у напівмороці підземелля було помітно, як розпухла губа. Дідько! Дякувати Богові, Лейла на додачу не вибила їй парочку зубів! А губа... це можна пояснити падінням під час вибуху.

«Сиди тут! Якщо хоч ніс у коридор поткнеш, я тебе зачиню в коморі під камбузом!»

Джекі зціпила зуби, згадуючи нещодавню розмову з вигнанкою. Швидше б повернувся Давид! За кого вона себе має? Їй доручили керувати вигнанцями, але аж ніяк не Агнесою Яблонською. Джекі іноді здавалося, що Лейла поводиться так лише тому, що в цій реальності вона не відчуває меж — ані фізичних, ані моральних. Вона змітала все і всіх на своєму шляху, не знала ні втоми, ні болю, ні жалю, неначе замкнула всі почуття, що робили її вразливою, в темному льосі десь глибоко всередині себе. У льосі, де вона назавжди лишила саму себе. І тепер ця — леобурзька Лейла — була непереможною, могутньою, новою. Джекі добре знала це відчуття. Воно запаморочливе. Чи могла вона сама уявити, сидячи в Романівці, що побуває на аудієнції в короля? Чи опиниться на чолі цілого міста? Чи бодай що танцюватиме вальс з аристократом (нехай і не зовсім тверезим) і сама його поцілує? Леобург п’янив. Леобург дарував відчуття необмеженої влади — перш за все, над самою собою. Вони всі тут були кимсь іншим. Джекі відчувала це незгірше за Лейлу. І сама не знала, як далеко може зайти.

Джекі пов’язала хустку й відклала люстерко. Чомусь згадалася остання зустріч з Бобриковим. Він здався їй маніакально стурбованим, наче нещодавно втратив щось важливе чи про щось дізнався і тому його дії стали непродуманими, а іронічний вираз обличчя змінився на перекошену маску. Шпигун уже не пропонував, а гнівно вимагав, щоб вона звернулася до Австро-Боснії. А Данило казав, що Бобрикова цікавив Ревкомітет. Можливо, варто зайти з іншого боку? Дізнатися, що про нього знає Зінкевич?

Джекі не сумнівалася, що всюдисущий кореспондент «Wiener Zeitung» фотографував обгорілі рештки бойового дирижабля на площі Чорного. Крім того, після ранкового бою в шпиталі мало бути поповнення. Їй точно не місце в підземеллі.

— «Сиди тут»,— пробурмотіла вона, застібаючи плащ.— «Замкну в коморі»... та до біса тебе!

У лісі було так тихо, що чулося, як шурхотить листя, повільно спадаючи долі. Крізь чорне гілля прозирало глибоке синє небо. Таке, як буває лише восени: по-особливому чисте, холодне і строге. З міста вітер доносив запах диму, проте ані вибухів, ані звуків бою не було чути. Федя дістав цигарку і згадав, що нема чим розпалити, тож він запхнув її за вухо. Чергування біля штабу стало небезпечнішим: уже ніхто не грав на гітарі й не палив багаття. Сьогодні чергували двоє: хлопець з Робітничого району й аристократ. Вони обмінювалися історіями з дитинства, і Федя спочатку слухав, а тоді поринув у роздуми.

За минулу добу він міг загинути кілька разів, і сьогодні на нього чекало те саме. Смерть на сніданок, обід і вечерю — ось на що перетворилося їхнє життя тут. Але сьогодні вранці все погіршало. Бо вбивати почав він сам.

Хтось вийшов з тунелю і зупинився поруч. Клацнуло кресало. Федя звів погляд.

— Знову ти?

Тео мовчки віддав свою запальничку і навіть не глянув на нього. Федя розпалив цигарку й кивнув йому.

— Ще трохи твоїх душевних мук — і мене знудить,— похмуро кинув його двійник, сідаючи навпроти.— До того ж тобі час придбати власну вогницю.

— Продаси мені?

Тео гмикнув. Вигнанці пішли до лісу з обходом, і Федя дослухався до їхніх кроків, поки вони не затихли в хащах. У небі закавкали ґави.

— Я їх убив.

Тео неквапом видихнув дим, притулившись спиною до стовбура, і вивчав його ледачим поглядом з-під вій, а по паузі мовив:

— Так. Це був чудовий постріл.

— Там було тридцять людей, ба навіть більше. І всі вони згоріли живцем.

— Так. І до біса їх.

Яблонський позіхнув. Федя тяжко зітхнув і завів руки за голову. Що більше він згадував сьогоднішній ранок, то міцніше його охоплювало мерзенне, липке відчуття: все, що відбувається,— це все по-справжньому. Це не сон, не чиясь вигадка, і цього не позбутися, перетнувши портал. Це з ним назавжди. Федя загасив цигарку і підвівся.

— Сядь,— владно мовив Тео.— І послухай.

— Дякую за вогонь, але проповідь я не замовляв.

— Мені доводилося вбивати. Я вбив не одного і не двох,— спокійно провадив його двійник.— Здебільшого то були горлорізи та грабіжники. Таких у Конфедерації завжди було до біса. Дехто з них просто не вірив, що я влучу їм поміж очей з першої спроби,— Тео криво посміхнувся.— Але я ні про що не шкодую. Знаєш чому?

Федя мовчав. Погляд Тео був жорстокий і холодний, навіть зник звичний глум.

— Бо я ніколи не вбивав заради задоволення. Ніколи не вбивав беззбройних. Доля грається нами, Федю. Всі ми — лише кості в Божому гранчаку. Ти був лише інструментом. І на тому дирижаблі, і на моєму шляху були тільки люди, чий день прийшов.

Яблонський глибоко затягнувся і повільно випустив дим. Федя дивився на свого двійника і відчував дещо химерне: Тео дратував його, як і раніше, і досі кортіло якнайскорше позбутися свого «альтер-еґо», але саме зараз усередині щось ніби стало на місце — спрацював механізм, клацнуло коліщатко, і Федя більше не міг ненавидіти двійника. Люта, непереборна ненависть зникла. Тої миті на даху вони ніби стали однією людиною... Раптом у голові промайнуло майже забуте відчуття. Думка. Тінь думки...

— Стріляв не я,— вигукнув Федя.— Це ти... мною керував ти! Я хотів вистрілити, але не встиг! Як ти це зробив?

Тео засміявся.

— Ні-ні, тобі не вдасться повісити на мене свої гріхи. Я теж мав яскраве відчуття, ніби перебуваю у двох місцях водночас, але рішення було твоє. Це ти зробив постріл. Ти вбив їх через неї,— вуста Тео повільно розтягнулися в усмішці.— Тої миті ти був готовий померти за неї.

Двійник замовк, з цікавістю спостерігаючи за Фединою реакцією. Федя зціпив зуби, але потім посміхнувся йому:

— Скільки разів я попереджав, щоб ти не пхався мені в душу?

— Мушу нагадати, друже мій, що це ти притягнув свою душу в мій світ, а не навпаки. Тому я маю повне право казати тобі те, чого ти не хочеш знати.

Федя свердлив свого двійника гнівним поглядом, але не міг вигадати відповідь.

— Ти на війні, Федю. І не мав вибору. Вони несли бомби, щоб скинути їх на голови твоїх друзів,— Тео підвівся з колоди.— Краще врятувати одного друга, аніж тридцять незнайомців. Той, хто втрачав близьких, це розуміє.

Федя похитав головою: може, Тео й має рацію, але ще довго-предовго він бачитиме охоплений полум’ям дирижабль, що за лічені секунди перетворюється на скелет, а тоді з гуркотом валиться на землю.

— Не думаю, що коли-небудь забуду про це.

Тео дістав з халяви флягу і простягнув йому.

— На твоєму місці я б не загадував так далеко. Сьогодні ти живий. І може, доживеш до завтрашнього ранку. Проте хтозна, чи завтра ти матимеш змогу про це міркувати. Це єдине, що має тебе турбувати нині.

Він пішов. Федя повільно відкрутив флягу, зробив кілька ковтків і задоволено відчув, як пекуче тепло охоплює його втомлене тіло.

— Ку-ку!

Лейла здригнулася й прокинулася. Серце закалатало в скронях. Примудрилася заснути просто за столом у штабній! Перед нею стояв Данило.

— Ми привезли зброю!

— Чудово,— Лейла потерла очі.— Багато?

— Не дуже. Але є й цікаве,— Данило почухав потилицю.— Лейло, я тут дещо бачив... Ще перед поїздкою. Посеред вулиці Соборної з’явився портал.

Вигнанка кліпнула.

— Портал на вулиці?

— Так. І він був якийсь не такий. Ти коли-небудь бачила портал деінде?

Лейла звела брови.

— Ні. Тільки в маєтку Яблонських. І чому він був «не такий»?

— Якщо вірити щоденникам дядька, то портали пов’язані з транслокальним місцем. Але цей видався мені штучним. Ніби хтось створив його, а не відкрив.

Що він верзе? Лейла втягнула голову в плечі.

— Створив? Хіба так можна?

Данило не встиг відповісти, до кімнати увійшли професор Кубрик, Паль Келемен і Яблонський. Давид притримав люк для Феді, що підтримував під лікоть свого пораненого радника фон Бауфа. Хлопець усадовив старого в крісло і зиркнув на Лейлу. Вигнанка здригнулася і відвела погляд. Після вранішніх подій вона чомусь не могла подивитися йому в очі. Давид зайшов останнім. Лейла тільки тепер зрозуміла, як шалено їй бракувало його. Відтоді як вони втекли з Сибіру, Давид був поруч щодня. Власне, вони взагалі не розлучалися. Єдине ціле, навіть дихання одне на двох. Якби вона мала старшого брата, то воліла б, щоб він був саме таким.

Лейла кинулася до вигнанця і міцно обійняла, не звертаючи уваги на присутніх.

— У наступне відрядження поїду я,— прошепотіла вона.

Лейла відчула, як закалатало його серце. Ці дні, поки Давид був відсутній, тяглися для неї, наче цілий рік. І так багато всього сталося! Вигнанець притиснув її до себе, але раптом відпустив. Дівчина обернулася. Яблонський криво посміхався, в його погляді читався подив. Вочевидь, він не розумів, чому вона проігнорувала Федю.

Ляда штабної рипнула, і до кімнати прослизнуло якесь дівчисько.

— Я не запізнилася? — хрипкувато мовила вона, розстібаючи плащ.

— Ти хто в біса така? — скривилася Лейла.

— Ґрета Ветцель, представниця Робітничого району! — випалило дівча.— Мені сказали, що тут нарада.

Давид почухав потилицю.

— Минулого разу...

— Минулого разу я не мала оцього! — Ґрета вихопила папірець і потрусила ним над головою.— Оскільки голосування через окупацію неможливе, то союз профспілок висунув мене представницею Робітничого району замість мого брата, тож тепер я офіційно представляю їхні інтереси!

Дівчина переможно зиркнула на Паля Келемена, який лише закотив очі.

— Це ж ти виступала тоді на траурній церемонії? — спитав Федя.

— Я! Тому мене й обрали!

— Гаразд,— хитнув головою Давид.— Агнесі розповім пізніше. Збори недовгі — маємо купу роботи.

Вигнанець зіперся долонями на стіл. Перед ним лежала мапа Леобурга з розставленими на ній камінчиками і солдатиками. Лейла схилилася поруч з ним.

— Розкажіть, наскільки кепські наші справи.

— Помірно кепські,— Федя пересунув на мапі кілька предметів.— Минулу штабну розтрощено субтериною. А вранці наші позиції на набережній атакували дирижаблі.

— Справді, помірно кепсько,— гмикнув Данило.

— В обох випадках нам вдалося відбитися,— кивнув Федя.— Сьогодні вони втратили два бойові дирижаблі. Один упав...

— Був збитий.

Яблонський навіть не глипнув на свого двійника, що метнув у нього жорсткий погляд.

— Один був збитий над площею, коли збирався бомбардувати Ратушу,— провадив Федя.— Другого протаранив наш дирижабль.

— А що на землі?

— Ми закріпилися тут і тут,— Федя пересунув кілька солдатиків.— Утримуємо майже весь Аристократичний район, весь Академічний і частину Робітничого. Північ окуповано, люди тікають звідти на правий берег або просто в Нейтральну зону. Вранці Оздемірові вояки намагалися перейти річку в районі Яблуневої набережної...

— Скажімо так: вони не надто старалися,— урвав його Тео.— Я там був. Оздемір, на щастя, приблизно такий самий стратег, як і ти. Він двічі намагався вдарити по нашому штабу і знищити верхівку, сподіваючись на силу російської зброї, але йому це не вдалося. Гадаю, цар Борис усуне його від подальшого командування,— Яблонський схрестив руки на грудях.— Маємо іншу біду. Наша так звана «армія» розбігається за перших вибухів.

— Бо дехто ігнорує накази! — просичала Лейла.— Треба було вчити людей, а не швендяти по борделях!

— Меа culpa[84]. Більше не швендяю,— кивнув Тео.— Будинок Шарлотти нині на окупованій території.

— Це не армія, а мобілізований резерв,— заперечив Федя.— Маємо кілька годин до настання темряви. Ти мусиш зайнятися ними, Тео.

— Ми привезли першу партію зброї,— зазначив Данило.— Здебільшого — старі порохові гвинтівки, але їх вистачить на всіх. Крім того, там купа ракетометів.

— Проти нас кинуть танки, ракетомети проти них не зарадять,— задумливо мовив Тео.— Забудьте про ті Оздемірові хімічні бляшанки. Проти нас підуть російські бойові машини — три з половиною дюйми литої броні, вдосконалені приціли, збільшена далекобійність. Над ними працювали британські інженери.

В кімнаті запанувала мовчанка.

— Зільбершторум,— вимовив Федя, і всі погляди звернулися на нього.

Тео вигнув брови і завів руки за голову.

— Гм-м, можливо.

— Слухайте, це класно, що ви обидва телепати, але ж ми не читаємо думок! — роздратовано сіпнулася Лейла.— Поясніть.

— Тео кинув склянку з зільбершторумом у субтерину і пробив діру в корпусі. А носовий кулемет деформувався за секунду. Нам потрібні гранати з зільбершторумом.

— Ні, з концентратом Яблонського. Він діє швидше й потужніше,— мовив Данило.— Треба знайти Аль-Разі.

— Спалити б їх до біса,— буркнула Ґрета, дивлячись перед собою. Всі обернулися до неї.— Що? Це не ідея, а моє маленьке побажання.

— Палю, ти казав, що ми маємо обладнання для виготовлення запалювальних зарядів,— повільно вимовив Тео.— Що як додати до гранати з концентратом запалювальну суміш на основі паромобільного пального?

— Гадаю, ми впораємося досить швидко,— підтвердив Келемен.

Аслан підійшов до столу.

— Якщо бійцям доведеться щоразу наближатися до танків на відстань кидка, ми втратимо багато людей,— Аслан зняв з плеча й поклав на стіл ракетомет.— Ми маємо створити такий заряд для ракетомета. Далеко не полетить, але нам і кроків триста вистачить.

— Палю, подужаєте таке? — спитав Федя.

— Я про це подбаю! — випалила Ґрета.— Робочі хлопці рвуться до бою!

Келемен обурено скривився, але нічого не відповів.

Чи то від утоми, чи то від недосипу Лейла випала з розмови. Думки крутилися навколо порталу, який бачив Данило. Штучно створений? Вона так давно не переходила в іншу реальність, що майже забула, як це. Чи може хтось і справді створювати пляму, коли і де забажається? І головне — навіщо? Краще б Данилові примарилося від утоми. За роздумами Лейла не помітила, що втупилася незрячим поглядом просто перед собою. Тобто в Яблонського.

Тео відкинувся на спинку стільця і здивовано посміхнувся. Він знову дивився на неї з іронічним розчуленням. Лейла здригнулася та спантеличено закліпала. Дідько! Певно, цей бовдур надумав собі казна-що!

— ...скликати конференцію. Король Болеслав обіцяв допомогти. Це наш шанс,— закінчив розповідь Давид.

— Конференцію?

— Так. Конференцію гарантів Леобурга,— роздратовано пояснив вигнанець.— Ти прослухала?

Лейла почула, як знущально засміявся Яблонський.

— Мені час на позицію,— пробурмотіла вона.— Добре, що ти повернувся. Керуй.

Лейла вискочила з кімнати перш, ніж хтось устиг заперечити.

— Схоже, пані й панове, на мене зачекалися мої дезертири,— почулося позаду.— Я змушений вас покинути.

Лейла побігла коридором. Її душив сором. Мов першокласниця. Мов бісова першокласниця!

Джекі опинилася на площі Чорного навіть швидше, ніж очікувала: вигнанці підкинули її на саморобному панцирнику, і вона попрямувала до роззяв, які роздивлялися обгорілі рештки колись грізного повітряного корабля. Під стіною Ратуші лежали тіла загиблих, накриті грубим полотном. Джекі згадала апокаліптичну картину їхнього падіння і пересмикнула плечима.

Поруч блимнув магнієвий спалах.

— Панно Яблонська, ви не були б такі ласкаві подивитися на мене?

Джекі обернулася на знайомий голос. Спалах на мить потьмарив реальність.

— Перепрошую,— Зінкевич похилив камеру.— Було би прикро втратити можливість сфотографувати вас на тлі приголомшливої перемоги.

— Це не перемога,— насторожено відповіла Джекі.— Лише кілька годин перепочинку.

— Між нами кажучи, я ставив на Оздеміра,— посміхнувся кореспондент і зсунув на потилицю картатий капелюх.— Крім того, дозвольте висловити захват хоробрістю леобурзьких пілотів, які атакували другий дирижабль і знищили його ціною власного життя!

Джекі похмуро кивнула. Тим часом народ на площі роздивлявся дочку Яблонського. Двоє підлітків з Робітничого району тицяли в неї пальцями, літній джентльмен підняв потертий циліндр, вітаючи її.

— Маю до вас розмову, пане Зінкевич,— Джекі нервово всміхнулася.

Кореспондент здивовано вигнув брови, але жестом запросив її до входу в Ратушу.

За кілька хвилин вони опинилися в леобурзькому архіві. Затхле повітря було просякнуте запахами пилу та книг, і Джекі ледь утрималася, щоб не чхнути.

— Ви пропонували допомогу від так званого комітету,— почала вона.— Що ви реально можете запропонувати? Ми дістали трохи зброї, але цього замало.

Зінкевич дивився на неї гордовито, дещо зневажливо, з тим самим виразом обличчя, що налякав її тоді на спостережному майданчику.

— Я пропоную вам з’їздити до Відня,— посміхнувся він.— Там ви отримаєте найдетальнішу інформацію. З перших рук.

— Нам треба знати про плани австрійської армії. Ревкомітетом керують військові?

— Ревкомітетом керують люди, які знають усе, що відбувається на теренах імперії. Про це можете не турбуватися.

— Добре. Тоді я згодна поїхати з вами.

Зінкевич посміхнувся куточком рота.

— Чудово. Дайте мені один день, я все влаштую.

Джекі кивнула і вийшла з кімнати. Можливо, вона зробила помилку, і Данило її вб’є, але зараз вона відчувала, що тримає в руках важелі історії, і не могла опиратися цьому почуттю.

Лейла пірнула в бічній коридор, що вів до лісу трохи далі від центрального виходу. Після темряви підземелля сонце нещадно сліпило. Лейла примружилася. Слід знайти когось, хто зможе чимшвидше відвезти її до міста. Тинятися лісом на самоті нині стало небезпечно — особливо з огляду на те, що Оздемір роздає щодо неї особливі вказівки.

Над нею височів кам’яний виступ. Віддалік, у низині, текла річка. Там був вигнанський блокпост.

Вона рушила вузькою стежкою уздовж кам’яного схилу. В лісі було на диво тихо і тепло, але дівчина все одно відчувала напругу. Серцебиття заспокоїлося, Лейла обійшла схил. Цієї миті згори посипалися камінці, й просто перед нею на доріжку зістрибнув чоловік.

Лейла скрикнула.

— Пардон, не хотів налякати.

Яблонський! Клятий Яблонський! Але як... звідки він тут узявся?!

— Вирішив супроводити. Тут трохи небезпечно.

— Як шляхетно.

Лейла враз ніби опинилася в іншому вимірі. Тео зробив крок до неї, але дівчина різко відступила. Мертва тиша цього пасторального осіннього лісу, кам’яний вираз обличчя Яблонського, рука, яку він тримав неподалік револьвера... Він швидший. Він сильніший. Поруч нікого нема. Лейлиною спиною сипнули сироти. Щось знайоме. Щось гидке. І темні, лякаючі очі. Так уже одного разу дивилися на неї. І тоді вона опинилася в підвалі. Хвиля жаху вмить накрила її і відібрала здатність логічно мислити. Лейлин погляд ковзнув по руків’ю револьвера на поясі Тео, і той запитально вигнув брови.

— Гадаєш, я хочу тебе вбити? — він посміхнувся.— Ні, не зараз.

Якщо вона вклякає в товаристві власного союзника, що володіє зброєю краще за неї, що станеться при зустрічі з Оздеміром? Ні, вона не готова. Не готова.

Лейла потягнулася до ножа на корсеті, і Яблонський втупився в її руку.

— З ким це ти встигла побитися, поки я за тобою не наглядав?

Лейла подивилася на зворот долоні. На кісточках виднілися червонуваті плями після бійки в Ратуші.

— Яке твоє діло,— люто засичала вона, відчуваючи, як спадає заціпеніння.— Ти сам побитий, як приблудний собака.

Лейла зробила крок, але Яблонський легко відкинув її назад.

— Як і Федя. Твій любий Федя,— посміхнувся він.— Але ти не кинулася його втішати. Чому?

Лейла презирливо скривилася.

— У мене немає любих. Я нікого не люблю.

— Так, але мене ти полюбиш. Одного дня ти закохаєшся в мене так, що від цього тобі захочеться вмерти.

Лейла збиралася щось відповісти, але в неї раптом відібрало мову — настільки огидними й безглуздими здавалися його слова. Кілька секунд вона дивилася в обличчя Тео з гидливою цікавістю, а тоді голосно розреготалася.

— Гаразд, посміялися — і годі. Я йду.

Яблонський не зрушив з місця.

— Цікаво, коли тобі набридне плазувати перед ним.

— Плазують плазуни.

— Так, наприклад, змії.

— Ох ти ж галантний залицяльник!

— Я все чекаю, коли ти нарешті заспокоїшся, але ти — жалюгідне дурнувате дівчисько,— Тео презирливо примружився.— Ти граєшся у гру, що приречена на поразку, але він не може зізнатися в цьому ні собі, ні тобі. Собі — бо дурний, тобі — бо боїться зранити. А я не боюся. Краще відрізати руку, ніж дати померти від гангрени. І що швидше ти второпаєш, де твоє місце, то буде ліпше для всіх.

Тео говорив тихо, та Лейлі здавалося, що його слова відлунюють по всьому лісі.

— Яблонский,— мовила вона російською.— А че ты вдруг такой борзий?[85]

Лейла з задоволенням спостерігала, як перекосилося його обличчя від звуків російської мови. О, найдешевший спосіб роздратувати неперевершеного Яблонського!

Тео провадив німецькою:

— Нещодавно я дещо зрозумів. До того ж ми з тобою знаємо, чого хочемо. То нащо гаяти час?

— Ага,— Лейла підступила до нього впритул і зазирнула у вічі.— Дорогенький, ти можеш благати, погрожувати, залякувати, але цього не буде ніколи.

— «Ніколи» — це занадто довго. Нас можуть убити вже сьогодні вночі.

Лейла витримала насмішкувату паузу.

— І що, ось так, без квітів і цукерок, ти мені тут щось пропонуєш?

— Так,— з разючим спокоєм кивнув він.— Ти станеш моєю коханкою, ми вколошкаємо Оздеміра і разом поїдемо до Вайомінгу.

У Лейли знову відібрало мову, ба навіть здатність дихати. Тео замовк, запитально дивлячись їй в очі, й у його погляді не було ані тіні сумніву. Чи він збожеволів? Ні, серйозно, він схибнувся? Лейла вигнула брови, потім втягнула повітря, щоб відповісти, але так і не дібрала слів.

— Подумай до завтра, зоре моя. Якщо, звісно, доживеш.

Яблонський злегка торкнувся рубця на її правій щоці й відступив з дороги. Лейлі здавалося, що земля палає в неї під ногами: вона побігла стежкою вниз, лишень би забратися подалі від цього гордовитого недоумкуватого суб’єкта і більше не бачити ані його темних очей, ані його ідіотських веснянок, ані револьвера.

Тільки-но Данило зайшов у будівлю Ратуші, на нього мало не налетів професор Кубрик. Таким схвильованим він професора ще не бачив.

— Ходімо! Ви маєте це бачити.

Вони піднялися до кабінету голови Ради. Навколо ще були розкидані речі Оздеміра. Данило всівся у крісло, погладив лаковане поруччя з червоного дерева. Професор відсунув фіранку на протилежній стіні, й Данило побачив ряд опуклих, схожих на старі телевізори екранів.

— Ми довго не могли зрозуміти, що це,— сказав Кубрик.— А тоді Ґрета припустила, що цей пристрій, схожий на фарбелауф.

— Ґрета? Це ота з...

— І я мала рацію,— почувся звідкілясь високий хрипкуватий голос. Дівчина вилізла з-під пристрою і зняла окуляри з додатковою лінзою.— Оздемір мав прямий зв’язок з гарантами безпеки Леобурга, крім офіційного телеграфу. За бажання він міг побачити самого цісаря Вільгельма, чи царя Бориса, чи лорда-канцлера Британської Імперії, не виходячи з кабінету.

Данило вражено втиснувся в крісло. Відеозв’язок тут? Агнеса не вірила, що Австро-Боснія має подібну технологію, і пишалася цим фамільним винаходом. А що вже казати про Росію... Подарунок Оздеміра? Втім, розгледіти в аморфних плямах співрозмовника буде важкувато.

— Неймовірно! Ти знаєшся на техніці?

— Хіба я не з Робітничого району? — пирхнула дівчина.— Воно й не дивно, що ніхто не тямив, як його налаштувати: це вдосконалена технологія. Ми в гімназії мали практику у фарбелауфі, але тут усе набагато цікавіше — мабуть, цю штуку робили не в Леобурзі, хоч і на основі наших технологій.

— Невже ми зможемо це використовувати...— пробурмотів Данило.

— Питання в тому, чи погодяться монархи витрачати свій час на наші скромні особи,— професор крутнув завиток на кінці бороди.

— Під вікнами Ратуші лежать рештки російського бойового дирижабля. Я гадаю, цісарю Вільгельмові буде вельми цікаво, звідки він там узявся,— кивнув Данило.— З канцелярії короля Болеслава підтвердили, що працюють над організацією такої розмови. Чому б не сьогодні ввечері?

Тео клацнув вогницею. Ароматний дим огорнув його, наче плащ-невидимка, що відгороджував від реальності білою духмяною завісою. Так він уявляв і «ширму». Тео тренувався щоразу, коли мав змогу, і тренування поступово робили його ціліснішим. Федя зникав з його голови, і тоді Тео почувався сильнішим і вільнішим, ніби викорчовував з фамільного саду кущ.

Над Леобургом сяяв молодий місяць, звично тхнуло гаром і якоюсь хімією. Численні леви, зловісні химери та флегматичні атланти потопали в синіх осінніх сутінках. Після вибуху дирижабля на площі Чорного завалився один з будинків, і тепер погляд постійно зачіплявся за зяючий провал у звичному архітектурному ансамблі. Яблонський стояв на порозі Ратуші, не поспішаючи підніматися до кабінету Оздеміра, де засіли вигнанці. Зрештою, Тео уже так-сяк призвичаївся до їхньої постійної присутності, до того ж йому кортіло подивитися, як та дівчинка від імені Агнеси вестиме перемовини з сильними світу сього. Тео посміхнувся. Джекі подобалася йому чи не найбільше з усього оточення, і він навіть шкодував, що Агнеса так мало на неї схожа. Можливо, за інших обставин їхня історія могла б скластися інакше.

На сходах почулися кроки. Тео обернувся й побачив Давида.

— Усе готово,— недбало кинув вигнанець.— Можеш заходити.

— Слухаюся і корюся,— гмикнув Тео.— Чекав твого наказу.

— Слухай, Яблонський, я розумію, що тобі гидко бути в товаристві «плебеїв», проте я волів би укласти тимчасове перемир’я. Сьогодні Агнесі випало важке випробування, ми маємо її підтримати.

Тео незмигно дивився Давидові в обличчя. Вигнанець здавався цілковито спокійним, і його голос не здригнувся, але за згадки Агнеси його обличчям майнула ледь помітна тінь, ніби розійшлися брижі на воді тихого літнього дня. Тео посміхнувся і глибоко затягнувся.

— Авжеж. Заради Агнеси.

— Заради Леобурга.

— Так, безумовно,— Тео жбурнув недопалок під ґанок.

Почулися кроки, сходинками хтось піднімався. Тео і Давид водночас обернулися до несподіваного гостя.

Оз Гурвіц, а це був саме він, зустрівшись із Тео очима, рвучко відсахнувся, наче побачив привида. Берет авіатора сповз набік, він нервово смикнув його і пригладив неслухняний вихор на чолі.

— Па-а-не Гурвіце, мій добрий друже! — вигукнув Тео.— Ти нарешті прийшов запропонувати нам свої послуги?

Винахідник діловито обсмикнув вилоги пальта.

— Мені нагально потрібен один документ з архіву, і я...

— А мені,— урвав його Давид,— нагально потрібні ваші пояснення, яким чином нібито експериментальні літоциклетки опинилися на озброєнні Українського Королівства.

Тео насупився і глипнув на вигнанця.

— Коли ми були у Вінниці, я бачив у небі винахід цього вельмишановного пана. Оскільки перевірка не виявила жодних згадок про сплату податків за продаж технології, ймовірно, літоциклетки опинилися там незаконно.

Тео по-вовчому посміхнувся до Гурвіца. Чоло винахідника заблищало, він шморгнув носом.

— Гадки не маю, про що ви. Можливо, ви щось плутаєте,— авіатор спробував був зайти до Ратуші, але, порівнявшись із Тео, отримав міцний поштовх у плече і відскочив назад.

— А що, Озе, багато блохоліток своїх накрутив?

— Я маю всі дозвільні документи.

— Скільки? — з крижаною інтонацією промовив Тео, зціпивши зуби і прибравши посмішку.

— Вибачте, пане Яблонський, але це не ваше діло,— ніздрі винахідника роздувалися з переляку.— Ви взагалі хто такий, щоб питати мене?

— Я — той, хто може тебе вбити. Тут і зараз. Тож відповідай.

Гурвіц відступив на крок. Давид осудливо зиркнув на Тео і спустився до авіатора:

— Послухайте, якщо ви справді не сплатили податок, це легко можна виправити. Наразі нас цікавить, скільки готових до вильоту одиниць ви маєте в ангарі. Вони знадобляться для оборони.

— Я це не обговорюватиму в жодному разі! — засичав винахідник.— Ви не влада, ви ніхто! Ви не маєте права нічого вилучати! І я не стрілятиму в людей. Я проти війни, я — за торгівлю.

— У твоєму випадку я б ліпше був проти в’язниці й за сплату податків,— позіхнув Тео.— Тому, ймовірно, ти посидиш у підвалі до завтрашнього ранку, а тоді ми разом відвідаємо твій ангар.

Гурвіц відступив ще на крок і кинувся навтьоки.

— Засилай до нього хлопців, Давиде. Я літав на його апараті й маю кілька цікавих ідей.

Джекі вчепилася в поруччя крісла. Вона ледь дихала, спина вкрилася холодним потом. З каламутного екрана на протилежній стіні на неї дивився цісар Австро-Боснії Вільгельм Другий. Аж цілий цісар! Військовий мундир, еполети, пишні вуса і гордовито задерте підборіддя. Екран фарбелауфа кепсько передавав зображення, але Джекі була впевнена, що його цісарська величність надзвичайно роздратований. І він жадав перемовин зовсім не з ними — посеред сусідньої стіни, ледь пробиваючись крізь завади зв’язку, висіла аморфна пляма, в якій ледь угадувалися обриси російського царя Бориса — лисуватого, вузькоплечого і короткошийого, в пафосній порфирі поверх одягу. На вухо йому щось постійно нашіптував перекладач. Навпроти царя Бориса на екрані висів британський лорд, сер Джефрі Кавендиш. Джекі забула, як правильно звучить його посада, і подумки називала його «прем’єр-міністром». Роздивитися Кавендиша було найпростіше — зв’язок з Лондоном був чудовий, можна було розрізнити навіть речі в його кабінеті. Британець сильно нервував і виявився значно молодшим, ніж Джекі уявляла,— на вигляд йому було не більш як сорок років, він чимось нагадував дівчині короля Болеслава, тільки в рухах відчувалося більше енергії і напруги. Під екранами, так, щоб їх не було видно, сиділи професор Кубрик, Паль Келемен, Данило і Тео. За завісою, наглядаючи за пристроєм, причаїлася Ґрета Ветцель. Джекі й досі не вірилося, що дівчина змогла налаштувати такий складний апарат. Троє з екранів дивилося на Давида, що сидів поруч з нею і розповідав про справи в Леобурзі.

— Отже, ми розцінюємо напад субтерини і бойових дирижаблів на Леобург як порушення світового правопорядку і багатосторонніх домовленостей,— промовив Давид.— Ми не маємо сумнівів, що зброю колишньому очільнику Верховної Ради Леобурга надала Російська Імперія.

— Що ж,— цісар Вільгельм ворухнувся, й екран фарбелауфа затремтів, частинки фарби збиралися в нову картину.— Прикрі новини. А що з цього приводу гадає його імператорська величність цар Борис?

— Ми не розуміємо, чому маємо вислуховувати скарги засуджених на вигнання злочинців, що незаконно захопили владу у вільному місті Леобурзі,— мовила російською червона пляма на екрані.— Ми погодилися на участь у цій... зустрічі... лише з поваги до вашого рішення, любий Віллі.

Що? Віллі?

Джекі насилу сховала посмішку, але Вільгельм не повів бровою — вочевидь, їх з Борисом пов’язували родинні зв’язки, проте таке звернення на офіційному рівні було схоже на образу.

Давид обернувся до неї. Джекі рвучко втягнула повітря.

— Перепрошую, панове,— занадто тонким з переляку голосом пискнула вона.— Але владу в Леобурзі ніхто не захоплював. Я законно посіла місце батька у Верховній Раді й ініціювала створення Народної Ради Леобурга, яка була змушена перейняти на себе всю повноту влади після ганебної втечі Юміта Оздеміра й інших так званих отців-фундаторів,— вона перевела дух.— Також нагадаю, що пан Дусманіс повністю реабілітований після незаконного вигнання указом самого Оздеміра і має право представляти леобурзький народ.

Данило з протилежного боку показав їй великий палець — мовляв, молодець. Ага, аякже.

В кімнаті залягла мовчанка.

— Хай там як,— похмуро мовив цісар,— маємо достовірні відомості, що війська Росії нині присутні в Нейтральній зоні. Це викликає занепокоєння як у нас, так і у наших союзників — Українського Королівства, Малопольського Князівства — і може розцінюватися нами як загроза.

«Bedrohung». Руки Джекі всипало сиротами від того, як саме Вільгельм вимовив це слово. Повітря в кімнаті ніби наелектризувалося.

— Якщо дозволите, панове...— втрутився в розмову Кавендиш.— Ми також володіємо тривожною інформацією про маневри російських військ біля кордонів Нейтральної зони. Крім того, його величність висловив обурення фактом застосування бойової субтерини в мирному місті.

Британець прошив красномовним поглядом царя Бориса, і Джекі здалося, що його слова — це натяк... А Тео, здається, називав субтерину «британською іграшкою». Дуже цікаво!

— Росія дотримується взятих на себе зобов’язань зі збереження миру і спокою у вільному місті Леобурзі,— з дещо глузливою інтонацією вимовив цар Борис.— Ми лише гарантували безпеку законним правителям Леобурга — Юмітові Оздеміру, Ласло Варзі та Йоганну Райнгарду — і дуже шкодуємо, що панна Яблонська вирішила стати на бік заколотників. Честь законного уряду захищають небайдужі громадяни Леобурга. Ми й надалі надаватимемо їм усіляку підтримку. Також зазначу, що ми не маємо стосунку до постачання зброї жодній зі сторін. Росія не сприймає порожніх звинувачень і погроз із боку будь-якої іноземної держави. У зв’язку з певними обставинами, які вам відомі, ми маємо докладати значних зусиль для надійної охорони власних кордонів — цим і пояснюються маневри російської армії на кордоні Нейтральної зони...

— ...якої вже тридцять років, як не має бути,— прошепотів Давид.

— Ви хотіли щось додати, пане Дусманісе? — насупився британський лорд.

— Ми взяли в полон механіка субтерини, що атакувала нас,— підвищив голос Давид.— Він не леобуржець. Солдат розповів нашим командирам, що прибув до Леобурга з Пскова і навіть не знав, що опинився в Нейтральній зоні.

— То де ж він? — гримнув Вільгельм.— Ведіть його!

Дідько! Джекі закотила очі. Лейла викинула на вітер їхній козир!

— З огляду на його стан, він був переданий протилежній стороні,— невпевнено відповів Давид.

— Тоді не бачу предмета для обговорень,— одразу ж пожвавішав російський імператор.— Можливо, це вигадка. У Леобурзі мешкає чимало російськомовних. Вони роблять серйозний внесок у розвиток міста. Нічого дивного, що один з них став на захист законної влади.

— На бойовій субтерині? — вставила Джекі й подумки шикнула на себе. Пурпурна пляма царя Бориса заворушилася.

— Панове, пропоную обговорити пропозицію леобурзької сторони щодо конференції гарантів вільного міста Леобурга,— заметушився Кавендиш.— Британська Імперія негайно надішле представника для переговорів, тільки-но дату буде офіційно затверджено.

— Годину тому ми отримали згоду від Франції,— Давид продемонстрував телеграму.— Сподіваюся, Японська Імперія також погодиться.

— Росія не має наміру брати участь у конференціях, організованих особами, що незаконно утримують владу,— відрізав цар Борис.

— Так чи так, пан Дусманіс має рацію,— холодно вимовив цісар Австро-Боснії по паузі.— Російські війська не лише не повинні перебувати в Нейтральній зоні, але після Першої середземноморської війни, відповідно до положень Палермської мирної угоди, росіяни мають бути виведені за кордони лівобережної частини Українського Королівства. Крайній строк, до якого Російська Імперія зобов’язалася вивести війська, вийшов три роки тому. Виконуючи обов’язки гаранта миру і недоторканності кордонів вільного міста Леобурга, а також на підтримку союзних зобов’язань перед Українським Королівством, у разі продовження військових провокацій у Австро-Боснійської Імперії не лишається іншого виходу, крім як оголосити Росії війну.

Джекі відчула, ніби провалюється кудись на перший поверх разом з цим клятим Оздеміровим кріслом. Велика війна! Ні! Ні!

Давид зблід, британський лорд вражено роззявив рота, але одразу ж схаменувся і щось забелькотів. Але Джекі його не чула — пляма царя Бориса почала розпливатися, з резонатора фарбелауфа лунали російські слова: «Не слышу... Прием... Проверьте... соединение... Прием![86]» За кілька хвилин усе скінчилося: вельможні особи розпрощалися, й екрани згасли. Джекі затулила обличчя долонями. Давид сидів поруч, не рухаючись. Тишу розірвали повільні оплески.

— Це було яскраво. Моторошно, але яскраво,— Тео підвівся.— Мені навіть полегшало.

— Полегшало? Ми, здається, щойно розв’язали світову війну! — вигукнула Джекі.

— Та... формальність. Війна давно вже йде,— знизав плечима Тео.— Тепер, щоправда, буде більше трупів.

Джекі почувалася так, наче її горло стискає залізна рука. На очі набігли сльози.

— Більше не просіть мене,— Джекі схлипнула і схопилася з місця.— Досить з мене цієї вашої політики!

Вона вискочила з кімнати, не маючи наміру ні на мить затримуватися у кріслі леобурзького різника. Її кроки залунали порожніми коридорами Ратуші.

Лейла не пригадувала, чи бувала колись у гіршому гуморі. Судячи з розмов у штабній, після діалогу лідерів цього прокопченого вугільним гаром світу «Велика війна», яку невтомно пророкував Яблонський, зависла просто над їхніми головами. Їм залишився день, може, два. А вона досі не має плану, як дістатися до Оздеміра, і далі борсається в цій калюжі. Разом з Яблонським.

Від огиди в Лейли звело зуби. На щастя, він нарешті взявся до справи — тренування добровольців — і більше не муляв їй очі в штабі. Лейла швидко рушила погано освітленим коридором і грюкнула дверима своєї кімнати. Тиша. Як тут добре.

У люк боязко постукали.

Лейла беззвучно вилаялася і рвучко відчинила. На неї злякано дивилися величезні чорні очі Казумі.

Дідько, геть забула про дівчинку. Навіть німецьку та тепер вчила зі старою вигнанкою-німкенею. Може, це й на краще, подумала Лейла, адже вона так само навчилася діалекту арабської з бедуїнами.

— Як справи? — мляво спитала вигнанка, запускаючи Казумі до кімнати.

— Я зробила для тебе костюм!

— Що?

Лейла втупилася в купу тканини і шкіри в руках дівчинки.

— Я подумала: ти носиш ножі на корсеті, але спеціального пристосування, аби швидко видиратися нагору, не маєш. Якби ти мала таке, то не впала б з даху!

— Я...

— Це просто! — дзвінкий голос дівчинки натхненно затремтів.— На рукавах є кріплення, а тут — два гачки з тросами. Вони дуже міцні, не переймайся!

Цей погляд... Чорні очі сяяли в імлистій темряві, як дві намистини. Лейла знову відчувала, як з глибин пам’яті піднімаються, наче армія зомбі, спогади.

— Казумі...

— Якщо зачепитися цими гаками, можна зависнути. Щоправда, я ще не вигадала, як подовжити трос — він лише пів метра...

— Казумі! — верескнула Лейла, заплющивши очі.

Дівчинка замовкла, перелякано дивлячись їй в обличчя.

Чорні очі палають божевільним вогнем. Прегарне оголене тіло, вкрите татуюваннями, як візерунком, звивається, і піт блищить на боках.

Це ти винна. Ти.

Вона кохала тебе. А ти її вбила.

— Чого тобі треба від мене?! — люто засичала Лейла.— Чого ти бігаєш за мною, як те кляте цуценя?! Нащо ти мене постійно малюєш, не маєш інших занять?!

Японка притисла до грудей свій безглуздий костюм і відступила на крок. В очах замерехтіли сльози.

— Мені не потрібен твій костюм. Мені нічого ні від кого не треба! — Лейла важко втягнула повітря і далі мовила крижаним тоном: — Я не маю часу на тебе. Ти знайшла собі вчительку — от і добре. Якщо треба буде щось перекласти, я допоможу. Але я тобі не подружка, це зрозуміло?!

Дівчинка схлипнула і кинулася до виходу, мало не збивши її з ніг. Ляда грюкнула. Лейла глибоко дихала, але затхле повітря кімнати наче не проходило до її легень. Вигнанка сіпнула шухлядку і вихопила фляжку. Але віскі скінчилося. Жодної краплини.

— Паскудство,— Лейла притулилася спиною до стіни і сповзла вниз.

Айрі не було. Не існувало. Ashes to ashes, dust to dust[87]. Це інший світ. Годі вже думати про це.

Лейла обхопила коліна і довго сиділа нерухомо, слухаючи тишу.

Після фатальної конференції минуло кілька годин, а Данило досі не зміг заспокоїтися. Навіть якщо цісар Австро-Боснії виголосив би свій ультиматум у будь-якому разі, почути це ось так — у прямому ефірі — все одно було моторошно. Вільгельм геть не схожий на жартівника.

Данило вийшов з Ратуші та глибоко вдихнув тепле повітря, просякнуте запахом прілого листя й вугільною кіптявою. Стемніло, у глибині міста лунали поодинокі постріли, іноді стрекотав кулемет. Тео обрав кількох вигнанців з тих, хто непогано стріляв, і готував леобурзьких добровольців і резерв. Часу катастрофічно бракувало. На лінії фронту, що розділила місто, було неспокійно, але жодна зі сторін не рухалася. Данило вже збирався їхати до штабу вигнанців, як хтось його покликав.

До Ратуші бадьоро прямував Бобриков. За ним оддалік чимчикував ще один Данилів знайомець.

— Доброго вечора, пане Яблонський!

Данило кивнув, але дивився не на російського шпигуна, а на Абу Аль-Разі, який скромно тупцяв позаду.

— О, яка зустріч! Радий вас бачити, пане Аль-Разі,— всміхнувся Данило.

— А я не дуже, Яблонський,— невдоволено буркнув хімік.

Йому, вочевидь, було непереливки. Аль-Разі, як і більшість городян, остерігався вигнанців і можливих боїв у середмісті. Замість гумового фартуха і рукавів він був одягнений у коричневий костюм-трійку та плащ і тримав невеликий саквояж: скидалося на те, що Бобриков витягнув його з поїзда, коли араб збирався дременути в якусь теплу країну, як це зробила переважна більшість леобуржців. Данило всміхнувся і відвів Бобрикова вбік.

— Дивно, що його привели саме ви.

— Втомився дивитися, як ви шукаєте голку в копиці сіна,— зітхнув він.— Вважайте це за невеличку послугу.

— Сподіваюся, ми не надто дорого заплатимо за неї. Дякую.

— Дурниці,— мовив Бобриков і зблиснув моноклем.— Ще маю інформацію. По-перше, Австро-Боснія збирається мобілізувати східні округи. По-друге, не знаю, про що саме ви гомоніли з їхніми імператорськими величностями, але, здається, наш государ впав у амок. Мої джерела повідомляють, що посол Британії довго чекав на його величність біля входу до приймальні, а коли його впустили, аудієнція тривала не більш як п’ять хвилин, після чого той вилетів як ошпарений,— шпигун обвів поглядом площу Чорного.— Оздеміра усунуто від командування леобурзькою операцією, місію покладено на генерала Сабурова. Вони вдарять по місту вже найближчим часом, щоб випередити наступ австрійців.

У Данила похололо у шлунку. Якщо досі їм фантастично щастило, то зараз усе закручувалося надто швидко, надто круто і геть не на їхню користь. На щастя, на завтрашній ранок Давид запланував евакуацію поранених, жінок і дітей, бодай хтось отримає шанс вижити.

— Ми ж звернулися до Вільгельма, як ви і радили. Тільки все погіршили,— мовив Данило.— Він фактично висунув Росії ультиматум.

Бобриков розправив кінчики вусів, дивлячись удалечінь.

— Я припускав, що так і буде, але гадав, що на той час британці переконають царя не виступати проти леобурзьких заколотників,— він кинув на Данила зневажливий погляд.— У його оточенні, на щастя, є розсудливі люди, які намагаються відтягнути відкрите втручання, проте, боюся, залишився єдиний вихід, щоб зупинити війну.

Данило здивовано кліпнув.

— Що ми можемо вдіяти проти Росії?

— Наразі нічого. Але ви можете змінити баланс між суперниками на світовій шахівниці й отримати несподіваних союзників.

Данило спантеличено почухав брову.

— Як ви гадаєте, чому ви досі не отримали зрозумілої відповіді від гарантів Леобурга? — криво всміхнувся Бобриков.— Бо усі дивляться на Вільгельма. Взаємини між імперіями — це справа балансу. Зараз Австро-Боснія має неймовірну перевагу — надзброю, що загрожує всім без винятку. Ані Франція, ані Британія, ані Японія не підуть на війну з Австро-Боснією за маленьке місто. І тільки наш государ веде Росію в леобурзьку пастку. Відтоді як в Австрії з’явилася надзброя, а наша спроба створити смертельний газ за допомогою Августа Яблонського провалилася, цар Борис мріє лише про те, як перемогти свого кузена.

— Не розумію, до чого ви хилите.

— Якщо зброя, якою володіє Вільгельм, справді нищівна, він може захопити владу в усьому світі. Але якби вона раптом зникла чи втратила свою загрозливість, Британія, Франція і Японія не боялися б захистити вас від зазіхань Австро-Боснії і втримали б Росію від нової самогубної війни. Зрозумійте, що Росія воює не з вами. Вона воює з Вільгельмом.

Данило зціпив зуби, Бобриков зміряв його поблажливим поглядом.

— Можливо, ви маєте рацію. Але надзброя — це факт. Вона існує, і Леобург нічого не може з цим удіяти.

— Не зовсім так. Незабаром «велику рибу» випробовуватимуть на полігоні. Але я не знаю, де саме, і не можу туди потрапити.

— Гадаєте, я можу? — примружився Данило.

— Ви — так. Пам’ятаєте, я питав, чи не спілкувалися з вами члени австрійського Ревкомітету? Маю інформацію, що віднедавна в них з’явився доступ до головних військових об’єктів імперії. А ви маєте доступ до їхнього керівництва.

— Якщо в справу втрутиться Леобург, то весь гнів Австрії впаде на нас,— заперечив Данило.— І тоді вони точно вдарять по нас, і не буде нікого, хто б міг нас захистити, бо ми самі порушили гарантії безпеки.

— Ви не розумієте! — вигукнув Бобриков.— Австрія розпочне війну в будь-якому разі. І вона явиться саме сюди, бо Росія вже готова до удару. Отже, Леобург неуникненно постраждає. Але наразі справа вже не в Леобурзі! Справа в існуванні людства! Якщо ця зброя настільки потужна, як про неї розповідають, може статися правдива катастрофа.

— Якщо зробити божевільне припущення, що ми потрапимо на полігон і якимось чином пошкодимо цю штуковину, тоді ніщо не зупинить Росію від нападу на Леобург. Навпаки, ми віднімемо у її головного суперника козир, якого досі боявся цар Борис,— криво посміхнувся Данило.— Авжеж, вам, як росіянину, це цікаво, але, боюся, це не зіграє нам на користь.

— Я розповім вам, що буде далі, пане Яблонський,— холодно мовив російський шпигун.— Цісар мріє застосувати свою зброю, цар Борис мріє надерти йому зад. І вони зійдуться саме тут, без варіантів. Якщо Австрія справді здатна нищити цілі міста одним ударом, то першим вона знищить саме Леобург, якщо сюди зайдуть росіяни,— чудова можливість для демонстрації! Якщо росіяни не окупують вас першими, то це зробить Відень, усуне Агнесу Яблонську від влади і змусить ваших учених працювати на себе. Цісар чудово вміє висмоктувати ресурси. Якщо нам з вами вдасться прибрати надзброю зі столу, тоді у гру вступлять ваші гаранти і вмовлять Росію вкусити Вільгельма з іншого боку. В будь-якому разі, противникам знадобиться час, щоб перебудувати стратегію, а це — час для Леобурга і держав Нового поясу знайти нових союзників,— монокль Бобрикова зблиснув у сутінках.— Отож, якщо є бодай примарна можливість, що імперії зіткнуться деінде, не на ваших теренах, я б схопився за цей шанс.

Данило вигнув брову. Бобриков був схожий на гравця, який ставить усе майно, відчайдушно та хвацько, і до цього, вочевидь, його щось підштовхувало. Знищення зброї Австро-Боснії однозначно піде на користь Росії, але, можливо, у словах шпигуна справді є раціональне зерно? Що люди цього світу зможуть протиставити пекельній машині, яку змайстрував інженер з іншої реальності?

— Невже за ці роки надзброю Вільгельма ніхто не намагався знищити?

— Ми неодноразово намагалися,— Бобриков зітхнув.— Наскільки я знаю, були спроби в інших країн і в Ревкомітету. Але безуспішні. Час об’єднати зусилля.

— Мені оце спало на думку...— Данило примружився.— Чому ви пропонуєте це мені, а не представникам Ревкомітету?

— О, самі знаєте стан взаємин між нашими державами! — пирхнув Бобриков.— Вони нізащо не викажуть російському агенту свої впливові контакти. Але ви й Агнеса — інша справа. То що скажете?

Данило підібгав губи.

— Скажу, пане Бобриков, що я вам не вірю. Я змушений відмовитися.

Обличчя російського шпигуна не змінило виразу, лише потьмянішав блиск в очах.

— Що ж, тоді я змушений розірвати нашу маленьку домовленість. Вважайте пана Аль-Разі моїм останнім подарунком. Дуже прикро, але ви лишилися без інформації про ваших ворогів. Нехай щастить.

Російський шпигун підняв капелюха і швидко зник у темряві.

Аль-Разі перелякано втупився в Данила. Після таких новин усміхнутися було непросто, але Данило вдав привітність.

— Абу, гадаю, я знову маю до вас ділову пропозицію.

— Яблонський, я ж попереджав, що більше ніколи...

— Ви ж мрієте про власну лабораторію, чи не так?

Темні брови хіміка здивовано злетіли вгору.

— Тобто?

— Власну лабораторію, оснащену найсучаснішими, наймоднішими приладами і технологіями, які тільки має хімічна наука! Все — за рахунок міста.

— За рахунок міста?

— Можете трощити сфери, як горіхи! — Данило демонічно посміхнувся.— А, і ще — двадцять відсотків прибутку з експорту ваших винаходів.

У каламутному світлі газового ліхтаря було помітно, як на чолі Аль-Разі рясно заблищав піт.

— Ох, Яблонський, скидається на те, що ти зібрався мене надурити.

— Ви отримали щедру платню за минулі послуги, я сплатив борг.

— І що я маю зро... втім, хіба не байдуже! — махнув рукою араб.— У місті війна! Законного уряду нема. Ти мене дуриш, та й годі!

— Як бажаєте,— гмикнув Данило.— Прощавайте.

Він розвернувся і пішов до вигнанців, які копирсалися в нутрощах панцирника, що заглухнув посеред площі.

— Годі тобі, Яблонський,— почулося позаду.— Ти хоч би... розповів до ладу. Чого треба?

— Так, дрібницю. Врятувати Леобург,— похмуро кинув Данило.

— Он як!

— Пам’ятаєте, як ви зробили для мене концентрат Яблонського? Скільки його вийде з двох цистерн зільбершторуму?

— З двох... цистерн?!

— Близько дванадцятьох тонн у кожній.

Хімік приголомшено витріщився на Данила.

— Залежно від кінцевої мети, зільбершторуму необхідно від однієї третини до половини загальної маси концентрату...

— Дуже добре, отже, буде мінімум чотири цистерни концентрату.

— Але навіщо?

Данило загадково посміхнувся.

— Скільки часу маю на роботу? — набурмосився араб.— Чи є інші інгредієнти?

— Інгредієнти знайдемо. А щодо часу...— Данило дістав з кишені жилета годинник на ланцюжку.— Завтра до обіду встигнете?

Джекі безсило сиділа на краю ліжка. Перед очима червоними спалахами миготіли закривавлені бинти, готичне склепіння собору, нашиті хрести на хустках сестер-жалібниць. Лікарі ледве справлялися з пораненими після ранкового штурму. Після першої допомоги частину легкопоранених переводили до будівлі Університету, а тих, хто потребував операції, везли в колись розкішну лікарню для леобурзьких багатіїв на межі Аристократичного й Академічного районів.

Вони готувалися до нового удару — і все одно не були готові. І ніколи не будуть. Джекі злилася і ладна була відлупцювати леобуржок, що не вміли найелементарнішого — накласти пов’язку чи джгут, зробити непрямий масаж серця. Минуло стільки часу від початку війни, а вони все не могли навчитися, застиглі, наче ті комахи в бурштині, у своєму мирному часі. Як же воювати, якщо той, хто має тебе рятувати, губиться в найвідповідальніший момент? Єдине корисне, що було для неї в інтернаті, не рахуючи купи прочитаних книжок,— це заняття з першої допомоги.

Хтось постукав, Джекі насилу підвелася, зробила кілька кволих кроків і повільно відчинила люк своєї кімнати.

У коридорі стояв Федя.

Всередині ніби розбилося і з дзенькотом обсипалося скло — закортіло одразу ж зачинити ляду, а потім відчинити знову, щоб переконатися, що це лише мара, що насправді його тут нема, що темний коридор з блідим відблиском газового ліхтаря порожній.

Вочевидь, ці почуття відбилися на її втомленому обличчі, тому Федя виставив долоні, ніби здавався.

— Почекай, не бий.

Джекі хотіла відповісти, але язик ніби присох до піднебіння, і дівчина лише мовчки відступила, пропускаючи його в кімнату.

Цок, цок, цок — по кам’яній стіні Ратуші стукає труба за його спиною.

Федю-Федю. Що ж ти...

Спалах. Дощ з людей. Дощ з ворогів. Вогонь. Гуркіт. Біль.

Він врятував її. Він врятував їх усіх.

В очах закололо.

— Женю...— видихнув він, і Джекі звела на нього погляд. Хлопець ледь помітно здригнувся.

— Федю, я ж...

— Так, я пам’ятаю,— пробурмотів він, втупившись у підлогу.— Але я краще називатиму тебе Агнесою Августівною, ніж тим собачим ім’ям...

— Федю, я була там. Я була в Ратуші.

Їхні погляди знову зустрілися, серце забилося, наче метелик коло ліхтаря. Джекі відчула, як на очі навертаються сльози. Федя збентежено зітхнув.

— Я б там загинула. І Лейла. Я... я хотіла тебе попередити. Побігла, це було нерозумно, я знаю...— плутано пробурмотіла Джекі.— Дякую тобі.

Він кивнув і витягнув з-під жилета згорток.

— Це твоє.

Федя простягнув їй футболку. Татову футболку.

— Вибач, так нечесно, я давно мав її віддати. Це...— він криво всміхнувся, змарніле веснянкувате обличчя порум’яніло.— Але це... ну... ніби я міг коли схочу підійти до тебе і поговорити. Це був привід.

— Ти коли схочеш можеш підійти до мене і поговорити.

Кілька секунд він дивився їй в очі, потім кивнув і пішов до виходу.

— Женю, ти маєш дуже втомлений вигляд. Я досі переконаний, що ця історія для тебе — занадто. Тобі треба додому.

Федя тримався за вентиль на ляді, наче приклеєний.

Мій дім — це ти. Ти — це все, що я маю.

Джекі не могла вимовити ані звуку, горло стиснув болісний спазм. Вона не наважувалася навіть подивитися на Федю.

Ну, чого ти мовчиш! Зроби щось! Агов!

— Федю,— жалісно схлипнула вона.— Я не можу спати.

Він кинувся до неї і обійняв, як тоді, в ту саму ніч, коли вона вперше почувалася вдома після довгих років поневірянь. Федя притиснув її голову до своїх грудей. Його серце шалено калатало, билося просто в неї у скронях.

Він підвів її до ліжка й сів. Прискіпливо обдивився зав’язки корсета і насилу розпустив їх. Джекі не мала сил навіть здійняти руки, тільки відсторонено, наче з іншого, третього виміру спостерігала, як виблискує його біляве волосся у світлі газової лампи, як грають тіні на його блідому обличчі. Хлопець відстебнув гачки спідниці та стягнув з неї грубий шкіряний корсет. Джекі залишилася в просторій нижній сорочці й нарешті змогла вдихнути.

Федя потягнув її на ліжко і влігся поруч. Джекі відчувала його руку на своєму животі, його подих на своїй шиї, і ці відчуття здавалися їй дивно знайомими, але не з тієї ночі в Романівці. Наче якесь дежавю.

Агнеса. Агнеса відчувала подібне. Тієї ночі, коли Данило врятував її з в’язниці. Спокій. Тільки спокій.

— Як ти так швидко зняв корсет? — прошепотіла вона.

— О, нові підозри? — посміхнувся Федя.— Ану спи!

І вона миттєво заснула.

Розділ 11

Відповідальна за життя

Перші шпальти газет навперебій волали про Австро-Боснійський ультиматум. Лейла погортала сторінки і зрештою кинула всю пачку в грубу. Світова війна, що спочатку бовваніла на обрії неясною плямою, щогодини набувала чіткіших обрисів — спочатку блискучих бурів субтерини, згодом чорної махини бойового дирижабля й от тепер полчищ австрійського ландверу, що мобілізувалися на східних кордонах найпотужнішої імперії континенту.

Але поки сильні світу сього мірялися зброєю, в Леобурзі закінчувалися харчі. Перед Університетом було велелюдно. Давид організував термінову евакуацію: за емігрантами з Аристократичного району, що майже спорожнів ще на початках, з міста потяглися колони біженців з Творчого. От і добре, вирішила Лейла, бо всю цю нікчемну публіку не було чим годувати, та й розміщувати було ніде. Будівля Університету незабаром знадобиться для шпиталю, а під ним — просторе підземне бомбосховище, куди геть не вписувалися поети і художники, що не вступили до армії Леобурга.

Армія Леобурга!

Лейла роздратовано закотила очі, проводжаючи поглядом дюжину солдатів. Двоє вигнанців, кілька студентів, старі роботяги, ба навіть один аристократ у чистому сірому пальті. У всіх на лацканах нашитий кривуватий леобурзький лев. Командир вів їх до річки, до нерухомої лінії фронту.

Один з вигнанців, юнак, почав відставати. Він накульгував, обличчя було бліде й перелякане, губи тремтіли, на чолі від напруги набрякли вени. Вигнанець ніби боровся сам із собою, з останніх сил змушуючи себе ступати. Загін віддалився на кілька метрів, хлопчина впав навколішки на узбіччі й розридався. Лейла тяжко зітхнула. До неї підійшов Давид.

— Що відбувається? — стривожено запитав він.

— Та новобранець якийсь рюмсає. Певно, не хоче вмирати,— Лейла спостерігала, як командир стусанами намагається підняти юного солдата.

Давид підійшов і простягнув солдатові руку. Хлопець звів погляд і здригнувся, упізнавши лідера вигнанців. Кілька секунд він вагався, а тоді взявся за Давидову руку і підвівся.

— Ти ж вигнанець, хлопче,— зітхнув Давид, обсмикуючи вилоги його завеликого, певно, батьківського пальта.— Найгірше з тобою вже сталося.

— Пробачте, я... пробачте мені,— крізь сльози бурмотів юнак.— П-пробачте...

— Ніхто не хоче вмирати,— хитнув головою Давид.— Але ми не помремо. Я тобі обіцяю.

Хлопець розгублено дивився йому в очі, не в змозі поворухнутися. Давид дістав з-за пояса мисливський ніж і вколов свою долоню. Потім уколов руку юнака.

— Знаєш, що це? — твердо мовив він, стиснувши його долоню.— Це обітниця вигнанця. Найсильніша обітниця на світі. Я тобі присягаюся: ми не помремо.

Лейла витріщила очі.

— Повтори.

— Ми не помремо.

— Ми переможемо.

— Ми переможемо.

— Ходи,— Давид поплескав його по плечу й відступив. Сторопілий командир кивнув на стрій, і хлопець побіг до загону, на ходу озирнувшись на Давида, який нерухомо стояв на тому ж місці, схрестивши руки на грудях.

— М-м, обітниця вигнанця? — Лейла посміхнулася.— І що ж то за вигнанець її вигадав?

— Я. Просто зараз,— Давид зітхнув і попрямував до Університету.

— А мені можна? — вигукнула Лейла йому навздогін.— Пообіцяй мені мільйон доларів чи бодай Оздемірові вуха!

Давид посміхнувся, але не відповів. Незабаром він зник за огорожею.

— Оздемірових вух обіцяти не можу, а от щодо мільйона...— пролунало поруч, і Лейла злякано відсахнулася.

— Хай тобі чорт, Яблонський! — пирхнула вона.— Я тебе не помітила...

— Чи не дивина. Ти старанно вдаєш, що не помічаєш мене.

— Бо ти не цікавиш мене. До речі, де Федя? — Лейла поправила ножі на корсеті.

Вуста Тео повільно розтяглися в посмішці. В темних очах затанцював неприємний уїдливий вогник.

Цей покидьок щось знає. Ну авжеж, він щось знає!

— Кажи.

Яблонський завів руки за спину і нетерпляче розгойдувався з підступною посмішкою на обличчі. Який же кретин! Пауза затягнулася, Лейла роздратовано зітхнула й розвернулася йти геть.

— Гадаю, тобі цікаво було б дізнатися, з ким він провів сьогоднішню ніч.

По спині наче хльоснули батогом, до горла підступив клубок. Лейла рвучко обернулася.

— Тобто?!

— О, Лейло,— зі знущальною інтонацією мовив Яблонський.— Невже ти така наївна! Час визнати, що ти програла.

Світ навколо затуманився. Всередині розгорялося пекельне вогнище, щоки спалахнули, вигнанка стиснула кулаки. Неможливо! Ця тупа курка... та не може бути! Та якого біса!

— Добре, з цим усе зрозуміло,— задоволено роздивляючись її обличчя, провадив Яблонський.— Ти обміркувала мою пропозицію?

Лейла тупо дивилася на вологу бруківку, не в змозі зібратися на думці. Яблонський бреше. Він точно бреше. У Феді явно щось було з цією Джекі, і в неї, може, й досі жевріють якісь там почуття, але щоб отак...

— Ще міркую. Міркую, як би врізати тобі по причандалах,— відповіла вона.— Я тобі не шльондра.

— Авжеж, ні,— радо погодився Яблонський.— Я ж не пропонував тобі гроші.

Лейла нарешті звела погляд на його обличчя. Тео самовдоволено посміхався, і в цю мить їй до смерті закортіло перетворити його посмішку на «посмішку Ґлазґо». Авжеж, він не вважає її шльондрою. Він вважає її непотребом. Лейла згадала одне з засідань Народної Ради, коли Тео змусив її поступитися місцем Джекі. «Ми перебуваємо в залі засідань Верховної Ради Леобурга, а не в льосі у вигнанців. Ми — Яблонські. А ти — вигнанка, люба». Вона вигнанка. Потолоч, бруд на його чоботях. А Яблонський — аристократ, навіть родовий герб має. І упадати за нею, домагатися її прихильності — нижче за його гідність, адже він і так ощасливив її привабливою пропозицією.

— Только потому, что их у тебя нет[88],— Лейла заговорила російською і підступила до нього впритул.— Бідолашний Теодорчик. Він так любив татка, а той узяв і весь спадок віддав... прибульцю! І тепер якийсь Данило відсипає тобі мідяків на свята, щоб ти купував собі бухло і дівок. Так, Яблонський? Хоча який ти в біса Яблонський. Усе місто знає, що ти ніхто. Чернюк,— вигнанка зловтішно посміхнулася.— Зневажаєш вигнанців, а сам ти хто такий? Байстря з підворіття. Тебе навіть рідна мати покинула, аристократе всратий! Знаєш, хто запропонував, щоб твою історію виголосили в гучномовці на все місто? Я. То що? Досі мене хочеш?

Так, він хотів.

Хотів убити. Тут і зараз.

Погляд Тео спалахнув і сповнився ненависті — щирої, дзвінкої, чорної, наче антрацит. О так. Їй вдалося!

— Хочу,— процідив Тео крізь зуби німецькою.— Але грошей я справді не маю. То я краще почекаю, поки ти втратиш у вартості.

— Дулю з маком тобі. Второпав? — широко посміхнулася Лейла.

Тео посміхнувся у відповідь, ненависть у його погляді згасла, тепер він дивився на неї з легким презирством.

— Ти б ліпше трохи поміркувала про майбутнє.

— Ми з Давидом покінчимо з Оздеміром і заберемося звідси світ за очі, оце і є моє майбутнє.

— Ви з Давидом? — Тео засміявся.— Не хотів би тебе розчаровувати, але він також обере не тебе.

— Я в ньому не сумніваюся. Він зробить заради мене все, що завгодно. Вже не раз робив,— просичала Лейла.

— О, то ви таки коханці? — зверхньо кинув Тео, але в його очах спалахнув недобрий, небезпечний вогник.

Он як. Хвилюється. А здавався таким незворушним. Лейла вигнула брови і глузливо гмикнула.

— Може, й так. А може, й ні,— вона штовхнула Яблонського в груди.— А тепер вали звідси, я втомилася бачити твою пику.

— Ти занадто емоційна, дорогенька. А я лише пропоную тобі заробити грошенят,— діловито заявив він.— У Вайомінгу. Там ми зможемо розбагатіти. Бо там стільки дурнів і стільки золота, що тобі й не снилося.

Лейла здивовано вигнула брови. Судячи з того, як швидко розбагатів Фелікс, справді схоже на правду. Яблонський зміряв її задоволеним поглядом.

— Щось я не зрозуміла: тобі дівка потрібна чи діловий партнер?

Тео незмигно дивився їй в очі, й у цьому було щось гіпнотичне. Він знову лякав її. По Лейлиних руках сипнуло морозцем.

— Не торгуйся зі мною,— його голос задзвенів металом.

Яблонський криво посміхнувся і попрямував вулицею вниз, пхнувши руки в кишені, й лише остроги на його американських чоботях брязкали об темну бруківку.

Федя не пам’ятав, як давно прокинувся. Рука, на яку спирався, затерпла, але він не відчував болю. Джекі пригорнулася до нього, посапуючи вві сні, наче дитина, і він відчував її тепло, відчував її дихання. Все було так само, як і кілька місяців тому, в Романівці, й нині Федя міг знову торкнутися її, не продираючись через рови з колючим дротом, проте не почувався щасливим. Він розумів, чому Джекі не може спати. Десь глибоко всередині нього накопичувалось важке, гнітюче відчуття, що не відпускало, випалюючи будь-які емоції. Щодень його страх слабшав, але разом з ним розчинявся і сам Федя. Він ніби заздалегідь прощався з власним життям. Тінь смерті вкривала все, на що він дивився, все, що він колись любив. Війна влізла в його шкуру і випхала його геть, вона впивалася в його плоть і шматувала її своїми гострими зубами. Вчора Джекі могла загинути. Йому вдалося цьому запобігти. Але чи буде ще так само? Скільки разів йому вдасться врятувати її, і чи вдасться врятуватися самому? Федя тамував химерне почуття, ніби відтепер усе, що пов’язувало його з ним справжнім,— це було її тепло, її дихання як доказ того, що не все ще втрачено й існує примарна, слабка надія повернутися додому.

Джекі поворухнулася і розплющила очі. Кілька секунд вона спантеличено кліпала, а тоді сказала:

— Я заснула, чи що?

— Ти спала, наче киця на пічці. Вирішив не будити тебе, навіть якщо сюди вдереться десант з чергової субтерини.

Дівчина ледь помітно всміхнулася, потім вивільнила руку і піднесла до обличчя. На її худорлявому зап’ястку бовтався величезний годинник з вибагливо розмальованим циферблатом.

— Боже, майже сьома... Мені ж треба...

Джекі замовкла і подивилася Феді в очі.

Вона як диво. Вона як доказ. Доказ того, що надія ще є.

Федя збирався щось сказати, але не міг вимовити ані слова. Дівчина раптом зняла з зап’ястка свій чудернацький аксесуар і взяла Федю за руку.

— Якщо я не зроблю цього зараз, то, мабуть, не зроблю ніколи,— вона дивилася в стелю, уникаючи його погляду.— Ти хотів віддати мені футболку, а я хотіла подарувати тобі оце. Це японський годинник, мені дала Казумі. І вона просила подарувати його тому, хто живе в моєму серці,— вона обернулася до нього, її очі блищали в напівтемряві.— Але ти й сам усе знаєш.

Джекі застібнула грубий шкіряний ремінець на руці хлопця. Федя присунувся ближче і торкнувся її гарячої щоки.

— Якщо я не зроблю цього зараз, то, мабуть, не зроблю ніколи,— сказав він і схилився до її вуст.

У коридорі почувся галас, хтось грюкнув у ляду її кімнати.

— Сніданок! — вигукнув черговий і попрямував будити інших.

Федя здивовано гмикнув і подивився на люк.

— Дідько,— засміялася Джекі.— Здається, ти збирався дещо зробити!

— І тільки спробуй мені завадити!

Федя всміхнувся, притиснув її зап’ястки до ліжка і знову схилився до неї, але вентиль на ляді раптово скрипнув, і черговий вигнанець застромив голову до кімнати:

— Агнесо, тебе чекають у... ой...

Джекі миттєво вислизнула з обіймів Феді й підхопилася з ліжка.

— Вибачте за вторгнення,— вигнанець зніяковіло кахикнув.— Тебе чекають у соборі. Просив переказати... той... лікар Шварц... вибачте.

Джекі кивнула і нервово смикнула кучері перуки. Вигнанець грюкнув люком і помчав далі коридором, Федя ліг на спину і завів руки за голову.

— Неподобство. Де субординація,— пробурмотів він.— Ти ж голова Народної Ради!

— Маю надію, що він не з балакучих,— Джекі натягувала корсет.— Просто всі звикли, що я ніколи не сплю, особливо о сьомій ранку. Особливо з тобою!

Федя засміявся.

— Завжди до ваших послуг!

— Чому ви всміхаєтеся?

Джекі здригнулася і звела погляд на пораненого студента, якому бинтувала руку. Хлопець запитально дивився на неї і всміхався куточком рота.

— Я? Та просто...— вона відчула, як паленіють щоки.— Нічого особливого.

Як Джекі не намагалася зосередитися, її думки досі були в напівтемній кімнаті, осяяній лише слабким світлом газової лампи.

— Ви — наша надія,— раптом вимовив хлопець.— Якщо Агнеса всміхається, то Леобург має шанс.

Джекі подивилася йому в очі. Світло-сірі, променисті, вони світилися на втомленому, вкритому брудом і кіптявою обличчі.

— Я всміхатимуся частіше, обіцяю,— Джекі зав’язала бинт.— Шанс є, бо Леобург захищаєте ви.

Студент кивнув і пішов до виходу. Скільки їх таких загине найближчим часом, подумала Джекі. Раптом хтось торкнувся її плеча. Дівчина перелякано здригнулася.

— Спокійно! Це лише я,— всміхнувся Данило, піднявши долоні.— Поглянь, може, вже зняти пов’язки?

Джекі розбинтувала його руки. Пухирі вже зійшли, проте шкіра була ще рожевуватою. Джекі змастила долоні маззю і знову забинтувала.

— Доведеться потерпіти.

— Я був у Аль-Разі. Він майже закінчив. А ще там бронюють потяг.

— Який потяг? — кліпнула Джекі.

— Побачиш,— загадково підморгнув Данило.— До речі, тут казали, що ти мене шукала?

— Маю розмову,— Джекі схопила його за лікоть.

Вони пройшли крізь похмурий неф собору і звернули до сповідальні Райнгарда. Джекі зачинила двері й обернулася до Данила:

— Я зустрілася з Зінкевичем і погодилася поїхати до Відня. Він каже, що Ревкомітет справді має вихід на високі чини в Австро-Боснійській Імперії і може впливати на ухвалення рішень.

Данило стиснув губи і мовчав, ніби подумки щось прораховував.

— Отже, він не збрехав,— протягнув він.

— Хто? — здивовано кліпнула Джекі.— Зінкевич?

— Ні, Бобриков. Ревкомітет має вихід на керівництво армією,— хлопець погладив її плече.— Ти все правильно зробила. Ми маємо їхати до Відня.

— Щоправда, я не знаю, чим саме ми можемо допомогти їм, щоб очікувати відповідної послуги навзаєм,— насупилася Джекі.

— Ми допоможемо їм позбавити цісаря його дорогої іграшки.

— Якої іграшки?

— Wunderwaffe[89]. Ми знищимо суперзброю Вільгельма.

Що? Він схибнувся?

Джекі витріщилася на Данила. Данилові очі палали, мов у лихоманці, на чолі заряснів піт. Хлопець криво посміхнувся, певно, розуміючи, яку дурню верзе.

— Що? Ми знищимо надзброю імперії, яка займає пів континенту? — уточнила Джекі.— Ти нічого не плутаєш?

— Австро-Боснію всі бояться. Всі. Жодна країна, ба навіть імперія не вступиться за нас, поки Вільгельм розмахує своєю дубиною. Вільгельм не встигне мобілізувати свої війська до того, як сюди зайдуть росіяни. А коли вони прийдуть, він залюбки доведе світу свою міць на прикладі Леобурга.

— Даню...

— Послухай! Бобриков мав рацію! Нам потрібно порушити баланс сил. Тоді Відень розумітиме, що нова війна — це війна, де він не матиме нищівної переваги над Росією та її союзниками.

— Даню!

— Леобург приречений! Нас ніщо не врятує, чи ти не бачиш?! Єдиний шанс — змішати їм карти, зламати систему!

У Джекі пересохло в роті. З Данилом точно коїлося щось дивне — не може ж людина при здоровому глузді казати такі речі?

— Боже,— видихнула Джекі.— І хто ж знищить цю зброю?

— Ми, за допомогою Ревкомітету! Але Бобрикова ми не залучатимемо,— кивнув він.— Цю зброю розробив мій дядько. Він у Відні! Я зустрінуся з ним, підберуся ближче до установки... Ревкомітет прикриє мене! Крім того, я обіцяв Трегубову, що поверну кристали, пам’ятаєш? Без них австрійська гармата не працюватиме! Я побалакаю з Тео...

— Та ти здурів! — скрикнула вона.— Нас мало не стерли на порох єдиним дирижаблем, а ти збираєшся... Це ж маячня! А якщо ти загинеш?! Даниле, ти ж... ти... лише ти можеш повернути нас додому!

Хлопець розчаровано видихнув і відвернувся.

— Є Лейла.

— А якщо вб’ють і її? Не думав? — Джекі схопилася з місця.— А Агнеса? Про неї ти теж забув?

— Не ятри мені душу,— Данило завів руки за голову.— Цілком можливо, я більше ніколи її не побачу. Бо ми не маємо жодного шансу проти Росії. Жодного. Росія захопить нас і знову поставить Оздеміра царювати. Це обурить Австрію, і вона знищить Леобург єдиним ударом. Наші душі нікого не хвилюють. І я не можу просто сидіти і чекати на смерть!

— Даню, це погана ідея! Це... це тобі Бобриков таке наговорив?

— Якщо забажаєш, я відведу тебе додому хоч сьогодні. Тебе, Федю. Ви вільні. Але ти маєш сказати Зінкевичу, що до Відня, як представник Леобурга, поїду я.

— Я не хочу додому, я хочу, щоб ми вижили! Щоб і ти вижив!

— Якщо є хоч малесенький шанс, що це подіє, ми мусимо ним скористатися.

Джекі опустилася на краєчок крісла, безсило зронивши руки на коліна.

— Левченку, ти геть збожеволів.

Данило присів перед нею і взяв її долоні в свої.

— Допоможи мені. Мій дядько схилив шальки терезів на користь Вільгельма. Але ми навіть не знаємо, що воно таке. Мені принаймні треба дізнатися, як ця штуковина працює, перш ніж вигадати, як її знищити. Я обіцяю, що не утну дурницю. Нехай покровителі Зінкевича просто проведуть мене на полігон.

Джекі зустріла його погляд. Вона вже бачила такий вираз на його обличчі. Того дня, коли Данило задумав рятувати дядька з просторової пастки.

Навіть якщо його прикувати до ліжка, він усе одно попхається до Відня. Разом з ліжком.

І там загине.

— Я не допомагатиму тобі,— слабким голосом промовила Джекі.— Пробач.

Накрапав дрібний капосний дощ. Данило вийшов із собору і підняв комір пальта. Кілька студентів тягло на передову скрині з боєприпасами, двоє робітників котило мокрою бруківкою величезну котушку з колючим дротом. Похмурий осінній день здригався від команд і пострілів. «Приготуватися!... Вогонь!» У повітрі клубочився пороховий дим. Чулася різномовна лайка. Мак тицяв пальцем у ціль і гарчав на рекрутів. Леобуржці ховали голови в плечі, опускали погляди. Чого ще чекати від необстріляних цивільних?

Вони всі сподіваються на диво.

Але дива не буде.

Буде вогонь, смерть і рабство.

Після розмови з Джекі Данило ходив сам не свій. Він був стовідсотково впевнений, що вона підтримає його божевільний план, як завжди підтримувала, на відміну від того ж Феді, тож без сумнівів посвятив її в деталі. Тепер же його охопила тривога. Що як вона комусь вибовкає? Нехай не Зінкевичу, на це їй стане глузду, а от якщо Феді? Чи Лейлі?

Данило зціпив зуби.

Вони всі сподіваються на диво.

Але життя навчило його, що чудес не буває.

Буває лише добре підготовлений хід. Твій чи супротивника.

Данило пхнув руки в кишені. Якщо зараз новобранців тренує Мак, то Тео пішов відпочивати. І він має бути в штабі.

...Тео без особливого ентузіазму черпав ложкою грибний суп у їдальні. Його волосся було ще вологим від дощу — він тільки-но повернувся з міста. Данило роззирнувся. Їдальня була порожня, інші пообідали раніше. Він підійшов до столу.

— Є хвилинка? Я у справі.

«Брат» повільно звів погляд.

— Хочу запропонувати тобі з’їздити до Австрії.

Тео вигнув брову, в його очах промайнула тінь недовіри. Данило всівся навпроти.

— Початок мені подобається,— посміхнувся Яблонський.

— Тоді слухай.

Тео притулився спиною до стіни і схрестив руки на грудях. Данило почав розповідати. Він говорив без зупинки добру чверть години, і Тео спостерігав за ним з-під примружених повік, жодного разу не урвавши. Нарешті Данило видихнув і замовк, з надією дивлячись «братові» в очі.

— Раціональне зерно, звісно, є,— по паузі сказав Тео.— Але я вважаю, що це просто неймовірна дурня.

— Якщо пам’ятаєш, ти вважав неймовірною дурнею спробу врятувати Агнесу з в’язниці.

— Тобто ти збираєшся обдурити штаб найпотужнішої імперії світу, знищити улюблену іграшку цісаря і змінити хід історії? — з посмішкою перепитав Тео.

— Цю «іграшку» винайшов мій дядько,— Данило нахилився над столом, ніби боявся, що хтось підслухає.— І він там. Можливо, я зможу з ним домовитися. Або зможу прокрастися до установки і витягнути з неї кристали, які її живлять. Є безліч варіантів. Але ми мусимо зробити щось таке, чого від нас не чекають.

— Чому б тобі не вколошкати царя Бориса? — реготнув Тео.

— Бо заколотника Едварда Яблонського заарештують тієї ж миті, як він з’явиться на кордоні Російської Імперії. І я не маю вельможних знайомих у петербурзькому палаці.

— Яка прикрість,— Тео хитнув головою.— Отже, ти хочеш, щоб я тобі допоміг?

— Так.

Цієї миті ляда їдальні важко брязнула об стіну.

— Ні!

Данило роздратовано закотив очі. Федя миттєво перетнув кімнату і навис над столом. Здавалося, ще трохи, і його очі заметають блискавки.

— Ні! — вигукнув він українською.— Ні, він тобі не допомагатиме!

— Тео, ну якого біса,— розчаровано пробурмотів Данило.— Я думав, ти здогадаєшся підняти ширму!

— Він має право знати,— знизав плечима його «брат» і глузливо посміхнувся.— Він же наш головний стратег. А ти міг би, до речі, й попередити свого друга.

— Даню, ти з дуба впав? Ні, ну серйозно! — Федя прискалив око, намагаючись дібрати слова.— Тебе ж уб’ють раніше, ніж ти залізеш у паротяг! Як тобі така ідея взагалі стукнула в голову? Ти ж задарма загинеш!

— Добре, татусю, не скигли,— Данило підвівся з-за столу і глипнув на Тео.— Я так розумію, ти відмовляєшся?

— Так, він нікуди з тобою не поїде,— засичав Федя.— Розумієш, синку, нам тут потрібна бодай одна людина, що вміє стріляти.

— Вибач, Едеку, але я змушений з ним погодитися,— знизав плечима Тео.— Я б підтримав тебе, якби відчував, що з цього може вийти щось путнє. Але це лише даремне самогубство. Крім того, якщо я відмовлюся, можливо, ти облишиш свою божевільну ідею.

Яблонський відсунув тарілку, підвівся й рушив до виходу. Данило з Федею обмінялися роздратованими поглядами, і Федя пошкандибав за своїм двійником. Данило вперся кулаками в стіл. Хіба не байдуже, де їх уб’ють — у потязі, у Відні чи на Михайлівській площі? Всередині клекотіла непереборна лють. Чому його друзі не вірять у нього? Невже вони вважають, що зможуть відстояти місто з двома полками новобранців і саморобним бронепотягом? Хіба це не даремне самогубство?

Щось ворухнулося в кутку. Данило рвучко обернувся. З-під далекого столу виповзла дівчинка.

От халепа. Може, вона не зрозуміла, про що вони розмовляли?

— Привіт,— мовила вона німецькою.— Я чула... вибач... Зовсім випадково! Я не все зрозуміла... Тобі потрібна допомога?

Данило нервово засміявся. Схоже, він таки знайшов собі спільницю.

— Уже вивчила німецьку, Казумі? — усміхнувся він.

— Ти їхати до Відня. Треба допомога. Якщо хочеш... хочу... поїхати з тобою. Я — допомога.

Данило підійшов до неї і поклав руку на плече.

— Дякую, але то лише балачки. І ще: нікому не кажи, що ти тут почула. Навіть Лейлі. Зрозуміло?

Дівчинка кивнула, але, почувши ім’я наставниці, миттєво спохмурніла й насупилася. Щось у виразі її карих очей підказувало, що Данилова ідея міцно засіла їй у голові. Хлопець насторожено дивився їй в обличчя, але дівчинка мило всміхнулася і закліпала.

Гаразд, може, Казумі зрозуміла не так уже й багато... Тим паче, Федя розмовляв українською, а вона точно не знає цієї мови.

Данило важко зітхнув. Вони не мають часу на роздуми. Однаково доведеться шукати того, хто ризикне поїхати з ним до Відня.

Може, запитати в того бороданя, Аслана? Чи в Лейли? О ні, Лейла збіса ненадійна спільниця.

Не можна втрачати ані хвилини. Данило всміхнувся Казумі й вийшов з їдальні.

Лейла нервово міряла кроками кімнатку. Стоп, з якого це дива взагалі вірити Яблонському? Він здатен вигадати будь-яку гидоту, аби лише принизити її, особливо знаючи, що вона ніколи при здоровому глузді та твердій пам’яті не погодиться на його сороміцькі пропозиції. Але вона також бачила в Ратуші, як багато Федя важить для цієї дівчинки. Невже таки не встежила за ними?

«Зараз саме час визнати, що ти програла».

Та ти, трясця, ще не бачив, як я граю.

Лейла закотила очі й люто видихнула. Треба заспокоїтися. Навіть якщо Яблонський не вигадав, одна ніч нічого не змінює. Лейла домагалася свого і в значно гірших ситуаціях. Федя такий самий, як вони всі! І навіть якщо ця курка справді йому подобається, цей хлопець геть не схожий на однолюба, обтяженого пуританськими принципами.

Лейла зупинилася посеред кімнати, відчепила з пояса годинник і відкинула кришку. Пів на шосту. Бомби на голову наче не падають, усе спокійно. Нарада за дві години. Федя, швидше за все, в новій штабній. Саме час до нього навідатися.

Лейла присіла біля дзеркала, припудрила чоло, причепурила зачіску і вийшла до коридору.

Повз якраз мчав черговий, і дівчина дивом встигла схопити його за лікоть.

— Слухай, ти Агнесу не бачив?

Почувши ім’я, хлопець загадково посміхнувся.

— Уже мала повернутися. Здається, вона в своїй кімнаті.

— Добре. А Федя де?

На обличчі вигнанця знову буквально на мить спалахнула посмішка, але він одразу посерйознішав. Лейла насторожилася.

— Тільки-но бачив, як він заходив до штабної.

— Сам?

— Наче сам, а що?

Ідеально. Просто ідеально.

— Нагадай, будь ласка, як тебе звати? — солодко всміхнулася Лейла.

— Матей.

— Чудово, Матею. Тепер зроби мені ласку: хвилин за п’ять скажи Агнесі, щоб вона прийшла до штабної. Треба обговорити одну важливу штуку.

— Та я і зараз можу...

Лейла підступила до вигнанця впритул і торкнулася його плеча.

— За п’ять хвилин. Ось тобі годинник, час пішов.

Хлопець недовірливо примружився. Лейла м’яко поклала позолочений диск у його долоню.

— Буду тобі страшенно вдячна,— всміхнулася вона.

— Гаразд,— Матей облизнув губи.— Я про це пам’ятатиму.

Лейла рушила вглиб центрального тунелю.

Отже, вона має п’ять хвилин. До біса Федині нічні походеньки — зараз усе зміниться. І Яблонський побачить найзахопливіший у своєму житті ЗD-фільм.

Лейла потягнула на себе ляду і мало не зіштовхнулася з Федею, що ніби чекав на неї біля входу.

— Привіт,— всміхнулася дівчина.— Є розмова.

Хлопець відступив, пропускаючи її всередину. Блідо-жовта газова лампа слабко розсіювала темряву.

— Вибач, але на мене чекає фон Бауф,— з нарочитим наголосом мовив він.— Йому трохи легше, він підготував пропозиції з оборони. Тому, якщо ти не проти, ми могли б поговорити ввечері.

— Ні,— вона хитнула головою.— Увечері я заступаю на чергування. Я просто...

Федя підняв руку, щоб прибрати з очей пасмо волосся, і на його зап’ястку щось зблиснуло.

Годинник.

Клятий японський годинник.

Лейлине дихання збилося, за комір ніби сипнули снігу.

Він носить її годинник. Ще вчора його не було.

Тож усе правда. Яблонський не збрехав.

Лейлу занудило, перед очима все посиніло й розпливлося.

— Я хотіла подякувати тобі. Ти врятував мені життя.

Це не спрацює. Що за інтонація! Він же тобі не повірить!

Федине обличчя витягнулося, він не розумів, про що мова. Лейла змусила себе всміхнутися, намагаючись удати сумну ніжність.

От же покидьок. От мразота.

Лейла стиснула кулаки. Їй кортіло верещати, розбити цю дурну газову лампу об його голову, а потім, коли Федя впаде, з насолодою добивати ногами. В думках крутилося лише одне питання: «Де ти був сьогодні вночі?!»

Вона не може програти якійсь непоказній курці. Вона не може програти.

— Я була тоді в Ратуші,— видихнула Лейла, скромно опустивши погляд.— Якби ти не збив той дирижабль, я б загинула.

— А, ти про це... Отже, ти теж там була.

Теж?

Лейла підійшла до Феді й обійняла його.

— Я втомилася,— прошепотіла вона, притискаючись щокою до його грудей.— Я більше так не можу.

Федя на мить завмер, але потім заспокійливо погладив її по спині правицею. Ліва рука, на зап’ястку якої виблискував злощасний годинник, залишалася розслабленою зовсім близько від її руки. Лейла легко торкнулася його долоні.

— Я теж. Але доведеться потерпіти. Це очікування нападу гнітить.

— Це не тільки через війну. Все набагато складніше.

Вигнанка м’яко розстебнула застібку, непомітним рухом зняла годинник з Фединої руки і сховала до кишені.

— Лейло, побалакаймо пізніше, я справді...

І тут Лейла помітила крісло. Федя стояв усього за крок від нього.

Дівчина відхилилася і поклала руки на Федині плечі. В його очах майнула тінь недовіри, він примружився. Лейла потягнулася до його вуст і водночас зробила крок уперед.

Федя, не втримавши рівноваги, плюхнувся в крісло, й Лейла миттєво всілася на нього верхи.

— Ем-м... стій... Лейло! — Федя зніяковіло засміявся, намагаючись зупинити її.— Припини!

Вентиль за спиною рипнув. Лейла вп’ялася у Федині уста жадібним поцілунком. Хлопець схопив її за плечі й відірвав від себе, а тоді поглянув їй за спину.

О так. Матей зробив усе вчасно. Вигнанка повільно обернулася.

Джекі притулилася до люка. Її обличчя було біліше за молоко, вуста міцно стиснені. В кімнаті запала мертва тиша. Федя закляк, а тоді рвучко скинув Лейлу з себе і підскочив з крісла.

— Женю, от серйозно, це взагалі не те...

— Ні! — верескнула вона.— Ні!

Яка драма! Наче бразильський серіал!

Лейла розвалилася в кріслі, з насолодою спостерігаючи за виставою.

— Почекай, дай сказати,— Федя підняв руки.— Лейла просто неправильно мене зрозуміла.

Він спробував узяти Джекі за руку, але та сховала долоню за спину. В її очах бриніла вся ненависть світу. Федя зробив крок до неї, але відсахнувся.

— Не підходь до мене,— тремтливо прошепотіла вона.— Ніколи більше не підходь, інакше я тебе вб’ю.

Вона тримала у руці револьвер.

Ого! А наша панночка запальна штучка.

Джекі позадкувала і вискочила в коридор, грюкнувши наостанок люком. Федя стояв нерухомо, безсило опустивши руки.

— От лайно! — вигукнув він і вперіщив ногою хистку шафку.— Лайно! Довбане лайно!

Шафа повільно відхилилася від стіни і з хрускотом завалилася на підлогу.

— То ти в нас, виявляється, дівку маєш? — Лейла реготнула.— Мав.

Хлопець здригнувся й обернувся, наче тільки-но згадав, що вигнанка досі тут.

— Звідки ти взялася на мою голову?!

— О так, це я винна,— дівчина підвелася й виклично подивилася йому в обличчя.— Ще скажи, що ніколи не хотів мене.

Федині очі здавалися матово-чорними, це була суміш неприхованої ненависті та зневаги. Але він змовчав. Лейла задоволено кивнула.

— Я так і думала.

Вона гордовито пропливла повз нього, але зупинилася на виході.

— Пам’ятаєш приказку про двох зайців? — усміхнулася вигнанка.— До зустрічі. Дівчина вийшла з кімнати. Отже, перший хід зроблено.

Данило оббігав увесь Аристократичний район, але Зінкевич наче крізь землю провалився. Його не було ані на передовій, ані в штабі, ані в соборі. Можливо, виїхав до Відня? Данило зітхнув і відпив чаю з бляшаного кухля, підігрітого на багатті. Леобуржці тягали важкий мотлох по Михайлівській площі, споруджуючи барикади на суміжних вулицях, добровольці під керівництвом Аслана скупчилися під єдиним ліхтарем і опановували ракетомет. Раптом хтось усівся на колоду поруч з Данилом.

— Чай ще є? — пискнула Ґрета.

Хлопець хлюпнув їй у кухоль трохи окропу.

— Кепська погода, ще й туман. Не видно, що коїться на тому березі,— пробурмотіла дівчина, гріючи руки об бляшанку.— Але маю відчуття, що сьогодні вони не полізуть.

— Так, маємо ще трохи часу.

— Трохи часу? — жорстко посміхнулася вона.— Дихай, Едварде. Дихай на повні груди. Це наші останні дні.

Її щоки розпашіли від гарячого чаю, вітер ворушив білі кучерики довкола чола, але вираз обличчя більше не здавався Данилові дитячим. Ґрета Ветцель здавалася йому рішучішою і сміливішою за багатьох чоловіків у цьому місті. Вона йому нагадувала копію тієї, колишньої Джекі з зеленим волоссям, тільки значно, значно авантюрнішу копію.

— Вони гадають, що кількох бронемобілів і парочки кулеметів вистачить,— гірко всміхнулася вона.— Я не розумію, на що вони сподіваються. Якби я могла... якби була хоч найменша, найпримарніша надія, що ми уникнемо цієї війни або виграємо її... Я б зробила що завгодно. Я б пішла до дідька в пащу! Але сидіти і чекати неминучого фіналу — це нестерпно!

Данило зачудовано дивився на неї. Дівчина сьорбнула чаю і втупилася в рештки багаття, що поволі згасало в діжці. Її погляд був злий і сповнений болю.

Завзята, смілива, готова діяти, знається на техніці... Ні, стоп, це нісенітниця!

— А ти, бува, Зінкевича не бачила? Це той кореспондент віденської газети.

— А, коротун в окулярах? Бігав тут. Мабуть, він в Університеті, звідти відсилають біженців до Українського Королівства.

Чому б не запропонувати їй? Дівчина все одно загине, якщо лишиться вмісті. Чому б їй не випробувати долю на полігоні у Відні?

Данило поставив кухоль біля діжки.

— Хочу прогулятися до Академічного. Складеш мені товариство?

Вони пленталися темними мокрими вулицями в химерній тиші. Данило не знав, з чого почати розмову про майбутню аферу, і не був до кінця впевнений, чи варто посвячувати Ґрету в деталі. Нарешті хлопець зважився:

— Що б ти сказала, якби я запропонував тобі з’їздити до Відня і спробувати зупинити війну?

— Га?

— Якщо ти хотіла влізти до дідька в пащу, то це саме той випадок.

Вони йшли зо пів години, і Данило весь час розповідав про свій план, поки попереду не з’явилися вежі Леобурзького університету. Хлопець зупинився біля брами, роздивляючись територію. Люди вже практично виїхали, останню групу разом з речами вантажили на вози, що вирушали в Нейтральну зону. Данило помітив за ґратами метушливий силует, темряву розрізав яскравий магнієвий спалах.

— Агов, Павле! — Данило помахав йому рукою.

— Це чисте самогубство,— засичала Ґрета крізь зуби, вдаючи приязну усмішку.— Але чи не все одно, де сконати: тут чи у Відні.

— У Відні пафосніше,— посміхнувся Данило.

Кореспондент квапливо прямував до брами.

— Доброго вечора, пане Яблонський! — вигукнув він.— А я шукаю, хто дасть мені коментар щодо сьогоднішньої евакуації! Ці вигнанці, знаєте, не надто говіркі.

— Заждіть з коментарями. Маю важливішу розмову,— Данило примружився, спостерігаючи за реакцією кореспондента.

Зінкевич покрутив носом, ніби відчув запах неприємностей, і запхав нотатник до кишені.

— Я вас слухаю.

— Агнеса переказала мені зміст вашої розмови. Замість неї до Відня поїде інша представниця Народної Ради — Ґрета Ветцель. І я.

Обличчя Зінкевича витягнулося, він роззявив рота і втупився в Ґрету, але зумів швидко опанувати себе.

— Пані й панове, я сподіваюся, ви усвідомлюєте, що про це ніхто не повинен знати?

— Авжеж,— кивнув Данило.— Наскільки я розумію, головною метою Ревкомітету зараз є знищення надзброї цісаря Вільгельма?

Зінкевич нервово всміхнувся.

— Пане Яблонський...

— Я не знаю, що саме ваші очільники хотіли обговорити з Агнесою, але представники Леобурга справді можуть бути корисними для вас. Я цікавився проривними технологіями й інвестував у них чимало коштів, а панна Ветцель,— Данило вказав на перелякану Ґрету,— добре знається на техніці. За моєю інформацією, Ревкомітет має вихід на вищі чини австрійської армії. Допоможіть нам потрапити на полігон, де проходять випробування імперської надзброї. Я хочу побачити, як вона працює.

Брови Зінкевича підстрибнули вгору, проте вираз його очей за блискучими скельцями окулярів не змінився.

— Ще донедавна ми не мали такої можливості. Але я сподіваюся, тепер ми зможемо це гарантувати.

— Тоді вирішено. Вирушаємо найближчим потягом.

Джекі вихором влетіла в темне громаддя собору, ніби за нею гналася зграя скажених собак. Усередині неї бушував вогненний вир: здавалося, не залишилося жодної клітини, не охопленої пекельним полум’ям. Дівчина сапала холодне повітря, проте все одно задихалася. Височенні готичні склепіння, сповнені мороку, наче впали їй на плечі. Джекі кортіло стиснутися до розмірів піщинки, зникнути назавжди, розчинитися в зимовому холоді й неприродній тиші цього напівживого міста.

А як ти гадала? Ти ж знала, що йому не можна вірити.

Замість величних вітражів зяяли чорні дірки, місцями абияк забиті дошками. Поранених вивезли у притулок під університетом, темним нефом снували тільки вигнанці-чергові й дівчата в сірих фартушках. Десь далеко лунали постріли, але Джекі не знала, тренувальні це стрільби чи ні. Все відбувалося наче в тумані, навколишній світ розпливався перед її очима.

Жалюгідна дурепа. Звісно, він не жертвуватиме стосунками з Лейлою заради тебе. Це ж Лейла! А ти хто така?

— Агнесо! Агнесо, ви мене чуєте?

Хтось торкнувся її плеча. Джекі здригнулася й озирнулася. Вона сиділа на підлозі, біля колони, обхопивши руками коліна. Обриси ставали чіткішими. Огрядна фігура, руде кучеряве волосся, світлі очі, кирпатий ніс. До неї нахилилася одна з дівчат, що допомагала лікареві Шварцу.

— З вами все гаразд?

Катажина. Здається, так її звуть. Джекі зіперлася на руку дівчини й підвелася.

— Усе добре, трохи втомилася,— безбарвним голосом відказала Джекі.— Тільки зараз згадала, що сьогодні заняття.

— Я зараз усіх покличу! — натхненно вигукнула Катажина.

Руда попрямувала в темні глибини собору, Джекі зробила кілька кроків, але її коліна не згиналися, а в горлі шкребли пазурами тисячі скажених котів. Вона усвідомила, що добігла зі штабу до Михайлівської площі, жодного разу не зупинившись.

Ще сьогодні вранці ти була жива, бо він тебе врятував. А зараз?

Її учениці збиралися біля сходів, що вели на хори. Катажина жваво командувала вигнанцями: хлопці принесли лавку і розчистили місце.

Кров, смерть, війна. Вщипни себе. Ти зараз тут. І ти потрібна їм.

Джекі зійшла на сходи й обвела поглядом дівчат у хустках з червоним хрестом. Дівчата були різні: студентки, художниці з багатих сімей і пралі з Робітничого району. Сьогодні до них долучився хлопець в охайному пальті та з моноклем, певно, аристократ. Збоку на кам’яних східцях усівся один з вигнанців. Сестер-жалібниць побільшало, але вони, як і раніше, не мали елементарних навичок, і Джекі щовечора доводилося згадувати те, чого вона навчилася в такому далекому, примарному довоєнному житті. Вона вчергове подякувала рідному інтернату за ту дещицю корисного, чого навчилася в його стінах. Хто б подумав, що ці знання колись стануть їй у пригоді. Катажина поставила перед сходами стілець, і на ньому вмостився хлопець з Робітничого району, який погодився бути навчальною моделлю.

— Здається, ми закінчили на... на травмах голови. Пов’язка на голову накладається так,— Джекі поклала долоню на голову хлопця. Він недовірливо скосив очі.

Джекі швидко обв’язала його голову, потім почала намотувати бинт поверх черепа. Деякі сестри замальовували, деякі ворушили руками, повторюючи її рухи. Аристократ щось завзято креслив у блокноті.

— Повторюйте,— наказала Джекі, заправляючи край пов’язки.

Вишикувалася черга, і Джекі відійшла вбік. Аристократ упорався несподівано добре. Де в кого теж виходило непогано, інші надмірно хвилювалися, в одної сестри бинт випав з тремтливих рук. Вигнанець, що спостерігав за процесом, подав його зніяковілій дівчині.

— Добре. Так-сяк годиться,— резюмувала Джекі.— Тепер повторімо про джгут. Ти,— вона звернулася до дівчини, що притискала до грудей бинт, зроблений з простирадла,— будеш першою.

Хлопець-модель гірко зітхнув і влігся на підлогу. Джекі видала підопічній тонку смужку гуми і вказала на годинник. Дівчина присіла поруч з «пораненим».

— У нього поранене стегно, хлище кров. Уперед.

Дівчина метушливо перебирала джгут пальцями, потім спробувала начепити його біля коліна.

— Стоп,— скомандувала Джекі.— Тепер він має поранення в плече.

Дівчина зашарілася ще дужче, на чолі заряснів піт. Катажина кинула на Джекі благальний погляд, але та була незворушна. Дівчина смикала джгут, намагаючись затягнути його якнайміцніше.

— Стоп! — голос Джекі відлунив десь під склепінням.— Ти його вбила! Його не донесуть до лікарів. Ти щойно вбила людину, ти це розумієш?!

— Агнесо,— сторожко вимовила Катажина.

— Я ж не навмисне...

— Матері його поясниш! — Джекі вирвала в неї з рук джгут.— Нащо ви тут зібралися? Чому ви не вчитеся?! Ми ніколи не маємо іншого разу, второпали?

Дівчата уникали її погляду, вигнанці заклякли з несподіванки.

— Навіть Тео так не кричить на солдатів,— ображено набурмосилася Катажина.

Джекі рвучко обернулася до неї.

— Тео відповідає за смерть, а я — за життя. І ти. І вона теж. І якщо ви не готові до цього, то хапайте свої манатки і валіть до Кракова!

Навряд чи вони знають слово «манатки».

Джекі втягнула повітря, від гніву досі тремтіли руки. Дівчата пригнічено роздивлялися підлогу, аристократ колупав деревину на лавці. Цієї миті у проході з’явився професор Кубрик. Він мчав до Джекі з газетою в руках.

— Агнесо, люба моя! — видихнув він.— Ви чули новину?

Джекі вихопила в нього газету.

«Австрія висуває війська».

Дівчина відчула, як серце валиться кудись униз, ніби камінь, що кинули в озеро.

— «Для попередження агресивних випадів і небезпеки для союзників з боку одвічного супротивника — Російської Імперії — його цісарська й королівська величність Вільгельм Другий ухвалив рішення висунути війська австрійського ландверу на передові позиції до кордону Нейтральної зони»,— прочитала вона.— Але Австро-Боснія не має кордону з Нейтральною зоною.

— Саме так,— кивнув професор.— Але мають Українське Королівство й Малопольське Князівство. Україна вже виголосила протест і отримала ультиматум. Якщо вони не пропустять їхні війська...

— Вони не пропустять,— прошепотіла Джекі та звела погляд на професора.— А Росія зробить усе можливе, щоб захопити нас до приходу австрійців.

Данило визирнув надвір. Вітер носив опале листя, в повітрі стояв запах кіптяви. Унизу, на бортику напівзруйнованого фонтана, сиділа дівчина у крислатому білому капелюшку. Безсумнівно, це була Агнеса. Він дивився на неї крізь вітражні вікна лівої вежі, але коли покликав, вона не почула. Натомість хтось постукав у замкнені двері таємного ходу, що вів через весь маєток на стайню. Хтось знову грюкнув, потім ще і ще, ляда ходила ходором. Данило перелякано відсахнувся. Тупотіння наростало, щось здушено загарчало. Люк потроху відчинявся, і в темряві спалахували злі червоні очі. Данило кинувся до виходу, але двері були замкнені. Хлопець відчайдушно гатив по них кулаком, але його ніхто не чув.

Ніхто не прийде.

Ти сам.

Данило різко прокинувся.

Вагон був порожній і темний, вчувалося натужне пихкання парового котла. Зінкевич і Ґрета мирно спали, закинувши голови на спинку лавки. Данило важко видихнув. Це лише сон. Не більш ніж звичайний дурний сон. Нічого страшного.

Цієї миті хтось із силою грюкнув по його сидінню. Зсередини.

Данило підскочив, мов ошпарений, і вихопив револьвер.

— Що трапилося? — сонно пробурмотіла Ґрета. Віденський кореспондент підхопився з місця, в його руці теж з’явився револьвер.

— Здається, там хтось є,— Данило кивнув на своє сидіння.— В багажній скрині. І мені це не наснилося.

Лавка знову підстрибнула. Зінкевич прудко відчинив багажний відсік. Почувся переляканий схлип, і хтось пискнув тонким голосом. З відсіку з’явилася маленька чорнява голова.

— Тиць-дриць, моя радість,— вражено видихнув Данило.— Що ти тут забула?!

Казумі важко дихала і переводила переляканий погляд з одного револьвера на інший.

— Хто це? — сторожко звів брови Зінкевич.

Дівчинка щось забелькотіла японською, затуляючи руками обличчя. Данило гучно зітхнув і простягнув їй руку.

— Довго пояснювати,— відповів він.— Інша річ — що тепер з нею робити? Ми ж не можемо взяти її з собою.

— Я допомога! — зойкнула Казумі.— Я хочу допомогти!

— Вже допомогла,— шикнув Данило.— Що тепер робити?! І взагалі... як ти сюди потрапила?

— Едварде, як це розуміти? Вона знає про нашу місію? Ви довірили конфіденційну інформацію дитині?

Зінкевич і не думав ховати револьвер. Данило похитав головою.

— Сумніваюся, що вона щось знає. Вона майже не розуміє німецької.

Казумі гнівно звела брови.

— Я все розумію! Ви їдете до Відня, щоб знайти якусь австрійську надзброю та...

Данило штовхнув її ліктем, дівчинка замовкла, свердлячи його поглядом.

— Едварде, слід висадити її на найближчій станції,— напружено мовила Ґрета.— Я надішлю телеграму в штаб, її зустрінуть біля кордону Нейтральної зони.

— А яка наступна станція?

Ґрета дістала з кисету годинник і відкинула кришку. Механізм клацнув шість разів.

— Зараз близько шостої, ми саме минули гори... Скоро вже має бути кордон з Австро-Боснією.

— Вирішіть, будь ласка, цю проблему, шановні,— роздратовано пирхнув кореспондент, нарешті сховавши револьвер у кобуру.— І зробіть так, щоб вона нікому не змогла роз...

Зненацька за вікном вибухнуло. Забрязкотіло залізо, потяг струснуло. Казумі пискнула і пірнула назад у багажну скриню. Зінкевич вилетів з купе, Данила відкинуло ліворуч, він вдарився спиною об стінку вагона. Нічну тишу розрізав пронизливий свист. Паротяг сповільнився і зупинився.

— Що це? — пошепки запитала Ґрета.

Данило поплазував до вікна. Скло виблискувало червоним, наче десь по той бік потяга вирувала пожежа. Зінкевич підвівся з підлоги і теж припав до вікна. Почулося кінське іржання й галас.

Ложка в склянці з остиглим чаєм задзеленчала. Разом з тупотом кінських копит гуркотіли двигуни.

Рокотання наростало, наче десь повз рухалися машини. Не одна. І не дві.

За дверима купе спалахнуло світло. Проходом, тримаючи у витягнутій руці гасову лампу, біг провідник.

— Усім залишити потяг! Негайно на вихід! — вигукнув він українською.

— А що таке?! — звівся Зінкевич і спробував вхопити його за рукав.— Що відбувається?!

Данило витягнув Казумі з укриття за комір.

— Я гадаю, той пан має рацію,— хлопець підхопив валізу зі своїми речами.

А за мить Данило ніби опинився всередині велетенської пральної машини. Підлога та стеля помінялися місцями і завертілися з калейдоскопічною швидкістю. Очі бачили тільки нескінченну темряву, з якої назустріч здіймався рій отруйно-жовтої яскравої мушви. Звуки злилися в єдиний безперестанний дзвін, у роті з’явився присмак заліза. Дихання урвалося, Данило обертався разом з вагоном, але раптом усе провалилося кудись у чорноту і нарешті затихло.

Звідкись здалеку, ніби з-під землі, долинав тонкоголосий плач. Хтось трусив Данила за плече. Він нелюдським зусиллям розплющив очі: тіло налилося свинцем і водночас здавалося надзвичайно легким. Завіса перед очима повільно розсіювалася. Його голова лежала на колінах у Казумі, й дівчинка ридала над ним, притискаючи одну руку до грудей. Її обличчя було посічене, кров чорніла дрібними крапельками. Морозне повітря було просякнуте кіптявою та якоюсь хімією.

— Щ-що... що сталося?..

Данило спробував був підвестися і раптом зрозумів, що він уже не в потязі.

Вагон, у якому вони їхали, розкраяло вибухом, наче бляшанку, і скинуло з рейок. Данило лежав за кілька метрів від поїзда на вогкій траві.

Хлопець більше не встиг нічого запитати. Хтось із силою відірвав його від землі та звалив собі на плечі. Навкруги вирувала пожежа, поруч стрекотав кулемет, лунали крики, зойки, лайка й кінське іржання. Над полем пролунав гучний вигук... бойовий клич... Небо і земля знову помінялися місцями, звідкілясь летіли грудки землі, хвиля гарячого повітря збила їх з ніг.

Хтось волав над його вухом:

— Kriechen! Kriechen!!![90]

Данило звивався, наче вуж, намагаючись видертися на крутий схил залізничного насипу. Долоні різали друзки скла, травмоване коліно пекло вогнем, він задихався. Поруч хтось пронизливо верещав, брязкотів метал, гупали вибухи. Землею прокочувалися хвилі вібрації. Раптово нагорі щось пекельно заскреготіло. Данило звів погляд угору і закляк.

Просто над ним черготіли гігантські гусениці. З них сипалися грудки землі. На щоку крапнуло чорним.

Це був танк. Велетенських розмірів — більший за ті, що їх він бачив у Леобурзі.

До Данила притулився маленький тремтливий клубок. Казумі схлипнула і ткнулася обличчям йому в плече.

— Не рухайся,— прошепотів він українською і обійняв її.

Над ними потужно рикнув двигун. Танк нарешті виповз на залізничний насип і ковзнув униз. Гусениці пропливали повз них, наче у сповільненій зйомці. Навколо скреготало залізо, клекотів паровий котел, працювали тисячі механізмів. Данила обдало гарячою парою. Нарешті над головою знову з’явилося сіре досвітнє небо.

— Дідько,— зіпнув Данило, важко хапаючи повітря.— Трясця твоїй матері!

Його одяг був наскрізь мокрий від поту, всі м’язи тремтіли. Хлопець насилу зміг видертися на насип.

— Яблонський! Ти живий! — Зінкевич схопив його за комір.— Ти живий!

Данило закашлявся. Горло дер пороховий дим. Ще раз гримнуло — стріляв танк, який вони пропустили. Земля тремтіла. Вони сяк-так переповзли через насип. Кореспондент тягнув Данила до кущів. Казумі повзла поруч, і хлопець змушений був постійно озиратися на неї. У чорному вітті на них чекала перемазана сажею Ґрета.

— Що в дідька відбувається?! — вигукнула вона.

Зінкевич завалився на спину. У віденського кореспондента була розбита брова, по щоці цебеніла кров, він намагався зупинити її тонким шовковим носовичком.

— Що це? Де ми, чорт забирай?

— Це війна. Це велика війна,— бурмотів Зінкевич, протираючи закривавленим носовичком скельця окулярів.— Вони збожеволіли. Ці кляті українці... за кого вони себе мають!

Данило розвів гілки куща. По полю гуркотіли танки, їх було з десяток, а за ними, ніби на показових навчаннях, рухалося сонмище австрійської кавалерії. Яскраве пір’я на кокардах погойдувалося, шаблі виблискували в світлі охопленої полум’ям трави, коні іржали й випускали хмаринки пари в морозне повітря. Це нагадувало кіно або якусь реконструкцію, щось нереальне, незрозуміле — армія, яка прорвалася на поле крізь дірку в часі. За їхніми спинами торохкотіли самохідні установки з кулеметами й одна потужна великокаліберна гармата.

— Я не зрозумію...— прошепотів Данило.— Адже Україна з Австрією союзники...

— Гарні союзники, як бачите! Просто нерозлийвода! — засичав Зінкевич.— Вочевидь, цісар вирішив висунути війська до Нейтральною зони, а вони...

Але Данило його вже не слухав. На полі з’явилося дещо таке, від чого волосся в нього стало дибки.

Просто назустріч австрійській кавалерії мчали величезні залізні люди. Вони перестрибували яри, легко пружинячи і ковзаючи по траві, як на лижах. Їх охоплювали пелехи пари з невеликих парових котлів за спинами. Постріли танків летіли в порожнечу, кулі з гвинтівок і кулеметів відскакували від панцирів. У тому, як швидко люди, закуті в броню, пересувалися полем, було щось надприродне, хоча Данило ясно бачив людські обличчя за склом їхніх шоломів.

— Парокозаки,— зітхнув Зінкевич, відвертаючись від поля бою.— Клятий Ярошенко, чортів дурень! Він готувався!

— Я нічого не... я... парові козаки? — перепитав Данило.

Танки їм не загрожували. Бо вони їх перестрибували.

— Я гадав, ця сутичка цілковита випадковість: прикордонні війська не знали, як діяти стосовно союзних військ, або ж трапилася провокація! — пирхнув Зінкевич.— Але якщо він вислав до кордону оцих, він готувався до відбиття наступу!

Залізні люди врізалися у стрій кавалерії, наче велетенські футбольні м’ячі. Вони підлітали над землею, скошуючи в повітрі вершників, працюючи ногами, наче лезами, прошиваючи ряди ворожої кавалерії чергами з рук-кулеметів. Карикатурно вигадлива побудова австрійців змішалася, поле затягнуло димом. А тоді з іншого боку в цю криваву гримучу кашу полилося інше військо — в зелених одностроях із золотими коронованими тризубами на шевронах.

— Час забиратися звідси,— Зінкевич поправив кашкет і шморгнув носом.— Потрібно проскочити кордон без зайвих питань, поки вони зайняті бійкою.

І вони поповзли назад до потяга.

Розділ 12

Велика риба

Казумі наче крізь землю провалилася. Лейла шукала її по таких віддалених і потаємних закапелках вигнанського лігвища, про які більшість вигнанців і гадки не мала. Дівчинки не було ані в її кімнаті, ані в штабній, ані в загальній жіночій спальні, ані на камбузі, ані в душовій. Її ніхто не бачив. Вигнанка припускала, що японка могла самотужки податися в місто на пошуки батька, проте її не бачили ані в соборі, ані в Університеті. Лейлі крутило спину від утоми, вона всілася на горбочок над входом до центрального тунелю. Сі оточував темний ліс, глухий і безмовний, що не поспішав прокидатися, хоча небо вже починало поволі рожевіти.

— Куди ж ти поділася, дурненька?..— пробурмотіла Лейла вголос і, скривившись від болю в спині, зіперлася на камінь. Кілька секунд вигнанка просиділа нерухомо, але щось муляло бік, тож вона пхнула руку у внутрішню кишеню хутряного жилета.

Годинник. Клятий японський годинник.

Лейла провела пальцем по опуклому склу циферблата. Дівчина сама не розуміла, нащо поцупила його, але в мить, коли вона помітила годинник на Фединій руці та збагнула, що Яблонський не збрехав, лють сповнила її вщерть. Це тупе курча ніби поставило на хлопцеві свою печатку, просто на лобі: «Це моє». І Лейлі нестримно закортіло зняти цей клятий годинник, усунути, прибрати його — так наче минулої ночі ніколи не було.

З корпуса годинника висунулися вісім мініатюрних павучих ніжок і пробарабанили по долоні. Сьома ранку. Лейла зціпила зуби. Треба знищити його. Розтрощити і закинути десь у пріле листя. І якщо Федя прийде до неї з питаннями, вона знизає плечима і скаже, що має справи важливіші за пошуки сувенірів від його хирлявої шанувальниці.

Лейла озирнулася в пошуках каменюки, але раптом почула підозрілий шурхіт. Дівчина затамувала подих. Досвітнє морозне повітря здавалося німим. Вигнанка випростала спину і повільно підвелася. Поруч хтось був. Не тварина і не птах. Лейла зістрибнула до входу в тунель і обережно зайшла всередину.

Серце стискалося і вистрілювало чергою різких ударів. Лейла дістала з торби люмінолу й підкинула її до стелі. Мерехтливе світло осяяло вхід на завод. Вигнанка вклала свій ключ у паз і провернула його. Ляда клацнула і відчинилася, але вартового не було: ймовірно, пішов будити мешканців табору. Лейла озирнулася — позаду порожньо. Дівчина причинила важкий люк і знову приклала ключ. Механізм спрацював, люк було заблоковано. Лейла рушила була темним коридором, але раптом перечепилася й мало не впала.

Чоботи. Чиїсь ноги. Хтось лежав посеред коридору.

— Дідько,— видихнула дівчина. Її опалив липкий холод, наче її облили бензином.

Лейла присіла навпочіпки біля вартового. Видимих пошкоджень чоловік не мав, вигнанка торкнулася його щоки. Наче теплий, дихає. Просто непритомний.

Важкий люк за її спиною рипнув і почав повільно прочинятися. Лейла втислася в стіну. Коридором шугнула тінь.

Вона вже відчувала щось подібне. Сила, з якою складно змагатися. Людина, що зникає в повітрі.

Дівчина витягла ніж з корсета і неквапом просувалася вглиб штабу. У дзвінкій порожнечі вчувалося лише її власне дихання й тихі кроки. А потім на неї наче завалилася стеля.

Темрява стала непроникною. Сталеві пальці стиснули Лейлине горло, перекриваючи дихання. Вигнанка з останніх сил вивернулася і вдарила нападника ножем — навмання, неточно. Хтось засичав. Тиск на мить послабнув, Лейла ковзнула кам’яною підлогою, підхопилася на ноги й побігла, не розбираючи дороги.

Дідько! З цим треба щось робити!

— Тривога! — заверещала вона.— Чужий!

У глибині вигнанського вулика загукали стривожені голоси.

Лейла незграбно загальмувала на повороті та влетіла в першу-ліпшу відчинену кімнату. Це був камбуз. Вигнанка в розгубленості зупинилася.

Камбуз. Карцер під камбузом. Ляда.

Лейла кинулася на центр кімнати і відчинила ляду, що вела до вузького приміщення просто під підлогою. Сюди час до часу саджали полонених поліціянтів, а також розбишак-вигнанців.

Мак. Це була його ідея. «У темному кам’яному мішку вони стають поступливішими».

В коридорі хтось горлав і командував. З-під дверей сочилося бліде світло. Вигнанка притулилася до стіни біля самого виходу і застигла.

Вхідна ляда грюкнула, всередину ковзнула чорна тінь. Лейла щосили штовхнула чужинця в спину.

Чорна тінь гепнула у діру посеред підлоги, наче мішок картоплі. Дівчина миттєво зачинила ляду і защепнула клямку.

— А тепер побалакаємо,— голосно вимовила вона.— Як там Оздемір, що нового?

Внизу чулася метушня.

— Знаєш, коли сюди прийде Давид, він захоче тебе розстріляти,— провадила Лейла з неприхованим задоволенням.— Тож гадаю, тобі краще потеревенити зі мною.

Кілька секунд унизу було тихо, але тоді крізь дошки зашепотіли німецькою:

— Я можу вбити тебе просто зараз.

— Овва, які ми грізні,— гмикнула вигнанка, але дістала револьвер.— Ти хто такий?

— Звідки у тебе цей годинник?

Лейла здригнулася. Годинник?

— Це подарунок.

— Де дівчинка?

Незнайомець розмовляв німецькою дуже тихо. Але в тому, як він вимовляв слова, було щось штучне. Звісно, іноземець у Леобурзі — явище цілком природне, проте навряд чи перший-ліпший чужинець, навіть з числа Оздемірових посіпак, знатиме, кому належав цей клятий годинник.

Перед Лейлиними очима промайнули епізоди з вулиці Справедливості. Червоний шарф, вуса. Швидкість. Силует, що розчиняється в повітрі. Чоловік, що дивиться на неї з краю даху.

Він не вбив її тоді, не вбив і зараз. Не вбив і вартового. Він шукав... він шукав дівчинку.

— Вона — твоя дочка...— прошепотіла Лейла.— Казумі. Чи не так?

Унизу було так тихо, що їй здалося, ніби незнайомець випарувався з льоху крізь щілини в дерев’яній ляді.

— Я не заподію тобі шкоди, якщо ти скажеш, де вона. Це все.

— Нащо вона тобі?

— Нам час їхати.

— Слухай-но, татусю,— роздратовано пирхнула Лейла.— Казумі гадає, що ти — офігенний архітектор. А ти — провокатор, через якого на вулиці Справедливості загинуло кількасот людей. І ти гадаєш, що я так просто відпущу тебе?

— Я не вбив тебе лише тому, що вона була з тобою і подарувала годинник. Отже, вона довіряла. Але якщо не скажеш, де вона,— я тебе таки вб’ю.

— Ану ж поміркуймо. Я тут, нагорі, ти там, у льосі. Зі мною купа людей, натомість ти там сам, як загублена шкарпетка. І хто ж має більше шансів?

Унизу запанувала тиша. Минула хвилина. Лейла постукала по ляді руків’ям револьвера.

— Агов, ти часом не врізав дуба з переляку?!

І тут гримнув вибух. Дівчина відлетіла на кілька метрів і хряснулася потилицею об стіну До горла підкотила нудота. Камбуз залило таке яскраве світло, що Лейлі здалося, ніби хтось випалив їй очі й більше вона не побачить нічого, окрім цього сліпучого білого світла. Кімнату затягнуло димом.

Хтось усівся на неї верхи. Лейла відчула, як руки нишпорять по її кишенях, але нічого не могла вдіяти, навіть поворухнутися.

І знову цей чорний силует на тлі залитого сяйливим світлом простору. Незнайомець витягнув годинник з її кишені та стиснув її за горло.

— Де вона?

— Я не знаю,— прохрипіла вигнанка.— Присягаю... Ш... шукала... сама...

Чоловік загарчав, тиск на горлі посилився. На сріблястому тлі почали спалахувати і гаснути яскраві цятки. Очі заплющувалися самі собою.

— Тоненький яр. Вони готують засідку в Тоненькому яру. Поміняйте шляхи. Лейлі здавалося, що шепіт гострий, як шпичак, прохромлює її череп, і ці химерні кавкучі слова з чудернацьким акцентом відскакують від її кісток, наче м’ячик. Знову і знову... А тоді Лейла провалилася в темну глуху безодню.

Джекі підняла кришку і зазирнула в казанок із супом. Юшка була каламутна і не надто апетитно пахла, та все одно це краще за те, чим годували у леобурзькій в’язниці, судячи з Агнесиних спогадів. Але наїстися оцим усе-таки було важкувато. Біженці, які ще залишилися в Університеті, шикувалися біля казанка, волонтери розливали суп по щербатих кухлях.

— Нам нема чим їх годувати.

Джекі обернулася. Поруч стояв Давид. Його обличчя посіріло, риси загострилися. А він ще дорікав, що це вона не дає собі відпочити!

— Ми ж мали якісь запаси...— насупилася Джекі.

— Людям треба їсти щодня, Агнесо. Ба навіть кілька разів за день. Ходімо.

Вигнанець рушив углиб університетського двору. Джекі ледве встигала за ним.

Давид клацнув замком і відчинив важкі двері. Вниз вели східці. Вигнанець подав Джекі руку, і вони пірнули у морок.

У сховищі було значно тепліше, ніж нагорі. Давид клацнув вогницею і запалив смолоскип. Підвал виявився просторішим, ніж ділянка, на якій стояв університет Леобурга. Це була величезна зала, з якої розгалужувалися ходи, куди можна було ховатися в разі небезпеки. Як і у вигнанському штабі, окремі кімнати тут можна було швидко ізолювати одну від одної. Професор Кубрик колись казав, що ці укріплення здатні витримати навіть бомбардування надважкими бомбами. Втім, навряд чи ці стіни витримали б атаку субтерини.

Давид прочинив двері в одну з кімнат і жестом запросив Джекі зайти всередину.

Тут зберігалися ящики, на стінах висіли мішки. Картопля, якісь овочі, в’ялене м’ясо, трохи шоколаду.

— Це все, що ми маємо.

— Як?!

— Ми за крок від катастрофи,— зітхнув Давид.— Ще трохи харчів є в штабі, дещо — в льохах леобуржців, але якщо ми якнайшвидше не поповнимо запаси — нам кінець.

Джекі хотіла щось сказати, але не змогла дібрати слів.

— Зараз хлопці намагаються відчинити сховище під Скарбницею. Гадаю, Оздемір вивіз звідти все, але Мак упевнений, що там усе-таки може бути трохи золота.

— Я негайно телеграфую королю Болеславові. Також Дунайські князівства минулого тижня обіцяли надіслати провіант для постраждалих у Творчому районі.

— Добре. Але гадаю, що їхня власна ситуація незабаром буде не надто відрізнятися від нашої,— Джекі вийшла зі сховища, і Давид зачинив двері.— А ще... хотів запитати, що ти, власне, збираєшся робити, коли все це закінчиться?

Джекі здивовано кліпнула. Давидів голос здавався несподівано м’яким, ніби він боявся вплинути на її рішення самою лише інтонацією. Вигнанець утупився в підлогу і мовчав, не зводячи на неї погляд.

— Слід спочатку зрозуміти, чим усе закінчиться, Давиде,— зітхнула вона.— А що?

— Я волів би, щоб ти залишилася тут,— він подивився на неї, його очі блищали, обличчя на мить набуло виразу відчайдушної безнадії.

— Спробуймо вижити для початку,— лагідно мовила Джекі.— Я зараз не можу нічого планувати. А ще є справжня Агнеса. І, можливо, вона захоче сюди повернутися.

— Ти і є справжня Агнеса. І ти потрібна Леобургу.

— Тільки Леобургу?

Вигнанець здригнувся і поглянув на неї. На якусь мить їй здалося, що він відповість, проте Давид не вимовив більше ні слова. Вони піднялися сходами в тяжкій тиші. Джекі накинула каптур і рушила до виходу з університетського двору. З низьких хмар зривалися поодинокі колючі сніжинки. Дівчина майже бігла слизькою бруківкою, її горло стискав болючий спазм. Усе це нагадувало дурний сон, від якого вона ніяк не могла пробудитися. Здавалося, навіть рухатися Джекі стало набагато важче — ніби все місто зненацька напосіло їй на плечі, й ніхто не був у змозі допомогти їй з цим тягарем. Ніхто з них не обіцяв Агнесі, що все буде добре. Ніхто не обіцяв леобуржцям, що вони зможуть устояти. Вигнанці, Тео, Данило, ба навіть Федя — всі вони робили все, що змога, але, хай там як, за це місто відповідала саме вона. Лише вона. На Джекі дивилися тисячі очей, саме з нею погоджувалися розмовляти іноземні правителі. У неї вірили люди. Але хай скільки вона робила, цього завжди було замало.

Федя звів погляд угору. Сніжинки падали на його обличчя і кололи вилиці. Йому здавалося, що в судинах замерзає кров. Майже зима. Скоро рити укріплення й могили стане складніше, все навкруги вкриється пухкою білою ковдрою зі страхітливим візерунком чорних кошлатих вирв від вибухів. Похолоднішає, погіршає. І щодалі менше шансів вижити.

Їм потрібно забиратися. Йому з Джекі. Кидати все це лайно і негайно забиратися геть. Вона не зможе врятувати це місто.

Федя помітив її за кілька метрів. Дівчина в непропорційно великому плащі бігла вулицею, час до часу підносячи руку до очей — чи то витираючи сльози, чи то відігріваючи змерзлі щоки. Така маленька й сіра на тлі велетенського чорного Леобурга. Слова застрягли у Феді в горлі, наче риб’яча кістка.

Каптур не дозволив Джекі помітити того, хто стояв у неї на шляху, і вона налетіла на нього. Вони обоє мало не впали, але Федя встиг схопити її за плечі.

— Так, спокуха, тільки не стріляй!

Джекі повільно звела погляд. Її світло-зелені, золотаві очі почервоніли від сліз. Усередині Феді ніби обвалилася скеля, руки заклякли.

— Що трапилося?

— Нічого! Пусти мене.

— П’ять хвилин! — він відпустив її і благально підніс руки, ніби здавався.— Мені треба лише п’ять хвилин. Будь ласка!

— Кляте дежа-вю,— засичала Джекі й обійшла його.

— Я лише хотів... Женю, повір: усе, що ти думаєш про вчорашнє... це все не так! — Федя біг за нею, намагаючись зазирнути в обличчя, але Джекі уникала його погляду і вперто простувала до площі Чорного.— Ти не повинна була...

— ...зайти так невчасно.

— Так! Ні! Тобто... Я розумію, який це мало вигляд збоку. І я не знаю, як тобі пояснити, що насправді це нічого не означає.

Що ти верзеш. Боже милостивий, що ж ти верзеш!

Федя тонув у відчаї. Його наче крутило у вирі каламутного, брудного багнища: вбивства, вибухи, навіжений двійник, дурнуваті збіги обставин, Лейла, постійно ця Лейла, і він усе не міг намацати рятівну гілку, і ніхто не бажав простягти йому руку. Він не мав ані слів, ані емоцій. Він не міг навіть описати це відчуття. Хто ж йому повірить?

Хто повірить у тебе?

Джекі раптово зупинилася й обернулася до нього.

— Федю, та хіба в біса не байдуже! — вона подивилася йому просто у вічі, й хлопець часто закліпав, ніби намагався захиститися від її пронизливого погляду.— В мене таке відчуття, що ми з тобою перебуваємо в різних світах. У моєму світі точиться війна! Зрозумій нарешті, що є дещо важливіше за тебе, мене, Лейлу і взагалі важливіше за все! Сотні смертей уже завтра можуть перетворитися на тисячі. Люди гинуть! Моїм людям нема чого їсти! І для мене не існує нічого важливішого!

— А для мене не існує нічого важливішого за тебе.

Джекі сіпнулася, наче від удару. Між її тонких чорних брів з’явилася жалобна складочка. Федя знову схопив її за плечі.

— Женю, не втікай. Уже нема куди бігти. Я не хочу тебе втрачати.

Її вії затремтіли, дівчина сполотніла й відвернулася. Раптом її погляд ковзнув по його зап’ястку.

— Де годинник?

— Годинник?.. А... Годинник! Я не знаю, де він, був наче тут! — Федя зачудовано дивився на власну руку, ніби бачив її вперше.— Я ж його не знімав...

Джекі болісно посміхнулася. Потім ще раз, потім засміялася.

Це якась мара, це безумство. Цього не може бути.

— Я серйозно! Боже... Женю!

— «Бог» Женя наразі намагається розділити п’ять хлібів на десять тисяч людей, половині з яких доведеться ще й воювати,— мовила вона крижаним тоном.— Вибач, п’ять хвилин минули.

Вона скинула його руки з плечей і рушила далі.

— Не тікай від мене!

Власний голос здався йому глухим, далеким. Джекі обернулася до нього і похитала головою.

Лейла. Авжеж, Лейла. Хто ж ще міг це зробити?

Лейла зазирнула в люстерко і торкнулася шиї, де фіолетовими плямами вирізнялися синці — клятий японець так стиснув горло, що мало не задушив. Вона витягла з шухляди баночку з маскувальним кремом і заходилася замащувати сліди.

«Тоненький яр». Що він мав на увазі? Оздемірові хлопаки готують чергову провокацію?

У люк ледь чутно постукали. За мить до її кімнати зазирнув Давид.

— Ти шукала мене? — він підійшов.— О... що це?!

— Проводила дипломатичні переговори,— буркнула Лейла, припудрюючи горло.— Схоже, батько Казумі не зовсім архітектор. Радше зовсім не архітектор.

Вона коротко переказала сутичку. Давид ошелешено вигнув брови і повільно опустився на стілець.

— Ти впевнена, що це він спровокував бійню на вулиці Справедливості?

— Авжеж, ні. Але манера пересуватися дуже схожа. До речі,— Лейла закрутила пудру.— Пам’ятаєш той труп без голови, що знайшли біля Ратуші? Щось мені підказує, що і тут без нього не обійшлося.

— Але навіщо йому так витончено вбивати якогось хлопця з заводу?

— Ну...— Лейла посміхнулася.— Бобриков, якщо пам’ятаєш, теж швендяє містом у засмальцьованій робі. Але він аж ніяк не лобзиком пиляє.

Давид почухав потилицю.

— Кепсько. Нами керують якісь сили, а я геть нічого не розумію. Єдине, що я можу — це наказати посилити охорону стратегічних пунктів й Агнеси.

«Агнеси».

Їхні погляди зустрілися, але Давид одразу відвів очі. Лейлу ніби хльоснули по обличчю. Вона знала його кілька років. Іноді здавалося, що їхній зв’язок глибший за зв’язок близнюків. Сибір спаяв їх своєю мерзлотою воєдино. І тепер Лейла відчувала найменші зміни в Давидовому настрої і завжди знала, коли він намагався приховати від неї власне занепокоєння, невпевненість чи хвилювання.

«Не хотів би тебе розчаровувати, але він також обере не тебе».

Яблонський теж це помітив. А якщо навіть Яблонський це помітив, то...

Ні, оце вже ні. Давида ця курка не отримає ніколи.

— Слухай, Давиде... Пам’ятаєш, про що ми мріяли?

Він здивовано насупився.

— Ти відновлюєш справедливість у Леобурзі. Я вбиваю Оздеміра. І ми їдемо. Далеко-далеко звідси. В Перу, в Нікарагуа, в довбану Австралію. Ти пам’ятаєш?

— Чому ти згадала про це?

— Я... ну, сьогодні мене знову мало не вбили, це сприяє певним роздумам...— її голос затремтів, усередині здіймалася хвиля люті.— Я сподіваюся, ти не передумав?

Вигнанець гучно видихнув. Лейла свердлила його напруженим поглядом.

Знову не може звести на неї погляд. Ах ти ж зрадник...

— Лейло, наше місто на межі катастрофи. Майбутнє не визначене. Ми можемо загинути, можемо потрапити в полон. Я не хочу зараз будувати плани, тим більше, що маю певні обов’язки. Нехай шанси невеликі, але в разі успіху Леобургу знадобляться люди, які здатні його відновити. Я тут народився, я маю допомогти цьому місту врятуватися. Бо я його люблю.

— Його чи...

Давид примружився, його очі сторожко заблищали.

— Що ти маєш на увазі?

Серце калатало в скронях, кров вирувала. Лейлі забракло повітря.

Неможливо. Та що ж це! Невже навіть Давид, її Давид, захопився цією куркою? Що вона таке?!

Він був з нею, з Лейлою, в мороз і снігопади, відігрівав її долоні своїм диханням, він годував її, захищав її, вкладав спати, вона була для нього всім, порятунком і надією у Богом забутому краю, і от тепер...

Зрадник!

— Та байдуже,— Лейла силувано посміхнулася і махнула рукою.— Справді, плануватимемо після перемоги!

Давид повільно кивнув, недовірливо роздивляючись її обличчя, і пішов до виходу. Ляда за Лейлиною спиною рипнула. Вигнанка дивилася на себе в люстерку і не могла дихати, ніби її горло знову стискала чиясь невидима рука.

— Яблонський!

Данило здригнувся й розплющив очі. Хлопець був твердо впевнений, що не спить, а лише сидить, притулившись головою до скла. Тіло затерпло, порізи скиміли.

Був ранок. Вночі їм вдалося пішки перетнути кордон Українського Королівства й Австро-Боснійської Імперії біля Хуста. Вони сіли на інший потяг, а тепер знову стали в голому полі. В коридорі хтось метушився, грюкали двері сусідніх купе. Ґрета окинула Данила прискіпливим поглядом, обтрусила солому з його рукавів і пригладила йому волосся на потилиці.

— Перевіряють документи,— буркнула вона.

— Усім залишатися на місцях до особливого розпорядження! — розлючено гаркнув хтось німецькою, і в коридорі промайнув синій мундир.

Данило хитнув головою. Відбувалося щось дивне.

Двері рипнули. До купе застромив голову військовий з пишними чорними вусами.

— Документи!

Данило дістав з кишені м’ятий Едвардів паспорт і простягнув його військовому. Той вивчив пильним поглядом його посічене скалками обличчя, але, побачивши готичний шрифт на обкладинці, повернув паспорт. Документ Зінкевича навіть не брав до рук.

Коридором пробігло кілька людей, один голосно обурювався німецькою:

— Що ви собі дозволяєте, я поскаржуся цісареві!

Військовий зачинив двері купе.

— Що за...

— Шукають українців,— пояснив Зінкевич, підпалюючи цигарку.

Потяг здригнувся й рушив. За запітнілим вікном повільно пропливли солдати і чоловік з валізою, який досі обурено розмахував руками.

— Де Казумі? — схаменувся Данило. Ґрета підвелася з лавки і відчинила багажний відсік. Дівчинка сіла, важко вдихаючи через рот.

— Ми майже приїхали,— Зінкевич випустив струмінь смердючого диму.— На нас уже чекають. Тільки-но вийдемо з потяга, не зупиняйтеся й ідіть за мною. І ніяких балачок з місцевими.

Відень проступав з холодної імли, наче величезний дредноут. Місто було геть не схоже на біле кам’яне мереживо, сповнене аристократичної млості, яким уявляв його Данило. В цій реальності столиця Австро-Боснії вищирялася трубами заводів, над якими клубочився сизий дим, мерехтіла сотнями літальних апаратів: механічних дронів, поважних вайлуватих дирижаблів і грандіозних повітряних яхт, що їхні обриси лише вгадувалися в низьких хмарах. Відень пролітав повз них сплетінням труб пневмопошти і гуркітливими двоповерховими монорельсами. Безсумнівно, саме таким і було серце цього дивовижного світу.

Незабаром компанія опинилася на вокзалі. На пероні купчилися військові. Вони сідали в потяги і виходили з вагонів, диміли дешевими цигарками й голосно розмовляли. Паромобілі, навантажені валізами, продиралися між людських течій і кумкали клаксонами. Були тут і цивільні: серед червоних, синіх, сірих одностроїв іноді виринали витончені капелюшки з пір’ям і костюми-трійки.

— Жахливий скандал! Жахливий скандал! — верещав хлопчик з оберемком газет.— Необачний учинок!

— Необачний учинок?..— перепитав Данило, і Зінкевич обернувся до нього.

— Так, вони, бачте, розцінюють як необачний учинок вбивство кількасот наших солдатів! — кореспондент відчинив дверцята екіпажа, що зупинився перед ними.— Сідайте!

Данило підштовхнув до екіпажа Казумі, притримав дверцята для Ґрети й заліз сам. На протилежне місце всівся Зінкевич і одразу стукнув візнику по стінці. Екіпаж рушив з місця.

Відень здавався соліднішим і суворішим за Леобург, і значно менш привітним, ніж Вінниця. Але найбільше Данила вразили не труби і симбіоз сотень механізмів, а сила-силенна розбурханих, радісних людей на вулицях. Вони співали патріотичні пісні, обіймалися, обурено трусили м’ятими газетами й капелюхами. Над квадратними австрійськими майданами гриміли марші, ревіли труби. Один на вигляд респектабельний пан, який у Леобурзі, ймовірно, виявився б мешканцем Аристократичного району, виструнчився і відсалютував загону військових зі щирим захватом на обличчі. Його очі палали, наче в божевільного.

Ці люди святкували. Велика війна, що нависала над їхньою країною та всім європейським континентом після нічної вилазки австрійців, для них була бенкетом.

— Здуріти просто, трясця,— прошепотів Данило українською.

— Що, даруйте?

Данило кинув погляд на Зінкевича, але змовчав.

Екіпаж виїхав із середмістя і покотився вздовж вузької набережної Дунаю. За кілька хвилин попереду з’явилися доки, річка ставала розлогішою, вони звернули за ріг і опинилися біля величної будівлі з круглим скляним склепінням. «Імператорський річково-повітряний вокзал».

Данило вистрибнув з екіпажа і подав руку Казумі, з обличчя якої не сходив вираз захопленого подиву.

— Ми кудись попливемо?

Зінкевич коротко посміхнувся.

— Не зовсім.

Вони оминули будівлю вокзалу, і Данило завмер. Біля пірсу, погойдуючись на темній неспокійній воді, стояв розкішний вітрильник. Його червоні вітрила напиналися і здавалися неприродно яскравими, вогненними, на тлі сірої дійсності, наче вкритої грубим шаром паморозі. Але найхимернішим у кораблі був не колір і не розміри, а величезні сріблясті балони, що висіли в повітрі над палубою на натягнутих тросах.

— Це... це вітрильник чи дирижабль?

— Дівчинка залишиться тут,— натомість мовив Зінкевич.— Ви з панною Ветцель ходіть за мною.

Данило обернувся до Казумі.

— Чекай тут, зрозуміло? Нікуди не йди.

Японка кивнула, з захватом роздивляючись червону яхту. Ґрета спохмурніла, озирнувшись на дівчинку, але Данило вже підхопив валізу і попрямував за Зінкевичем до трапу.

Внутрішнє оздоблення вітрильника не поступалося його зовнішньому вигляду. Золочені ручки, оксамитові портьєри і сидіння, а столи й віконні скоси — з червоного дерева. Маєток Яблонських у Леобурзі справедливо вважався одним з найрозкішніших, проте він і близько не міг похвалитися таким коштовним інтер’єром. По стінах і підлозі вітрильника йшла легка вібрація, відчувалося тихе гуркотіння двигуна. Їхній австрійський провідник пробіг коридором, наче в себе вдома, і відчинив двері однієї з кают. Данило увійшов туди першим.

У кріслі біля ілюмінатора сидів чоловік у сірому костюмі. Він тримав у руках капелюх, поруч стояла тростина зі срібним навершям. Він мовчки оглянув Данила з ніг до голови й осудливо зиркнув на Ґрету. Дівчина відповіла йому зневажливим поглядом. Зінкевич наморщив носа та причинив двері.

— Ісмаїл Коджич фон Ігман, командувач військами Боснії, Герцеговини й Далмації,— вимовив незнайомець.— А ви, гадаю, пан Едвард Рафл Яблонський?

Данило тільки кивнув, здивовано роздивляючись одного з воєначальників імперської армії. Він же... він керує величезною частиною австрійської армії і при цьому є змовником?! Комітет визволення народів Австро-Боснії... але, судячи з імені, він сам боснієць, які найміцніше підтримують владу Вільгельма. То чому йому раптом закортіло позбавити свою величезну і страшну батьківщину надзброї?

Корабель здригнувся, й картина за ілюмінатором почала змінюватися.

— А це Ґрета Ветцель, делегатка Народної Ради Леобурга від Робітничого району,— сказав Зінкевич і без запрошення всівся навпроти Коджича. Данило з Ґретою перезирнулися і вчинили так само.

Генерал підвівся з крісла, взяв зі столу пляшку віскі та хлюпнув собі до склянки. А тоді поглянув на Данила.

— Що ж, пані й панове, гадаю, вас цікавить загадкова зброя нашого государя, що породила стільки чуток,— Коджич повернувся на місце.

Берег віддалявся, і вже за кілька секунд Данило зрозумів, що не бачить його зовсім. Яхта плавно летіла високо в небі. Дивовижа! Хлопець насилу спромігся відірвати погляд від ілюмінатора. Ситуація бентежила його, він почувався ніяково у присутності аж цілого генерала і не міг опанувати себе, щоб вести бесіду з ним на рівних. Як це Джекі вдалося нагримати на короля?

— Так.

— Пан Зінкевич доповідав мені, що наші цілі на цей момент збігаються,— Коджич розпалив сигару.— На жаль, наші зусилля щодо усунення цього смертоносного апарату поки що не призвели до успіху.

— Ми намагалися влаштувати диверсію, коли установку везли на полігон, але вибухівка не спрацювала,— зітхнув Зінкевич.

— Складнощів додає те, що ми досі достеменно не знаємо, як саме працює зброя. Всі попередні випробування проходили виключно у присутності цісаря, креслення засекречені, а до панелі керування не підпускають нікого, крім Елвіра Дем’янича.

У Данила мимоволі кольнуло в боці. Дядько Іван. Високо заліз, дуже високо.

— Де ця зброя зараз? — спитала Ґрета, сторожко втупившись у генерала.

— На полігоні. У найближчі дні ми маємо побачити її. За фінальними випробуваннями спостерігатиме сам цісар. Але Елвір Дем’янич переконує, що нічого подібного світ раніше не бачив.

«Світ не бачив».

Цей світ не бачив!

— Я хочу поглянути на установку в дії,— тамуючи тремтіння, мовив Данило.

— Так, пане Яблонський. Мені й самому збіса цікаво. Але я просив би вас не чинити жодних неузгоджених дій. Наш Комітет розробляє план, ми представимо його вам для доопрацювання пізніше. Тож не зірвіть його.

Данило знову визирнув у ілюмінатор. Залізний, рипучий, вайлуватий Відень плив далеко внизу й огортав їхній прегарний червоний вітрильник димом тисяч труб, наче велетенський павук — павутинням.

Лейла підвелася з пуфа і взяла з ліжка хутряний жилет. Отже, на Давида розраховувати не варто. Вона залишилася сама. Він її зрадив. Що ж, їй принаймні не доведеться вмовляти його не судити Оздеміра. Тепер жодного суду. Лише помста.

Вхідна ляда рипнула, дівчина рвучко обернулася, сподіваючись побачити Давида, але на порозі стояв Федя.

Щось у погляді його темних очей їй дуже не сподобалося. Федя був ніби не при собі. Якщо раніше він видавався втомленим, то зараз риси його обличчя загострилися, западинки на щоках потемнішали, а очі хворобливо поблискували.

— Чого тобі? — насторожено запитала Лейла.

Він причинив по собі люк і наблизився до дівчини впритул. Лейла інстинктивно відступила на крок.

— Лейло, де мій годинник?

Ого! Просто в яблучко! Невже це курка його напоумила?

— Який ще годинник?

— Той самий годинник, який учора ввечері я мав отут, на руці.

— Слухай, Федю,— вщипливо посміхнулася вона.— Серйозніших проблем не маєш?

— Ти — моя проблема. Головна.

Он як. Лейла повільно розтягнула вуста в посмішці, роздивляючись його спідлоба. Його погляд ковзав по її тілу, але губи були презирливо стиснуті, ніби Федя злився сам на себе за те, що відчуває просто зараз.

А ти як гадав? Думав, усе так просто зникне? Вважав, що можна так швидко цього позбутися?

— Дякую, вважатиму за комплімент. Але з годинником нічим допомогти не можу. Вибач.

Федя коротко посміхнувся і хитнув головою.

— Облиш. Ти ж навмисне все влаштувала. Хотіла посварити мене з Женею. Віддай годинник.

Вигнанка ошелешено засміялася.

— Тобто... тепер я в нас ще і крадійка?

— Ні, я гадаю, ти просто діяла імпульсивно.

Хлопець намагався говорити спокійно і недбало, але глибокі нотки його голосу насторожували її. Федя уникав дивитися їй в очі, наче Медузі Горгоні, але підступив до неї ще на крок. Та що це з ним, чорт забирай! Лейла швидко озирнулася. Позаду пуф і столик з люстром, поруч — ліжко, її практично затиснули в кут.

— Гаразд. З’ясуймо дещо,— глумливо пирхнула вигнанка.— Адже ця історія не про годинник, а про те, як ти брехав і мені, і їй. Ти ж завжди так робив, правда? Одна там, інша тут, головне, щоб не перетиналися. Поки твоя принцеса рятує Леобург, ми з тобою мило спілкуємося в Ратуші на столі... а тоді виявляється, що я, гидка хвойда, заважаю вірному лицареві та краду в нього дарунок коханої. Так от, Федю,— вона дбайливо поправила комір його сорочки.— Зі мною таке не пройде. У мене не буває суперниць.

Ніздрі Феді люто роздувалися, очі гарячково блищали, але він не озивався. Тієї миті він здавався їй моторошним, лютим, геть божевільним, і Лейла не могла повірити, що колись бачила його саркастичним безтурботним хлопчиком з рідної реальності, що привернув її увагу в коридорі штабу.

Лейла посміхнулася і примружила очі.

— Що, насварила тебе, еге ж? «Де годинник, де твій годинник? Шукай годинник, Федю!» І ти, авжеж, побіг, як цуценя.

— Стули пельку!

— Всім вона подобається, всі від неї в захваті, наша мила тендітна Джекі!

— Стули. Пельку,— засичав він їй в обличчя.— І віддай мені те, що ти вкрала!

Федя рушив просто на неї, Лейла зачепила стегном столик з дзеркалом, банки в шухлядах задзенькали. Вигнанка спробувала шмигонути вбік, але Федя схопив її за руку і стиснув зап’ясток так, що дівчина скрикнула. Усередині Лейли вирувала пекельна суміш переляку і збудження. Федине обличчя почервоніло, а погляд став скляний, він рухався за нею ніби за інерцією.

Який же ж він схожий на Яблонського. До дрижаків. Кляті двійники.

— Це все через тебе,— бурмотів він.— Ти не даєш мені дихати, ти тримаєш мене за горло.

— Я б воліла тримати тебе за інше місце.

Федю трусило, він схопив Лейлу за голову і притулився чолом до її чола.

— Нащо ти це робиш... нащо ти це робиш...

— Хочу і роблю,— прошепотіла вона.— Роблю, бо хочу... Хочу тебе.

Кімната підстрибнула і перевернулася. Лейла зрозуміла, що опинилася на ліжку, тільки коли під нею зарипіли пружини й вона відчула на собі Федину вагу.

Ах ти ж сучий сину!

А-ха-ха.

А-ха-ха!

Її тіло охопив жар, по судинах замість крові ніби струменіло розплавлене олово. Тріюмф за мить сповнив її вщерть.

Федя цілував її жадібно й люто, його рухи були рвучкі й хаотичні.

Вона виграла. Вона так і знала!

Першим про це дізнається Яблонський. Так, він матиме кляту пряму трансляцію! Лейла віддала б усі скарби світу, аби побачити зараз його обличчя. Можна не сумніватися, що він не опускатиме «ширму». Так, нехай дивиться. Нехай відчуває. І розуміє, що програв. Адже вона знала, що робить. Вона знала.

Федя обсипав поцілунками її шию. Вигнанка застогнала, її руки ковзнули під його сорочку.

Про це дізнаються всі. Просто всі! Навіть в Оздеміра в таборі знатимуть. І ця курка... навіть шкода її. Постраждає, поплаче, авжеж, але не повіситься.

Бо ніхто не здатен відібрати в Лейли те, чого вона хоче. Нехай це вони всі навчаться програвати.

Лейлу розривало нетерпіння. Вона намацала застібку на Фединому поясі. Грубий шкіряний ремінь ніяк не хотів піддаватися. Та швидше вже. Боже, хто це все вигадав?!

Лейла не одразу зрозуміла, що відбувається. Федя зупинився. Спершу вона подумала, що їй здалося, але за якусь секунду він зітхнув і скотився з неї.

Що?

— Я...— видихнув він, лежачи на спині.— Вибач.

Що?!

Розпечений метал у її венах за мить перетворився на гострі шпичаки, що штрикали зсередини. У животі похололо. Він збожеволів?

— Як це розуміти? — ледь ворушачи язиком, прохрипіла Лейла.

Федя мовчав і важко дихав. А десь там, у темряві, здавалося, зловтішно реготав Теодор Яблонський.

— Ти ідіот?

— Вибач,— ледь чутно пробурмотів Федя.— Я не мав цього робити.

Лейла майже не дихала. Темрява тепер була не лише ззовні, але і всередині неї — морок заповзав у волосся, в серце, в шлунок, застеляв очі каламутною імлою і викручував суглоби. Ні. Не може бути. Якого біса! Він не посміє! Це не може отак скінчитися!

— Я думав, що... але вона...

Вона.

— Стули рота! — хрипко крикнула вона.— Замовкни! Замовкни, бо я тебе вб’ю! Вона!

Лейла тремтіла від ненависті. Їй кортіло верещати, бити, дерти нігтями стіну.

Це маячня. Вона не могла програти. Джекі не могла їй перешкодити. Як таке можливо?

— Лейло...

— Забирайся звідси,— вона схопилася з ліжка.— Поки живий!

Федя важко зітхнув і підвівся. Секунда — і за Лейлиною спиною грюкнула ляда. Лейла намацала руків’я ножа.

Вони всі не знають, з ким зв’язалися.

Данило прокинувся від грюкоту дверей. На порозі його готельного номера з’явилася Ґрета. Він не одразу зрозумів, чому його соратниця вдягнена... в однострій боснійського ландверу.

Ґрета незворушно підійшла до вікна, розсунула гардини і кинула на Данилове ліжко сірий однострій.

— Що це ще в біса таке?

Хлопець відкинув ковдру і сповз із ліжка. Ґрета ковзнула поглядом по його тілу, її вилиці легенько зарум’янилися.

— А ти гадав, тебе пустять на військовий полігон у циліндрі й налакованих черевиках? — глузливо зронила вона.— Зінкевич подбав про реквізит.

Маємо пів години на збори.

— А Казумі?

— Вона в номері, я замкну її на час операції.

Данило вигнув брови, обдивляючись Ґретин тендітний силует у грубому сірому мундирі, підперезаному поясом, з боснійськими зірками на рукавах. Голову прикрашав циліндричний кашкет з китицею. Данило підійшов до неї і потягнув за китицю. Довге золоте волосся, зібгане під кашкет, заструменіло по спині дівчини.

— Господи, Ґрето, нас викриють ще до того, як ми вийдемо з готелю!

— Чого ти чіпав! — обурилася дівчина.— Я була чудовим юним босняком!

— Люба моя, це тобі не Україна! Тут жінка в армії — це виняток, а не правило. І, авжеж, жінка не служитиме в мусульманській частині!

Ґрета закопилила губи й ображено звела білі брови.

— І губи...

— Що «губи»?!

— Губи в тебе занадто пухкі,— пробелькотів Данило.— Занадто... чуттєві.

Що він верзе... Данило зіщулився.

— Нормальні губи! — дівчина спалахнула.— Як у юнака!

— Ну, статура в тебе як у юнака, а от...

Ґрета вражено хапнула повітря. Дідько! Він не те мав на увазі!

— Тобто, цей однострій не виказує жіночних форм,— промимрив Данило.— Це ж не сукня з корсетом...

— Одягайся! — пискнула вона, вихопивши з його рук кашкет.— Я подбаю про волосся!

Дівчина вихором вилетіла з кімнати, тільки грюкнули двері. Данило сів на ліжко і почав натягати штани.

Ґрета повернулася за чверть години. Зняла кашкет — і Данило остовпів.

Її голова була гладенько поголена, наче в новобранця. А блакитні очі нагадували два шматочки криги.

Якщо він шукав по-справжньому відданого справі соратника, він його знайшов.

...Фургон з крикливо-червоним написом «Wiener Zeitung», пхикаючи парою, котився просяклими кіптявою вулицями, вздовж нескінченного мережива пневмопоштових труб. З ранку до пізньої ночі життя в австро-боснійській столиці не завмирало ані на мить. Повз пролітали газетні кіоски, обліплені свіжими передовицями. «Рішуча відповідь!» «Пруссія обурена зрадою Українського Королівства». Схоже, велика війна вже почалася і повернутися до Леобурга буде нелегко.

— Вранці читала, що Троїстий союз почав мобілізацію,— похмуро пробурмотіла Ґрета.— А Малопольське Князівство раптово запросило до себе Вільгельмове військо. Не розумію цих маневрів...

— Гадаю, вони домовилися з Україною,— Данило потер підборіддя.— Якщо Вільгельм знайде найшвидший прохід до свого головного ворога, він не витрачатиме час і ресурси на сутичку з норовливим гетьманом.

Зінкевич обурено гмикнув. Сьогодні він здавався особливо блідим, раз по раз поглядав на годинник і клацав перемикачем на своєму величезному фотоапараті.

— Ви добре запам’ятали? — голос кореспондента здригнувся.— Ви — ад’ютанти генерала Коджича, супроводжуєте мене, щоб я зробив репортаж про новобранців. Полігон, який вас цікавить, розташований поруч з місцем зборів резервістів. Генерал буде на місці випробування зброї, ви скажете, що маєте нагальне повідомлення. Тоді повернетеся до мене, і ми виїдемо тим самим шляхом назад.

Ґрета кивнула і нервово обсмикнула манжети мундира.

За вікном розкинувся сумний передзимовий степ. Екіпаж зупинився на пропускному пункті. У вікні з’явилася голова офіцера охорони.

— Ми — ад’ютанти генерала Коджича,— дерев’яним від хвилювання голосом промимрив Данило, вручаючи австрійцю документи.— З нами кореспондент...

— Виходьте з екіпажа.

Данило кинув насторожений погляд на Зінкевича. Чоло «революціонера» заблищало від поту. Вони з Ґретою перезирнулися й вийшли. Зінкевич нерішуче зістрибнув з підніжки. Офіцер окинув їх підозрілим поглядом і кивнув на будку зі шлагбаумом.

Компанія пройшла за офіцером і опинилася у вузькій кімнатці з безліччю трубок і молоточків польового телеграфу. В кутку дрімав ще один офіцер, його новенька пневмогвинтівка стояла поруч. Конвоїр розгорнув їхні документи і зняв зі стіни вигнуту трубку.

— Штаб! Штаб! Це перший золотий! Перший золотий!

Вони мають телефон?! Почулося рипіння, офіцер вилаявся, повісив слухавку й почав відбивати щось на рухомій стрічці телеграфу. Було так тихо, що його цокотіння мовби зависало в захололому повітрі. У Данила задзвеніло у вухах. За деякий час зацокотів інший молоточок — офіцер узяв стрічку і, швидко переглянувши, похитав головою:

— Мені шкода, пане Зінкевич, але ви не зможете зробити репортаж. Сьогодні на сусідньому полігоні «велика риба». Допуск виключно для вищого офіцерського складу.

Зінкевич навіть не змінився на обличчі. Данила наче забила пропасниця. Щось відбувалося, щось мало статися просто... Застукотів ще один молоточок, і офіцер обернувся до нього. Раптом Зінкевич схопив зі столу друкарську машинку і щосили обрушив її на потилицю нещасного.

— Що ви робите! — скрикнула Ґрета.— Ви ж його...

Офіцер глухо застогнав і повалився на підлогу. Його колега прокинувся і метнувся до пневмовінтівки, але Данило схопив її раніше. В руці Зінкевича з’явився револьвер.

— Ти! Повідом до штабу, що ми маємо відповідний дозвіл,— «революціонер» указав цівкою на телеграф.— І краще не бреши, бо я на слух читаю повідомлення! — Зінкевич обернувся до Данила.— Лізьте до екіпажа!

— Але ж...

Ґрета квапливо потягнула Данила до виходу. Вони йшли, втягнувши голови в плечі, й однаково тремтіли. Позаду загримотіли постріли.

— Нас розстріляють... нас розстріляють...— бурмотіла Ґрета.— Він геть з’їхав з глузду.

Зінкевич вийшов з контрольного пункту, на ходу знімаючи рукавички. Його губи були щільно стиснуті, обличчя бліде і зосереджене. Ледве Данило заліз в екіпаж, Зінкевич обернувся до візника:

— Щодуху жени вперед. Кричи першому, кого побачиш, що скоєно напад на пост,— він криво посміхнувся.— Українські диверсанти!

Фургон пихнув парою і зірвався з місця. У Данила збило дихання, спину заливало крижаним потом. Того, що було далі, він майже не пам’ятав — навколо метушилися сотні військових, від їхніх червоних, зелених, чорних мундирів рябіло в очах, їх трьох відіслали до штабу, потім зупинили, витягли з фургона, заштовхали назад у фургон, відіслали далі... якісь люди намагалися вирвати у Зінкевича фотоапарат, потім вони троє їхали далі, і знову зупинялися, десь лунали постріли, і в цій неймовірній метушні Данило сам не помітив, як фургон опинився далеко від натовпу і завмер біля підніжжя пагорба, на самому вершечку якого виднілося невелике укріплення на кшталт дзоту.

— Слухайте уважно,— забубонів Зінкевич, тільки-но вони вийшли з фургона.— За цим пагорбом — полігон для випробувань «великої риби». Я не гарантую, що ми зможемо побачити її в дії. Але це наш єдиний шанс, перш ніж вона опиниться на полі бою,— він пхнув Данилові тетранокль.

Вони поповзли по мерзлій землі, три сірі постаті на сірому випаленому ґрунті. Кров пульсувала в скронях, долоні змокли. Данило так зосередився на пересуванні, що мало не наткнувся на Зінкевича, який завмер попереду.

— Ти тільки поглянь на це, Яблонський...

Посеред поля, що розкинулося за пагорбом, стояла велетенська машина. Не менш ніж чотири метри заввишки, три потужні залізні «ноги», гігантська гусенична платформа. Увінчував її величезний випромінювач, схожий на смертоносну квітку. В Данила перехопило подих. Він підніс до очей тетранокль. Між гусениць містився пульт керування. Там перебувало двоє людей.

— Його цісарська величність завітали,— Зінкевич сплюнув на тьмяну траву.— А це хто з ним?

— Дядько Іван...— видихнув Данило.

Іван Дмитрович Левченко, власною персоною, розмахував руками та про щось захоплено розповідав цісарю Вільгельмові. Панувала кришталева тиша, лише вітер шурхотів у мертвій ковилі. Раптом поле наповнилося звуками — заревли мотори, затремтіла земля. По полю ланцюгом поїхали танки. Вони рухалися просто на установку.

— Невже вони... знищать танки разом з людьми?! — прошепотіла Ґрета.

Данило, не відриваючись, дивився на свого дядька. Той клацнув декількома перемикачами і потягнув на себе центральний важіль.

Установку на мить охопила сітка блискавок.

Ані удару, ані смертоносного променя, ані пекельного звуку.

— І це все? — гмикнув Зінкевич.

Але Данило не зміг відповісти. Від того, що він побачив на полі, в нього відібрало мову.

Розділ 13

Злочин

У кінці коридору сиротливо миготіла лампа, з санвузла долинало нав’язливе дзюркотіння. Лейла безцільно йшла просто на бліду пляму світла в кінці тунелю. Їй було важко дихати, нутрощі розривалися від болю, наче її наштрикнули ребрами на здоровезний гак.

Та ще й ці бридкі нестерпні спогади.

«Я думав, що... але вона...».

Кохання всього життя! Янгол польового шпиталю. Мати-фундаторка Леобурга. Це просто кляте «бінго»!

«Я не зовсім розумію...»

Як здригнувся Давидів голос! Невже він думав, що вона нічого не відчує?

«Не хотів би тебе розчаровувати, але він також обере не тебе».

Скоро, вже дуже скоро Яблонський прийде до неї зі своїм знущальним вишкіром і чекатиме, коли вона врешті визнає, що він мав рацію.

Адже він таки мав рацію. В неї нікого не залишилося. Вона сама. Вона програла.

На очі набігли сльози відчаю, горло наче в лещатах стиснуло. Лейла втягнула затхле повітря штабу. Зупинилася, схопившись за стіну, наче боялася впасти. Серце калатало в голові, як церковний дзвін. Повз пройшли вигнанці, один привітався, інший щось гукнув до неї, але дівчина не розбирала слів. Раптом щось легенько торкнулося її плеча.

Лейлу жбурнуло до стіни, як п’яну. Джекі відсахнулася, притиснувши руки до грудей, мов збиралася читати молитву.

— З тобою все гаразд?

Лейла чула її ніби крізь товщу води. Коли їхні погляди зустрілися, її втомлене тіло взяли дрібні огидні дрижаки. Обличчя Джекі витягнулося в майже забобонному страху, наче вона бачила потойбічне страховисько.

— Я не хотіла тебе налякати,— насторожено мовила дівчина.— Мені прийшла відповідь з Вінниці.

Кілька хвилин тому Лейлі здавалося, що тільки-но вона побачить Джекі, її ненависть виплеснеться назовні, сповнить по вінця ці похмурі коридори, це кляте конаюче місто. І Лейла вб’є її, власноруч роздере на шматки. Але зараз вигнанку наче спаралізувало. Лейла чула тільки нав’язливий дзвін у голові, що заглушав усі її думки, вона задихалася від страху — безглуздого, тваринного страху перед цією химерною постаттю в сірому плащі.

Зроби щось. Зроби! Не терпи це!

— Вінниця, Одеса й Бердичів погодилися виділити нам трохи харчів,— усміхнулася Джекі.— Мені потрібен транспорт, щоб поїхати на кордон.

— Ти сама туди зібралася? — прохрипіла вигнанка.

— Всі зайняті. А цим мусить хтось зайнятися, бо інакше помремо з голоду.

Дзвін у вухах став нестерпним.

Поруч нікого немає. Ніхто не дізнається.

— На Михайлівській площі є вози,— вигнанка швидким рухом пригладила розпатлане волосся і злодійкувато роззирнулася.— Їдь через Тоненький яр, так буде безпечніше.

Заледве Лейла вимовила останнє слово, в неї ніби відібрало мову. Джекі щось запитала, але вона тільки невпевнено мотнула головою і пройшла повз неї, поринаючи у всеосяжну темряву вигнанського лігвища.

Федя похмуро згорбився над мапою Леобурга. Після подій дня думки плуталися, увагу відвертав навіть посвист газу в несправному світильнику. Справи кепські. Давид і Мак вирушили до центру, але Тео, Аслан, професор Кубрик, Марсело Мотта — всі, хто хоч якось міг допомогти зі стратегією,— були зараз тут. Фон Бауф напівлежав у кріслі, перебинтований, і навідріз відмовився слухати лікарів, що забороняли йому залишати лазарет.

— Маємо близько п’ятьох тисяч вояків. Організували три лінії оборони, згідно з рішенням нашого головного стратега,— Тео саркастично глипнув на Федю і провів пальцем уздовж річки, потім по межі Творчого й Аристократичного районів.— Але, якщо моя думка когось цікавить, новобранців за кілька днів підготувати неможливо. Дехто стріляє погано, дехто — дуже погано, а частина не вміє стріляти взагалі. Але добровольці готові битися, на відміну від більшості мобілізованих, які чи то занадто молоді, чи то застарі, чи то хворі, тож настрій мають геть не бойовий.

Аслан тяжко зітхнув, Федя обернувся до нього. Брови вигнанця були суворо зведені, він міркував, погладжуючи густу чорну бороду.

— Наші інженери продовжують отримувати концентрат Яблонського від Аль-Разі,— доповів Аслан.— Хлопці в майстернях Робітничого роблять заряди нової конструкції для ракетометів.

— Це чудово,— кивнув Федя.— А ще маємо «крабів». Пам’ятаєте, як вони жбурляли світлові бомби в натовп? Що як зарядити їх запалювальними зарядами?

— «Краб» — неповоротка велика ціль, його створювали для боротьби з беззбройними людьми,— заперечив Яблонський.

— Якщо ми застосуємо їх із засідок, то чому ні? — відповів Аслан.— Треба використовувати все, що маємо. Марсело,— він обернувся до Мотти.— Ви зміцнили рубежі довкола штабу?

— Якраз закінчуємо,— мовив Мотта.— В разі катастрофи ми зможемо залишити місто і відійти в підземелля, а тоді розосередитися по навколишніх лісах. Хоча... я б не витрачав таких зусиль на оборону Аристократичного району.

— Аристократичний район — це серце Леобурга! — обурився Кубрик.— Якщо ми підемо звідти, ми втратимо місто!

— А якщо не підемо, то ризикуємо загинути в цих вузьких закапелках,— прохрипів фон Бауф.— Підтримую пана Мотту. Слід замінувати основні будівлі й бути готовими до евакуації,— він насилу підвівся і посунув фігурку ворога ближче до річки.— Вони контролюють Північний міст. Імовірно, частина їхніх сил з важкою технікою зайде з півночі, через Творчий район, і вдарить неподалік Соборної вулиці. А друга частина відвертатиме нашу увагу боями вздовж річки. Ми не зможемо опиратися на обох флангах однаково ефективно.

— Ми й не опиратимемося.

Федя здригнувся й обернувся до Аслана. Всі присутні запитально втупилися в нього. Вигнанець мовчки підійшов до столу і пересунув ворожого солдата просто в центр Аристократичного району.

— Якщо вони так хочуть моє місто, вони його отримають,— спокійно мовив він.— Мертвими.

— Що... що відбувається? — самим губами прошепотів Зінкевич.— Як це?..

Данило закляк. Його шкіру поколювали тисячі маленьких голок, волосся на тілі ставало дибки, в роті відчувався м’ятний присмак. Він невідривно дивився на величезну тремтливу пляму в повітрі, завбільшки з двадцятиповерховий будинок. Створену. Штучну.

Панцерники їхали вперед і один по одному зникали в напівпрозорій завісі. Поле огортали клуби диму й пари, металеві монстри гатили по гігантській машині з усього наявного озброєння, але їхні снаряди й кулі летіли в нікуди, не завдаючи жодної шкоди ані установці, ані цісареві, ані його раднику, що керував випробуванням.

Може, штучний портал на Соборній був створений такою установкою!

Це справді була надзброя. І жодна країна не могла з нею тягатися.

— Куди вони в біса зникають? Там же нічого нема! Австрійці що — збираються завоювати світ цирковою виставою? — нервово реготнула Ґрета.— Куди поділися снаряди?

— Впали десь посеред поля в Романівці. Чи, може, в океані. Чи...— в Данила пересохло в горлі. Його супутники втупилися в нього, вимагаючи пояснень.— Єдине, що я можу сказати: те, що я зараз бачу,— це справді суперзброя, якої більше нема ні в кого в цьому світі.

До установки, притримуючи кашкет, біг військовий з донесенням. Портал миттю зник, а цісаря, затуляючи собою, евакуйовувала група солдатів.

— Нам час забиратися,— Зінкевич зміряв своїх подільників холодним поглядом.— Я сподіваюся, пізніше ти поясниш, що за виставу ми тут побачили. А зараз нам доведеться розділитися. Ви двоє — змішайтеся з солдатами і залиште полігон. Я піду іншим шляхом, щоб нас не бачили разом. Зустрінемося в готелі.

І «революціонер» поповз до підніжжя пагорба.

...Змішатися з натовпом виявилося простіше, ніж Данило уявляв. На полігоні панував хаос. Солдати бігали, наче навіжені, майже не звертаючи уваги один на одного, і вони з Ґретою прибилися до загону, що поспішав до пункту охорони, на який було скоєно напад. Перед Даниловими очима досі стояла величезна напівпрозора пляма посеред сірого поля. Яким же чином дядько Іван, хай йому грець, примудрився створити машину, що викликає портали, та ще й такі, що крізь них можуть самі по собі проходити предмети і люди, які не мають транслокальних здібностей?! Неможливо! А той портал на Соборній? Це дядько створив його? Єдине, в чому Данило був упевнений,— без дядька ця установка не працюватиме. Кристали і купа металу не можуть ані викликати, ані створювати портали. Для цього потрібна людина. Злий геній. Чи вправний шарлатан.

Ґрета торкнулася Данилового рукава і вказала очима на вантажівку. Вони пірнули в кузов за солдатами. Паровий котел засопів, смердюча чортопхайка повільно покотилася в напрямку Відня. Ґрета сиділа на лавці навпроти Данила, погойдуючись на вибоїнах, її обличчя стало таке біле, що, здавалося, дівчина от-от зомліє. Солдати схвильовано обговорювали напад. Судячи з їхньої розмови, зараз загін перевозили до середмістя на посилення охорони цісарського палацу.

Вантажівка влетіла в оповитий туманом Відень, коли вже засвітили ліхтарі. Машина призупинилася на переїзді біля якогось заводу. Ґрета вказала поглядом за борт. Данило моргнув у відповідь, і вони одночасно вискочили з кузова.

Це був їхній єдиний шанс, хоча план виявився геть кепським. Вітер свистів у вухах, позаду залунали вигуки, а за ними — постріли. Данило з Ґретою мчали кудись углиб промзони, навколо не було ні душі. Дуже скоро голоси переслідувачів стихнули. Данило, важко хекаючи, притулився спиною до закопченої стіни.

— Будемо їхати з Австрії, нагадай мені пристрелити Зінкевича.

Ґрета насилу всміхнулася у відповідь й витягнула з речового мішка цивільний одяг. Вони швидко перевдяглися.

— Дивися, якась таратайка,— дівчина вказала на протилежний бік вулиці.— Може, доїдемо на ній?

Надворі панувала синювата темрява, яку розсіювало світло єдиного ліхтаря в кінці вулиці. На узбіччі стояла старенька машина, схожа на леобурзькі паромобілі. Вони перейшли дорогу, Ґрета відчинила дверцята чудернацького транспорту і всілася за кермо.

— Це паромобіль? — спитав Данило.

— Так, тільки дуже старий, наш тато мав такий,— дівчина торкнулася панелі керування.— Пальне тут є.

— Я колись керував паромобілем.

— Не таким, повір мені. Але якщо допоможеш, ми зможемо його завести. Сідай сюди.

З цими словами вона вислизнула з кабіни і діловито полізла під колеса. Данило зніяковіло всівся за кермо. З-під паромобіля лунав брязкіт.

— Маєш вогницю? — гукнула дівчина.

Данило поліз у речовий мішок і дістав звідти гарненьку ковану запальничку. Маленька біла рука, перемазана сажею, цупко вихопила її з його пальців. Щось гучно пирхнуло і засичало.

— Тягни важіль запалення!

Данило втупився у приладову панель. Важіль... певно, ось цей. Він обережно потягнув його на себе. Машину струснуло. Ґрета вилізла з-під паромобіля, витираючи замазані руки хусточкою. По кабіні пролетіла вібрація, за хвилину почувся тонкий посвист.

— Тепер вмикай важіль руху,— дівчина всілася на пасажирське місце й ляснула дверцятами.— Оцей.

Данило вигнув брови і потягнув ще один важіль на себе. В кабіну просочувалася пара. Паромобіль затрусився, засвистів і зрушив з місця.

— Оце так,— вражено видихнув хлопець, звертаючи на сусідню вулицю.— Де ти такого навчилася?

— У дівчат у Робітничому районі мало розваг,— гмикнула Ґрета.— Ми не танцюємо на балах у Ратуші, як Яблонські.

Данило стримано кивнув. Зізнаватися, що він теж не танцював на балах у Ратуші, та й узагалі не має стосунку до Яблонських, було недоречно. Паромобіль попихкував парою і заглиблювався в сіре сплетіння непривітних вулиць.

Шлях до готелю забрав близько двох годин. Данило поглянув на вікна їхнього номера — на тлі блідо-жовтого світла чіткою плямою вимальовувався силует з розпатланим коротким волоссям. Казумі прилипла до скла.

Ледве переступивши поріг власного номера, Данило від неймовірної втоми всівся просто на підлогу. Дівчинка підскочила до нього.

— Де ви були?! — залепетала вона.— Мені бути страх!

— Нам теж,— Ґрета розтягнулася на ліжку.

— Я не знати, що відбувається! — дівчинка дістала з кишені пристрій у вигляді залізного птаха. Почувся стукіт, з пристрою зашаруділа стрічка, Казумі почала вивчати її і раптово заридала.

— Що таке? Казумі! — Данило скочив на ноги.— Ти чого?!

— П’єр! П’єр! — вона показувала йому стрічку з пробитими отворами.— Він у небезпеці!

— Який ще в біса П’єр?! — Данило схопив її за плечі та струснув.— Що за чортівня?

Дівчинка шморгнула носом, по щоках котилися сльози.

— Мені пишуть люди,— вона дістала з кишені купу стрічок.— П’єр говорити, що в його місто зайшла прусська армія. Вони обстрілювати... вони обстрілюють його будинок! Він говорити, що не доживе до світанку.

— А де цей П’єр? — Ґрета звелася на лікті.

— Не знати! — плечі Казумі здригалися від плачу.— Франція. Десь Франція.

Данило повільно обернувся до Ґрети.

— Пруссія напала на Францію?

— Якого біса? Це було узгоджено з Австрією?

— Не впевнений.

Пташка на пристрої знову застукала. Вони заворожено дивилися на стрічку, що повільно виповзала з-під її дзьоба.

— П’єр прощатися! П’єр прощатися з усіма! — закричала Казумі.— Він прощатися, а ніхто не допомагати! Світ не допомагати!

Данило обійняв її однією рукою і притиснув до себе. Пристрій випав з рук дівчинки, вона припала обличчям до його плеча.

— Якщо в цю війну втягнули Францію, то вже завтра за неї вступиться Британія, вони ж союзники. Тепер Австрія виступатиме не лише проти Росії, а й проти цих двох,— зітхнула Ґрета.— Я так і не зрозуміла, як діє ця «велика риба», але знищити її треба негайно, бо австріяки заберуть її з Відня.

— Знищити — не проблема,— посміхнувся Данило.— Але я маю кращу ідею.

— Чіпляйте цей віз! — звеліла Джекі.— І рушаймо нарешті!

Вигнанці слухняно підкотили до тягача останній віз. Джекі важко зітхнула. Сюди вміститься в кращому разі трохи більше за тонну, але, якщо їм перепаде бодай тонна, це буде вже щось. Дівчина залізла в кабіну тягача. Запихкала парова турбіна. Водій обернувся до неї, очікуючи на команду.

— Стій! Стій! Хто наказав?!

Джекі визирнула з вікна. До тягача підбіг Давид.

— О, якраз хотіла когось відіслати до тебе! — дівчина всміхнулася.— Нам надають гуманітарну допомогу! Я їду на кордон.

— Ти? — його брови злетіли вгору.— Ні, ти залишаєшся в місті. Виходь з кабіни.

Джекі спалахнула. Скільки ще ці чортові джентльмени будуть носитися з нею, як з кришталевою вазою?

— Давиде, ти маєш займатися обороною, а я все одно вештаюся без діла.

Обличчя вигнанця наче скам’яніло: шкіра навколо шраму побіліла, очі стали геть чорними. Це була не даремна ввічливість, не жаліслива опіка й, авжеж, не турбота закоханого чоловіка. Це був військовий наказ.

Бо вона — найважливіша. А вони всі — солдати. Солдати Леобурга.

— Вийди з кабіни,— повільно повторив Давид.

Джекі втягнула голову в плечі й відчинила дверцята. Він подав їй руку, а сам сів на її місце. Вигнанці позаскакували на вози.

— Агов, ви куди? А я?! — заревів хтось просто над вухом Джекі, й вона злякано відсахнулася.

Мак заскочив у кабіну поруч з Давидом, і караван зрушив з місця й покотився геть з Михайлівської площі. Джекі раптом здригнулася і побігла за ними.

— Маку! Їдьте через Тоненький яр! — вигукнула вона.— Лейла сказала, так безпечніше!

Мак кивнув і підморгнув їй. Вона зупинилася, спостерігаючи, як паровий тягач повільно везе їх у темряву.

Тишу розривали важкі звуки, ніби десь падали бомби. Лейла здригнулася всім тілом і прокинулася. У люк до її кімнати хтось несамовито гупав. Серце підскочило і забилося десь у горлі, дівчина встала з ліжка і непевними кроками пішла до виходу.

У двері молотив черговий.

— Що трапилося?

— Терміновий збір! Терміновий збір на Михайлівській!

Хлопець побіг коридором і зник за рогом, так нічого й не пояснивши. Лейла притулилася до стіни. Якби почався наступ, їх би не кликали на площу. Сталося щось інше. Нутрощі закрутило від передчуття прийдешньої біди.

Ти же знаєш, що могло трапитися. Ти ж сама цього прагнула.

Лейла хитнула головою, відганяючи настирливі думки. Засинаючи кілька годин тому, вона заборонила собі думати про це. Навіть якщо з Джекі щось сталося, вона тут ні до чого. Адже «леді Леобург» могла не їхати через Тоненький яр. Вигнанка натягнула хутряний жилет, вийшла з кімнати й кинулася до виходу зі штабу.

...Михайлівську площу сповнювало незвичне світло, газові ліхтарі зробили яскравішими. До вух долинали неясні зойки. Лейла побачила натовп біля входу до собору, але тільки потупцяла на місці — ноги відмовлялися нести її далі.

— Що трапилося...— прошепотіла Лейла кудись у морозне повітря, і питання відлетіло разом з хмаркою пари з її вуст. Коліна підгиналися, вона насилу дошкандибала до юрби і торкнулася плеча одного з вигнанців. Той, кинувши на неї швидкий погляд, мовчки пропустив її вперед.

Біля собору хтось ридав. Не один і не два голоси. Лейлине тіло охопили дрібні, огидні дрижаки. Вона пробилася крізь натовп і різко зупинилася.

Накриті простирадлами тіла.

Так, стоп. Можливо, був бій десь на річці. Це не обов’язково через те, що...

Раптом вона побачила дружину Мака, Роксану. Жінка стояла навколішках біля одного з тіл і тримала мляву темну руку, що випала з-під брудного простирадла.

— Ні!!!

Лейла затиснула рот долонею. До неї звернулися численні погляди.

— Ні, ні...— забурмотіла вона.— Ні...

Лейла збиралася підійти до Роксани, але раптом упала. Ноги зрадили їй, тіло кинуло в жар.

Це якийсь безглуздий сон. Цього не може бути! Що це... Як це?.. Мак... та годі! Треба швидше прокинутися... прокинутися...

Молодший син Мака підійшов до матері, вона притиснула його до себе і притулилася чолом до тонкої шийки.

Лейла кинулася до тіла. Її ніби охопила лихоманка. Вона зірвала простирадло і втупилася поглядом у руду бороду, бурі плями на грудях, рвані отвори від куль на сорочці.

Лейлу захитало.

— Де Давид?! — прохрипіла вона.

Вигнанка метнулася до іншого тіла, відкрила обличчя. Цього чоловіка вона не знала. Відкрила ще одного. І ще. З цим якось чергували. А цей...

— Давиде!

— Що ти в біса робиш?!

Вона мигцем побачила над собою Тео. До вух ніби крізь воду долинали обурені вигуки, ридання і зойки. Люди сахалися її. Лейла впала навколішки, плазуючи між тілами.

— Давиде!!! — волала вона, зриваючи покривала.— Давиде!!!

Хтось грубо схопив її за комір сорочки і потягнув. Дівчина захрипіла.

— Давид у соборі,— засичав Яблонський, втягуючи її у натовп.— Він...

Лейла нічого більше не чула. Одним рухом вона вирвалася з його рук і кинулася до собору. В голові паморочилося, вона ледь розбирала, куди наступає. Лейла пірнула в собор і завмерла. Високі склепіння сповнювали стогони. Смерділо паленим і кров’ю. Просто посередині зали юрмилися лікарі. Вона кинулася до них.

— Лейло! Лейло, чорт забирай!

Вона нетямилася. Білі фартухи з червоними плямами мерехтіли, кружляли довкола неї.

Раптом почувся дивний звук. Лейла ніколи не подумала б, що такий звук може видавати людина. Це утробне гарчання лунало з-за білих спин, що погойдувалися і підстрибували у неї перед очима.

Вигнанка пірнула під руку одному з лікарів і опинилася біля операційного столу.

Давида тримало двоє вигнанців. Він учепився в стільницю так, що, здавалося, от-от зламає пальці, а зубами стискав дерев’яну ложку.

Там, де мала бути його права нога, стирчав потворний кривавий обрубок. Гострі краї кістки біліли на тлі червоного місива.

— Давиде!!!

Лейлі здалося, що він не впізнав її. Його погляд був геть божевільний.

— Морфію! Швидше!

Хтось грубо відштовхнув її від столу. Лейла перевела затуманений погляд і на мить зустрілася очима з Джекі.

Вона зрозуміла. Вона все зрозуміла.

— Давиде...— знову прошепотіла вигнанка, ніби замовляння, його ім’я.— Це я...

Джекі більше не дивилася на неї. Руки дівчини тремтіли й аж посиніли від холоду, але вона таки змогла поцілити у вену і натиснула на поршень шприца.

— Це я! Це я сказала! — зненацька заверещала Лейла.— Це все через мене!

Хтось спробував схопити її за лікоть, але дівчина виборсалася і схопилася за руку Давида.

— Вибач мені! Вибач! Я не хотіла! Тільки не ти!

Вигнанець гарчав, очі гарячково блищали.

Хтось схопив її за косу і рвучко потягнув назад. Лейла скрикнула від болю, але підкорилася.

Собор підстрибнув перед очима, дихання збилося, коли її з розмаху жбурнули до стіни.

— Чого ти не хотіла?! Кажи! — чорні очі Яблонського опинилися так близько і горіли такою шаленою люттю, що у неї всередині похололо від страху. Він притиснув її до стіни і схопив за комір сорочки.

— Це я... я сказала Джекі... вони...

— В Тоненькому яру на них чекала засідка! — гаркнув він їй в обличчя.— Ти знала про це?!

— Мені... мені сказав японець...— Лейла судомно ковтнула повітря.— Але я не думала... Чому поїхали Давид і Мак?! Чому не вона?!

Тео зціпив зуби і загарчав.

— Бісова дурепа! — він розстібнув її жилет, повитягав ножі з корсета, нахилився і дістав з чобота кинджал, а тоді озирнувся і промовив: — Тепер слухай мене. Ти зараз ідеш до своєї кімнати і сидиш там тихо, наче клята миша. І не думай тікати. Бо я знайду тебе. Навіть якщо доведеться перевернути догори дриґом увесь цей і увесь той світ. Зрозуміло?!

Лейла схлипнула і закивала. Яблонський обернувся і покликав одного з вигнанців.

— Супроводь, будь ласка, цю красуню до штабу. Тільки добре пильнуй, бо вона має важливі відомості,— він перевів холодний погляд на неї.— Але якщо раптом надумає тікати — пристрель її.

— Затискач! Агнесо!

Джекі пхає в долоню лікаря Шварца інструмент.

Кінчики пальців крижані.

— Тримай тут! Ось так... не відпускай!

Кров, кров, кров. Солодкуватий присмак впивається просто в мозок. Шматки розкиданого обгорілого м’яса.

— Агнесо! Агнесо! От лайно...

Несамовите ревіння. Він уже не може гарчати, бракує сил, лише сичить. Морфій заслабкий. Жили на його лобі мало не лускають від напруги.

Що вони з тобою зробили? За що... за що, чому... За що вони так з тобою, Давиде?

— Агов, хто-небудь, тримайте її!

До горла підкочується клубок, їй бракує повітря. У вухах наростає дзижчання. Криваві плями кружляють перед очима... Її повільно пожирає чорний туман, ніби в собор запускають «хмару Марії».

...Чорнота потроху розсіялася, але голову Джекі наче стискали велетенські сталеві лещата. Дівчина спробувала глибоко вдихнути, але раптом зрозуміла, що висить униз головою і кудись рухається. Здається, хтось ніс її на плечі.

— Тихо. Тихо.

Вона почула власний стогін. Її нарешті перевернули і поставили на ноги, притуливши до холодної кам’яної стіни. Позбувшись підтримки, Джекі повільно сповзла вниз. Її трусило, спина і шия вкрилися крижаним потом.

— Давид... операція...— пробурмотіла Джекі, заплющивши очі.— Я ж асистую... Мені треба туди!

Тео присів перед нею навпочіпки й повільно похитав головою. Його темні очі в сутінках собору здавалися матово-чорними, але чомусь не лякали її. Джекі спробувала підвестися, але руки і ноги ніби перетворилися на вату і не підкорялися її волі. Тео ніжно прибрав з її чола вологі пасма.

— Я мушу допомагати. Якого біса я знепритомніла, я ж не боюся крові... не боюся ран... ти... ти бачив, що з його ногою? Боже мій...

— Ти добре його знала. Тому не здатна контролювати свої почуття. Коли шаєни випустили кишки моєму другові... я довго не міг забути цю картину. Хоча до цього вже бачив сотні трупів.

— Тео...— Джекі кинула на нього змучений погляд і затулила обличчя руками.— Я більше не витримаю.

— Витримаєш.

— Не можу, не можу, не можу. Це занадто! — простогнала Джекі, й з її очей ринули сльози.— Ми втратили тринадцятьох людей, двох командирів, менш ніж за годину... Нам кінець. Ми помремо... Ми загинемо!

Тео витягнув флягу з віскі, змочив хустку і почав відтирати засохлу кров з її обличчя.

— Можливо, але не всі.

— Це місто вже мертве, самі руїни!

Яблонський і далі дбайливо обтирав її обличчя, ніби не помічаючи, що Джекі дивиться йому в очі.

— Це місто живе, допоки тут є ти,— він згорнув хустку і стиснув Джекі за плечі.— Ти — серце Леобурга, невже ти цього не відчуваєш? Твої слова надихають, твої руки зцілюють. Поки ти тут, ці люди мають надію. Не кидай їх.

Його темні очі заворожували. Тут, серед мертвих тіл і голодних людей, впевненість у погляді Тео здавалася їй безумством. Які же вони з Федею схожі! Які ж... Ні, справа зовсім не в зовнішності. Це дух. Душа. Ось що їх пов’язує.

Джекі наполегливо відганяла від себе будь-які думки про Федю, але зараз єдине, про що вона думала,— той незбагненно далекий літній вечір, коли він тримав її на колінах і вона вперше за довгий час почувалася вдома. І зараз Джекі ще гостріше, ще болісніше розуміла, як сильно сумує за ним.

— Я хочу додому.

— Ти була б великою правителькою.

— Тео,— вона гірко засміялася.— Подивися на мене. Це ж смішно.

— Я не знаю нікого, крім тебе, хто краще б пасував до цієї ролі, Женю.

Тео казав цілком серйозно. Її охопило тремтіння. Яблонський узяв її за руки, його долоні були жорсткими і теплими.

— Ти не знаєш мене.

— Ми знайомі значно довше, ніж ти думаєш. Я дуже добре знаю, на що ти здатна.

— То ти віриш у мене?

Він мовчав, але стиснув її руки і вперто дивився в обличчя. Джекі схлипнула.

— Керувати людьми має той, хто для цього був народжений. У кого це в крові,— вона дивилася на Тео з-під напівопущених повік.— Ти міг би, якби захотів. Агнеса могла б... а я... Якби ж я була Агнесою...

— Якби Агнеса була тобою, я б не дозволив розірвати заручини,— раптом вимовив він і поцілував її руку. Джекі здригнулася, щоки спаленіли, вона не могла змусити себе подивитися Яблонському в обличчя, хоча Тео вивчав її уважним поглядом і ледь помітно всміхався. Потім він підвівся і потягнув її за собою. Джекі незграбно встала, в голові досі паморочилося.

— Іди туди й відпочинь. Про Давида попіклуються,— Тео розвернув її обличчям до сповідальні Райнгарда.— Скоро тут буде багато, дуже багато інших поранених, тож сили тобі знадобляться.

Джекі зробила крок, а тоді обернулася до нього.

— Дякую.

— Дрібниці,— всміхнувся Яблонський.— Маю захоплення — приводити до тями розпачливих дівиць.

— Дуже брудна робота, Зінкевичу,— генерал Коджич презирливо вигнув губи.— Довелося докласти величезних зусиль, аби якось замести сліди.

— Прошу пробачити, пане генерале,— Зінкевич клацнув підборами.— Виникли непередбачувані обставини.

— Сподіваюся, ваша експедиція принесла користь,— пробурмотів генерал і обернувся до Данила.— Пане Яблонський, ми показали вам установку. Маєте здогадки, як вона працює і як її знищити?

Данило кинув швидкий погляд на Ґрету. Та була помітно напружена, її долонька лягла поруч з руків’ям револьвера.

— Такої технології справді не має жодна країна світу,— знизав плечима Данило.— Але, боюся, Австро-Боснія володіє цією надзброєю лише доти, доки на її боці Елвір Дем’янич.

Зінкевич і генерал здивовано перезирнулися.

— Тобто я мав рацію? Це якийсь клятий фокус? — криво посміхнувся Зінкевич.— Циркова вистава для цісаревої втіхи?

— Не зовсім,— Данило підвівся і підійшов до ілюмінатора. Червоні вітрила тріпотіли за вітром, унизу над трубами Відня, мов рій настирливої комашні, дзижчали сотні дрібних літальних апаратів.— У нас у Леобурзі точилися запеклі дискусії з приводу існування паралельних реальностей. Цей феномен мало досліджений, але я припускаю, що Елвір Дем’янич не звичайна людина. Він має здатність відчиняти портали до інших вимірів. Вочевидь, його установка за допомогою великого заряду енергії здатна в будь-якому місці створювати локальні портали в інший світ. Саме туди зникали танки і випущені снаряди. Створивши єдиний великий або купу дрібних порталів для кожної одиниці техніки армії, що атакує, він може заслати їх кудись... в океан.

Генерал вражено мовчав, Зінкевич звів брови.

— Це неможливо.

— Ви бачили самі,— тихо буркнула Ґрета.— Вони розчиняються в повітрі, й це не ілюзія.

— Що трапляється з людиною, коли вона зникає? — спитав Коджич.

— Як вважають учені, нічого особливого,— хитнув головою Данило.— Людина не зникає — лише переміщується. Ця установка — страшна річ у вправних руках. Дем’янич розробив технологію, завдяки якій люди і предмети можуть пройти крізь портал самостійно, що досі вважалося неможливим. Власне, люди без здібностей, як у Дем’янича, порталів просто не бачать.

— А ви побачили?

— Що, даруйте?

— Пане Яблонський,— генерал потер підборіддя,— ви так упевнено розповідаєте про те, як працює установка, ніби бачили ті портали на власні очі. А ми, між іншим, лише спостерігали, як танки розчиняються в повітрі. То звідки вам знати все інше?

Данило відчув, як шкіру всипає сиротами. Тон Коджича і його напружений погляд не обіцяли нічого доброго.

— Ні, пане генерале,— посміхнувся Данило.— Якби я мав такі здібності, то сидів би не на вашій яхті, а біля трону якогось імператора. Раніше я полюбляв інвестувати в різні експериментальні проекти на кшталт водомобіля... Тож я приділяв багато уваги дослідженням професора Кубрика і читав його спостереження за людиною, що вміла переміщатися між світами. І те, що я побачив на полігоні, збіса схоже на його описи.

В кімнаті запала мовчанка. Генерал задумливо стиснув губи і дістав із золоченого футляра сигару. Зінкевич зняв окуляри і неквапливо протер скельця. Данило мигцем поглянув на Ґрету. Дівчина втиснулася у крісло і дивилася на нього так само сторожко, як Зінкевич з генералом. Цікаво, чи здогадається вона сама про їхнє з Джекі й Федею походження? Данило не пояснював цього, лише те, як працюють портали. І йому раптом стало ніяково, ніби він навмисне її дурить.

— Отже, якщо пан Яблонський має рацію і саме Дем’янич є надзброєю цісаря, то я чекаю на наказ про ліквідацію цього персонажа,— «кореспондент» обернувся до Коджича.— Все виявилося простіше, ніж я думав.

— Щиро кажучи, я вражений,— повільно вимовив генерал.— Цей пройдисвіт маніпулює цісарем?.. Адже той переконаний, що зброєю здатні керувати інші військові й вона не залежить від здібностей однієї людини.

— Раніше вчені вважали, що портал відчиняється лише за умови резонування вібрацій енергії людини, яка наділена цими здібностями, з енергією певного місця, окремої визначеної точки,— пояснив Данило.— Вочевидь, Дем’яничу вдалося якимось чином створити пересувну версію такої точки, але інший компонент — людина — лишається незмінним. Уся справа в самому Дем’яничі.

— Тоді все просто: ми усунемо його і зупинимо безумство Вільгельма,— Зінкевич схрестив руки на грудях.— Це значно похитне його владу.

— Якщо ви просто вб’єте Дем’янича, зброя унікальної сили перетвориться на купу металобрухту. І досить дорогого металобрухту, дозвольте зауважити,— Ґрета збентежено кахикнула.— Це, можливо, і наблизить вас до зміни влади, але Австро-Боснія має багато могутніх і агресивних ворогів. Позбавляти свою країну такого козиря нерозумно.

Генерал окинув її стривоженим поглядом, у якому, на диво, більше не було зневаги. Вочевидь, це відважне дівча з зачіскою новобранця таки справило на нього враження.

— Маємо інший план,— провадив Данило.— Ми викрадемо Дем’янича і перевербуємо його.

«Революціонери» мовчали, обличчя Зінкевича спохмурніло. Данило відчував, як від його допитливого погляду спина вкривається сиротами. Після того, як вони бачили Зінкевича в дії, хлопець був упевнений, що за найменшого сумніву цей милий недолугий «кореспондент» розрядить у нього обойму і навіть не моргне.

Але Данило вже почав свою партію, назад шляху нема.

— Скоро цісар прибуде на прем’єру опери «Велична звитяга»,— повільно вимовив Зінкевич.— З ним буде й Дем’янич — вони майже нерозлучні. Це гарний шанс підібратися до нього.

— Чудово,— кивнув Данило.— Можете на нас розраховувати.

Лейла лежала на спині, і власні руки, що спочивали поруч на матраці, здавалися їй чужорідними предметами. Груди наче стискали сталеві обручі: дівчина важко і глибоко втягувала вологе повітря підземелля, але не могла надихатися. Лейла не відчувала ані страху, ані болю, як і тоді, коли вперше вбила людину. Тоді її поглинула непереборна, всеосяжна, чорна як смола порожнеча, і це почуття їй навіть сподобалося. Але цього разу їй здавалося, що померла вона сама. Померла тоді, коли зірвала брудне простирадло і побачила мертве тіло Мака.

Вона геть утратила лік часу. На голову тиснув тупий настирливий біль. Дівчина сіла на ліжку і витягла шухлядку трюмо, щоб знайти знеболювальне. Раптом пальці намацали щось гладеньке. Лейла витягла феротип, що його колись зробив на Михайлівській австрійський кореспондент.

Лейла, Мак, Матей і ще кілька вигнанців бешкетували на площі. Сміялися. Далекий безтурботний час. Час до перших смертей.

Лейла витягла олівець і закреслила хрестом усміхнене обличчя Мака. Потім ще одного товариша. І ще одного. А тоді своє. Олівець випав з тремтливих пальців.

Їй не пробачать. На неї чекає суд. Суд вигнанців — фактично військовий трибунал. Але що можуть зробити з вигнанкою інші вигнанці? Чи залишилося на світі бодай щось, здатне її налякати? Тортури, зневага, ненависть? Вона вже переживала це. Смерть? Вона її не боїться. Найгірше вже сталося.

Лейла схлипнула. Їй так кортіло все пояснити! Відколи її витягли з клятого Оздемірового льоху, де вона мала загинути, вона більше не почувалася живою. Все здавалося нереальним, викривленим. Те добре, що було в ній, зникло, натомість щоразу, натискаючи на спусковий гачок, кидаючи ніж і спостерігаючи, як людська постать падає і більше не підводиться, вона не відчувала нічого, окрім азарту. Весь цей світ здавався звичайною комп’ютерною грою, адже які нині можуть бути дирижаблі, який Леобург, які смерті посеред вигаданого міста? Це лише гарні декорації, на тлі яких вона геть утратила орієнтири. А тоді вона побачила Мака. Побачила Давида. Обпечену людську плоть, з якої стирчали гострі білі кістки. І тепер у якій би реальності Лейла не опинилася, їй не забути ніколи мертвих тіл її побратимів і стогонів їхніх жінок і дітей. Вона пірнула в цей світ з головою і втопилася в ньому. Леобург раптом став найреальнішим з того, що вона будь-коли знала.

Рипнув вентиль. Лейла навіть не подумала заблокувати люк, хоч і чула в коридорі схлипи, стогони і войовничі вигуки. Чутки ширилися, люди шукали винного.

Тонка цівка світла на стіні згасла. Хтось зайшов до кімнати. Знову тиша.

— Маккілліан,— вимовила вона, дивлячись на феротип.— Мак — ірландець. Я жартувала, що моя англійська половина завжди його ненавидітиме, а він казав, що його леобурзька половина завжди мене любитиме. А я його вбила.

Рипнув стілець. Тео розвернув його спинкою наперед і сів.

— Що ж. Таки вбила.

— Що ти тут робиш?

— Де ще мені бути? Я ж твій співучасник, Лейло. Глузуючи з тебе, я не врахував, що ти не жінка, а зброя масового ураження.

Лейла слабко посміхнулася. Схоже, Яблонський не відчепиться від неї навіть у пеклі.

— Ну, вперед. Розпитуй.

— Про що саме?

— Як я могла,— мляво пробурмотіла Лейла.— Тобі ж теж не віриться.

— О Лейло,— в його голосі вчулася гірка усмішка.— Якби я не міг повірити в те, що ти зробила, я би прибіг до тебе найпершим. Але, щиро кажучи, я геть не здивований.

Якась слабенька, дрібна голка гніву штрикнула її зсередини, але ані огризатися, ані виправдовуватися сили не було.

— А я геть не здивована тим, що ти вважав мене сволотою ще до того, як це стало мейнстрімом.

— Не знаю, що таке «мейнстрім», але так, вважав і вважатиму. І не збираюся переконувати тебе, що ти не скоїла нічого страшного.

Лейла судомно зітхнула. Раптом її горло стиснулося, наче всі слова, які вона давно хотіла висловити, водномить застрягли там.

— Тео, мене не треба ні в чому переконувати. Я померла. Мене більше нема, розумієш? Ані в тій реальності, ані в цій, у жодній! І мені від цього моторошно. Коли я сказала їй про Тоненький яр, я не думала ні про Давида, ні про Мака, ні про що. Я була наче в тумані. Я так її ненавиділа, що мене пекло вогнем, мені хотілося розірвати її на шматки, щоб вона зникла, згинула, розчинилася,— люто шепотіла Лейла.— Я не могла програти. Я ніколи не програю, розумієш ти чи ні? Цього не мало статися! У моєму світі він не міг покохати таку, як вона, і щоб я нічого не могла з цим удіяти! Я ж краща за неї, краща в усьому. Я знаю це!

Тео мовчав. Він ніби зник з кімнати — не було чутно ні шереху, ні дихання, нічого. Темрява приховувала його, і Лейлі довелося звестися на лікті, щоб роздивитися його силует. Їй стало вкрай моторошно від того, що він просто не слухав її.

— Ну, чого ти мовчиш?

— Хочу, щоб ти почула себе.

Оцього ще бракувало! Яблонський вирішив погратися з нею в психоаналіз. Довбаний Карл Юнг!

— Пішов геть.

Він не зрушив з місця.

— Спочатку я думав вивести тебе до порталу, щоб ти назавжди залишила Леобург. Але Аслан переказав мені волю Давида. Він віддасть мені Маків голос на суді.

— Що?! — Лейла рвучко сіла на ліжку.— Ти ж не вигнанець!

— Так. Але Давид знає, як я проголосую. А ти знаєш, як проголосує він.

На згадку про сцену в соборі в її шлунок ніби залили окропу. Давид був не при собі, шокований болем, але вона добре пам’ятала той його погляд. Він зрозумів. І якщо постане питання про смертну кару, він голосуватиме «за».

Яблонський підвівся, повернув стілець до столу й пішов до виходу.

— Тео...— Її голос захрипів.— Чому ти досі зі мною?

— Бо я знаю, де моє місце,— він зупинився, і Лейла знову відчула на собі його погляд.— І коли-небудь ти зрозумієш, де твоє.

Земля була мерзла і насилу піддавалася. Лопата раз по раз натрапляла на камінь. Незважаючи на морозець, Феді було гаряче — не так від роботи, як від люті. Історія, яку розповів Аслан, досі не вкладалася в голові. Лейла підставила цілий загін своїх? Лейла вбила Мака? Лейла зробила інвалідом свого найкращого друга?

Як вона могла? Вона геть здуріла?!

Федя підняв обличчя до неба і видихнув у морозне повітря хмарку пари.

Ні, вона була цілком при своєму розумі. І, авжеж, не Давид і не Мак були її метою. Вона хотіла вбити Джекі.

Ці кілька днів у штабі всі пересувалися, наче сновиди, навіть говорити намагалися пошепки, перебувати там стало нестерпно. Тишу зрідка пронизували схлипи та стогони. Вигнанці сновигали коридорами, забувши про повсякденні обов’язки, деморалізовані та пригнічені. За цілий день ніхто так і не спромігся зібрати людей, щоб копати могили, поки ще була можливість когось ховати. Федя назбирав кількох людей, і вони вирушили до нового цвинтаря, де вже спочивали жертви цієї неоголошеної війни.

Спочатку Федя хотів увірватися до Лейлиної кімнати, витягти її на світ божий, поглянути у вічі, запитати, як живеться. Чи не приходять часом до неї ночами мерці? Але тоді зрозумів, що йому нема чого їй сказати. Він більше ніколи не хоче її бачити. Лейла тягнула з нього сили, наче омела, не давала йому думати, дихати, жити, і, можливо, якби він краще дослухався до власних почуттів і зміг би її зупинити, всі ці люди, для яких він зараз копав могили, були б живі.

Крізь чорні гілки дерев вишкірявся криваво-червоний диск сонця. Небо сповнювалося рожево-помаранчевими відтінками. Дванадцять однакових чорних ям зяяло посеред припорошеної снігом землі. Вічна вигнанська дюжина. Федя витер спітніле чоло. Чоловіки зібрали лопати і мовчки рушили до воріт кладовища.

— Ми зробили вилазку в Тоненький яр,— мовив хтось позаду Феді.— І помстилися, машаллах.

Федя здригнувся. Поруч стояв Аслан. Криваве проміння сонця відблискувало на цівці його пневмогвинтівки. Федя похмуро кивнув.

— Треба поговорити з Агнесою. Ми ж так і не відіслали транспорт на кордон по допомогу.

Аслан вигнув брови.

— Я гадав, ти знаєш. Агнеса взяла людей і сама повела колону. Хвилин двадцять тому.

Федя відчув, як усередині все стискається і з грюкотом сиплеться вниз.

— Хто її відпустив?!

— Це був її наказ.

Федя жбурнув лопату на землю й кинувся до воріт кладовища.

— Вона хоче тебе бачити.

Тео відразу зрозумів, про кого йдеться. Ім’я «Лейла» в коридорах штабу стало табу. Він зробив усе можливе, щоб стримати чутки, але вони ширилися, наче лісова пожежа. Аж надто дивним видалося її раптове усамітнення і те, що Давид призначив збори суду.

— Зрозуміло.

Вигнанець глянув на нього спідлоба. На обличчі хлопця застиг вираз цікавості та презирства водночас. Тео єдиний заходив до Лейлиної кімнати за ці дні, й тінь Лейлиного злочину так чи інакше падала й на нього.

Яблонський підвівся, посунув портупею і вийшов у коридор. Звернувши з головного тунелю, він раптом зупинився: біля Лейлиної кімнати юрбилися люди. Вони ґелґотіли, обурено розмахували руками, жінки голосили і ридали, дехто з чоловіків уже хапався за зброю, одного хлопця тримали за лікті — він був добряче напідпитку і, хитаючись, дурним голосом вигукував прокльони на адресу Лейли.

— Що ви тут робите?

Галас раптово згас. Люди обернулися до Тео й почали розступатися, пропускаючи його до кімнати. Ніхто не наважився зайти всередину, хоча дівчина вперто не блокувала вентиль на ляді.

— Вам чогось треба від неї? — прогарчав Яблонський.— Чи просто розважаєтеся?

Натовп напружено мовчав, свердлячи його розлюченими поглядами. Його рука повільно лягла на поліроване руків’я револьвера.

— Де ця тварюка?! Де вона? Чому вона не виходить? — видихнув п’яний вигнанець.

— Це тебе не обходить. Наскільки я пам’ятаю, ти зараз маєш охороняти штабну.

— Від кого охороняти?! — залементувала одна з жінок.— Від наступного зрадника?! Вона відсиджується там, жива і здорова, а ти запитай, запитай у неї, як тепер мені жити, коли єдиного сина на шматки розірвало!

Тео обвів натовп похмурим поглядом. Люди принишкли.

— На неї чекає суд. Він визначить покарання. А якщо хтось наважиться підійти до цього люка до суду, матиме справу зі мною.

Він зайшов до Лейлиної кімнати і зачинив ляду. Звуки з коридору поволі вгамувалися, люди розійшлися.

Лейла сиділа на ліжку, обхопивши коліна, і розгойдувалася з боку в бік.

— Мені сказали, що ти хотіла мене бачити.

— Я не хотела тебя видеть, просто мне больше некого позвать[91].

Вона знову розмовляла з ним російською, отже, була розлючена. В кутку мерехтіла маленька газова лампа, яку дівчина не вимикала. Іншого світла Лейла не бачила вже кілька днів. Якщо газ у резервуарі закінчиться, навряд чи хтось потурбується, щоб заправити його заново. Яблонський підійшов і сів на ліжко поруч з вигнанкою.

— Що з Давидом?

— Він у своїй кімнаті. Тримають на морфії. З ним лікар Шварц.

Лейла не ворухнулася. Тео дістав флягу з віскі та зробив ковток. Вони сиділи мовчки кілька хвилин. Вогник лампи хвилювався від невидимого протягу, на стіні танцювали химерні тіні.

— Тобі, напевно, втішно спостерігати, на що я перетворилася.

Він зміряв її поглядом.

— Так, я мав би тішитися, але чомусь ні.

— Я тобі не вірю,— дівчина потягнулася по флягу.— Дай сюди.

Тео віддав їй віскі. Лейла закинула голову і зробила три великі ковтки. Він заворожено дивився на її шию.

— Ще не бачив, щоб жінка так пила віскі.

Лейла видихнула, але навіть не скривилася, лише витерла рот рукавом і вперлася чолом у зігнуті руки. Її плечі опустилися, вона вся зібгалася у клубок, темний розмитий силует, напівлюдину. Від неї колишньої, здавалося, вже нічого не лишилося. Відчай сповнив її по вінця. Лейла шукала вихід, її інстинкти вимагали дій, але розум підказував, що вона ніяк не зможе собі допомогти. Жоден суд не міг покарати її так, як вона карала себе сама. І Тео не був упевнений, що Лейла колись зможе пробачити собі.

Яблонський забрав флягу. Сьорбнув, відставив убік. Пальці Лейли стискали волосся. Він злегка торкнувся її плеча. Відповіді не було. Тео присунувся ближче й обійняв дівчину за плечі.

Лейла повільно підняла голову, а тоді різко скинула його руку і підвелася. Тео розчаровано видихнув. Шлях би його трафив з його жалюгідними проявами співчуття! Він міг припускати, чого б потребувала звичайна жінка в такій ситуації, але він ніколи не вгадав би, що потрібно саме їй.

Лейла непевною ходою попрямувала до люка.

Зараз вона вижене його геть. Їй не потрібні свідки її падіння.

Вигнанка крутнула вентиль. А потім опустила блокувальну клямру.

Тео здивовано кліпнув. Лейла висмикнула з-за пояса сорочку, розстебнула ґудзики і таким самим непевним кроком повернулася до нього. Штовхнула його на ліжко і всілася верхи. Кілька секунд від несподіванки й раптового збудження він не міг навіть поворухнутися. В її непроникно-чорних очах танцювали відблиски світла, чорне волосся було розпатлане, а вуста щільно стиснуті. Тої миті вона здавалася йому середньовічною відьмою. Лейла ще раз сьорбнула з фляги. Її шия і груди виблискували від поту, але тільки-но Тео спробував торкнутися її шкіри, вона ляснула його по руці.

— Я зрозуміла, де моє місце,— презирливо, гнівно вимовила вона.— Але тепер не скигли.

Джекі оглянула вози — цього разу їх було менше, ніж коли з Михайлівської їхав Давид. У грудях тріпотіло від почуття невідомості: до кордону не менше п’ятьох кілометрів, частину з яких доведеться їхати через глухий ліс. Перед очима ще стояли жахливі картини — трупи, простирадла в крові, понівечений Давид. Джекі їде його слідами. Бо її люди хочуть їсти. І вона не може забирати воїнів з постів після нещодавніх втрат.

— Чекаємо на розпорядження... Агнесо.

Молодий новобранець, що згодився керувати паротягачем, запнувся, називаючи її просто на ім’я. Джекі сама наполягла на цьому. Хай що казав Тео, вона не була ані аристократкою, ані панною Яблонською, ані великою правителькою.

— Їдьмо,— Джекі залізла до кабіни і вже збиралася причинити дверцята, як щось завадило.

— І куди це ми зібралися?!

Федя важко втягував повітря, ніздрі люто роздувалися. Дивно, але від його раптової з’яви Джекі відчула не злість, а своєрідне полегшення. Вона не збиралася звертатися до нього по допомогу, проте була б рада взяти його з собою.

— Ми поспішаємо. Відпусти двері,— сухо мовила вона і смикнула за клямку.— Мені не знадобляться послуги стиліста.

— Авжеж! Там, куди ти зібралася, тобі швидше знадобляться послуги гробаря,— засичав Федя і поліз до кабіни.

Місця було так мало, що Джекі затиснуло між ним і водієм. Федя просунув руку і рвучко притягнув її до себе за талію, щоб звільнити місце для водія. Джекі спопелила хлопця поглядом, але протестувати не стала. Вигнанець смикнув важіль ходу.

Зимове сонце згасало за деревами, тепер лише сніг білів у темряві й сяяли в холодному небі зірки. В Тоненькому яру було тихо, наче в склепі. Попереду замайоріли спалені скелети возів, на землі зяяли чорні плями кіптяви.

— Це тут...— видихнув новобранець і більше не зміг вимовити ні слова.

Тут на хлопців чекала смерть. Давид вижив лише дивом, встигнувши подати сигнал. Джекі зіщулилася. Обгорілі рештки пропливли повз них і розчинилися в темряві. У кабіні було тихо, всі троє боялися навіть дихати. Вози пробиралися через ліс і засніжені поля, незабаром вигулькнули прикордонні загородження і вишки з кулеметами.

...Провізії було зовсім мало: Українське Королівство готувалося до війни й акумулювало ресурси, але Джекі була вдячна і за таку допомогу. Укріплення вздовж застави значно посилилися — з’явилися рови, загородження, спостережні вежі наїжачилися безліччю гармат. На стіні бовванів силует, схожий на робота з рюкзаком, хоча Джекі бачила білу пляму обличчя за опуклим склом шолому. Одна з його залізних рук була опущена, Другу він тримав біля грудей, як автомат.

— Парокозак,— промимрив водій.— Не думав, що колись побачу його на власні очі.

Джекі дивилася на «залізного» військового, що споглядав за ними зі стіни, поки втомлені прикордонники вантажили ящики на вози. Валка потягнулася назад до міста. Навколо панувала глибока, похмура тиша, ніч видавалася нескінченною. Джекі кортіло промовити щось уголос, але слова застрягали в горлі. Федя притискав її до себе, і дівчина постійно відчувала напругу в його м’язах, ніби він був готовий утримати її поруч із собою, навіть якщо перед тягачем вибухне бомба.

Попереду розвиднилося, дорога стала помітнішою — штаб вигнанців був поруч, Джекі впізнавала знаки на деревах, що залишали чергові для своїх колег.

— Зупини тут.

— Що?

Джекі й водій водночас обернулися до Феді. Той нетерпляче скривився:

— Зупини. Ми з Агнесою трохи прогуляємося.

— Ти здурів?

Федя не звернув уваги на її репліку. Вигнанець пригальмував і кинув боязкий погляд на Джекі. Федя виліз із кабіни і витягнув дівчину за собою.

— А ти їдь до університету, тебе там зустрінуть.

Джекі так збентежилася, що навіть не пручалася. Все це здавалося їй якоюсь фантасмагорією. Межі реальності здригнулися і почали розпливатися. Джекі ніби знову опинилася в тій гранатово-синій кімнаті у правій вежі, де вони з Федею сиділи на матрацах і слухали її улюблену пісню. Тільки тепер він вів її углиб чорного лісу, не розбираючи дороги. І Джекі не боялася, але все її тіло млоїло від невимовної злості й образи, до яких вона вже встигла звикнути за той час, поки не розмовляла з ним.

— Куди ти мене тягнеш? Що це в біса означає? — Джекі спробувала висмикнути руку з його пальців, але Федя стиснув ще міцніше.

— Маю відчуття, що я помер. У тебе такого немає? — пробурмотів Федя, ніби звертаючись до когось у порожнечу.— Раптом уже... раптом це вже не життя? Ніхто не знає, коли це трапиться, про таке намагаються не думати. От Мак не думав. Він мав здійснити подвиг, урятувати своє місто, а загинув отак по-дурному. Раз — і все.

Від його відстороненої інтонації і мертвої тиші навколо спину Джекі всипало сиротами. Вона згадала вираз Фединого обличчя, коли вони розмовляли минулого разу: рухи — наче лихоманить, смертельна блідість, безумні, хоч і такі гарні, очі.

— Знаєш, коли Данило був тут, я гадав, що все це вигадане, наче якесь кіно. Леобург — наче зла казка: вбили Фелікса, посадили Агнесу, виганяли людей — хіба не байдуже, адже це відбувається лише в Даниловій голові. А тепер усе інакше.

— Федю, куди ми йдемо? — жалісно схлипнула Джекі, й він нарешті зупинився. Вони остаточно заблукали. Навколо стояв глухий ліс, до штабу вигнанців вони так і не вийшли.

Хлопець відпустив її руку і втупився в землю, вона не могла розгледіти вираз його обличчя крізь темряву.

— Навколо сама лише смерть. Без кінця і краю. Я не можу припинити думати про це.

— Мені дуже шкода, Федю, але ти сам сюди пішов.

— Я пішов за тобою!!!

Джекі відсахнулася. Він не дивився на неї, і від цього її трусило ще більше. Дівчина відступила на крок.

— Вибач, не хотів тебе налякати, але інакше ти мене не почуєш,— Федя видихнув і звів погляд у небо, ніби намагався позбутися сліз.— Я не можу це пояснити. Але єдине, що відділяє мене від смерті,— це ти. Ти — моя надія. Ти зупиняєш мене там, де я сам не можу зупинитися, і підштовхуєш туди, куди я сам не можу дійти,— він важко зітхнув.— Але ти маєш рацію. Ти в іншій реальності, а я стукаю-стукаю — і ніяк не можу потрапити до тебе.

У Джекі болісно замлоїло всередині, в горлі став клубок. Федині слова звучали дивно, навіть недоречно, але хіба вона не відчувала те саме і не ловила себе на думці, що думає про нього навіть тоді, коли стикається зі смертю впритул? Джекі похитала головою, але не змогла вимовити ні слова.

— Я намагаюся жити, як раніше. Але не виходить. Женю, я не знаю, що ти таке і що ти зробила. Але я відчуваю, що живий, лише коли торкаюся тебе.

Джекі стенула плечима, по тілу пролетіла хвиля тремтіння. Секунда — і в свідомості майнули спогади. Їй знову стало зле, як того вечора, коли вона побачила його з Лейлою біля багаття. Її нудило. Ні. Ні. Як йому взагалі можна вірити після... після...

— Так, але торкатися Лейли, мабуть, ще приємніше.

— Забудь про Лейлу,— втомлено видихнув Федя.— Вас не можна порівнювати.

— Вона настільки пречудова?

— Вона настільки неважлива. І вона це зрозуміла. Саме тому і хотіла вбити тебе.

Тиша навкруги здригнулася, наче жива істота. Джекі змучено заплющила очі.

— Що тобі потрібно?

— Ти.

Джекі ковзнула по хлопцеві поглядом. Небо над чорними деревами світлішало.

— Я тобі не вірю. Щоразу одне й те саме. А знаєш, Федю, що не дає тобі спокою? Ти звик завойовувати і ставити на поличку, аж тут трофей без твого дозволу дременув до Леобурга! Але ж не буває такого, щоб трофеї самі відмовлялися від володаря, правда?

— Женю...— він посміхнувся.

— Ти загрався,— відкарбувала вона.— І це тобі час додому. Там ти отямишся і без моєї допомоги.

Дівчина замовкла, з викликом дивлячись йому в обличчя.

— Який же ти трофей... Невже ти не бачиш, що це ти володієш мною?

Джекі здригнулася. Федя вперто дивився їй у вічі. Його голос був таким стомленим, ніби він справді довго боровся сам із собою, аби нарешті вимовити цю фразу.

— Ти брешеш. Чи тобі здається,— невпевнено пробурмотіла вона.

— Не брешу і не здається. Я мав до біса часу, щоб перевірити.

— Це лише красиві слова,— Джекі скрушно похитала головою.— Ти ж у нас письменник. Ти довбаний письменник, Федю, авжеж, ти вмієш добирати слова!

— Хочеш без слів?

— Що? Я нічо...

Він схопив її за плечі й поцілував. Його поцілунок був таким палким, що Джекі насилу втрималася на ногах. Її ніби закрутило у вирі, й вона не могла ані вдихнути, ані поворухнутися, ані відштовхнути його. Серце калатало, як скажене. За мить Федин поцілунок з напористого перетворився у ніжний, теплий, ніби він чекав на нього довгі місяці. Нарешті здатність рухатися повернулася, Джекі обурено штовхнула Федю в груди й відскочила.

— Не смій так більше робити! Підеш до своєї...

Федя посміхнувся і знову притягнув її до себе. Джекі не могла навіть відвести погляд — так близько було його обличчя. Федині очі сяяли, коли він посміхнувся, на щоках з’явилися легкі зморшки. Всередині все підстрибувало і тремтіло — чи то від гніву, чи то від зростаючого проти її волі збудження. Джекі заплющила очі. На неї раптом стотонною брилою навалилося все те, з чим вона жила ці довгі дні. Той біль, якого їй завдавав його зв’язок з Лейлою, відчуття спустошеності, власної нікчемності, постійного страху, злість на нього та його дурні вчинки, і в той сам час відчуття шаленого, ураганного, невимовного кохання й болючої, щемливої ніжності. Вона скучила за Федею — до болю, до нестями — і заперечувати це більше не могла. Джекі насилу вивільнила руки і торкнулася його обличчя, обійняла за шию, і потім вклала в поцілунок усі свої почуття — наскільки лише була здатна. За кілька довгих секунд вона відірвалася від його вуст і притиснулася чолом до його грудей.

— Ти таке дурбецало.

— Угу,— промимрив він і потерся щокою об її волосся.— Ти теж.

Джекі всміхнулася.

Позаду захрускотіли гілки.

— Ані руш! Іменем вільного міста Леобурга, вас заарештовано!

Розділ 14

Вибір

«Тео!!!»

Всередині нього щось коїлося. Незрозумілий шум, хвилювання, настирливе гупання.

«Тео, курва мама, прокинься!!!»

Тео рвучко сів на ліжку.

— Яблонський, чого ти сіпаєшся? — невдоволено пробурмотіла Лейла крізь сон і відвернулася до стіни.

«Ну нарешті! Ми в халепі, Тео, це просто дупа!»

Гупання, яке він відчував, виявилося його серцебиттям. Чи, може, не його.

— Що трапилося? — вголос вимовив Тео, намагаючись приборкати неслухняного язика. Віскі зі вчорашнього вечора досі колобродило в ньому, нудота підступала до горла.

«Довго пояснювати. Ми на допиті у поліції!»

Перед внутрішнім зором майнули похмурі стіни і вузький кабінет із заґратованими вікнами. Будівля леобурзької в’язниці. Але ж... вона ж під ворогом... тобто...

— Хто — «ми»? — Тео відчув, як стискаються нутрощі. Федя обернувся, і Тео побачив Джекі, яка сиділа поруч з його двійником. Плечі дівчини скрушно похилилися, на обличчі застигли безпорадність і відчай. Вона сиділа така маленька, сіра і жалюгідна, що коли вони зустрілися поглядами, Тео ніби сипнули снігу за комір.

Яблонський рвучко схопився з ліжка і мало не впав. Його кидало з боку в бік. Він схопив штани і заходився натягувати їх, катаючись підлогою. Лейла звелася на лікті.

— Що таке?

— Choler-r-ra,— гарчав Тео, застібаючи ремені.— Що ж ти накоїв!

Він мало не розірвав сорочку, поки вліз у неї. Вигнанка лише цокнула язиком.

— Ти можеш пояснити нормально?

— Тягни час! — гукнув він у темряву.— Роби, що хочеш, але ми мусимо витягти її звідти!

— Ти кому це? — здивовано моргнула вигнанка і за мить її очі розширилися.— Федя?

Тео важко дихав, застібаючи портупею з револьвером на поясі. Лейла замоталася в простирадло і підвелася з ліжка. Нарешті він поглянув на неї, і дівчина змінилася на обличчі, так наче змогла прочитати його думки.

— Отже, пане Яблонський, я сподіваюся, ви розумієте всю тяжкість обвинувачень?

Федя зціпив зуби. Ідіот, який же ідіот! Як він міг так підставити всіх... Йому здавалося, що до штабу можна дійти швидко й безпечно, а варто було зважити, що вигнанці деморалізовані, ніхто не чергує, а нічний ліс у військовий час — не найкраще місце для прогулянок. Тож нічого дивного, що вони натрапили на загін недобитої Оздемірової поліції на чолі з ротмістром Ніколаєм Лугіним.

— Участь у збройному захопленні влади, замах на життя захисників правопорядку, образа честі міста...— перелічив поліціянт.— Безсумнівно, за таких умов про вигнання не йдеться. Лише про страту.

Чути російську мову без німецького акценту було так дивно.

— Чудово,— українською відповів Федя.— Тільки я не Яблонський.

Поліціянт спохмурнів — чи то його спантеличила інша мова, чи він чекав каяття і розпачу. Лугін вигнув брови і провадив російською:

— Не найкраща стратегія. Вам ліпше співпрацювати. Я міг би заступитися за вас перед Верховною Радою.

— Надзвичайно люб’язно з вашого боку.

Джекі гірко зітхнула. Федя не насмілювався поглянути на неї. Його жер жахливий сором. Хлопець гарячково намагався вигадати, як ще потягнути час, що запропонувати їм, аби тільки її відпустили. Але жодної надії не було: Оздемір зловив золоту рибку, в його руках опинився символ протесту, єдина представниця законної влади, що надавала легітимності обраним городянами представникам, які виступали проти тиранії Верховної Ради. Хто ж її відпустить, навіть якщо Федя стрибне через голову... ідіот, який же він ідіот. І Тео тут нічим не зарадить.

— Панно Яблонська, ваш наречений, схоже, не розуміє серйозності ситуації. Але ж ви маєте розуміти.

Джекі мовчала, ніби втратила дар мови. Федя спробував був підвестися, але двоє поліціянтів вчавили його у стілець. Лугін похитав головою.

— Боюся, знову розчарую вас, пане Лугіне: це не Агнеса Яблонська,— відкарбував Федя українською.

— Пане Яблонський, не порушуйте Закон 4526,— промовив над його вухом інший поліціянт.

— Добре, я повторю,— скривився Федя.— Это не Агнесса Яблонская, уважаемый господин Лугин[92].

— Що? — посміхнувся ротмістр.— Даруйте, але я особисто знайомий з нею і вірю власним очам. Тим паче, панна Яблонська мала при собі паспорт.

Федя засміявся. Хлопець помітив, як Джекі розпростала плечі й витягнулася, наче струна,— він майже фізично відчував жах, що її наповнював.

— Ротмістре,— пирхнув Федя.— Ви маєте справу з вигнанцями. Ці люди влаштували підземний штаб просто у вас під носом, вони писали послання на вікнах Ратуші, вони гуляли Аристократичним районом і вдень, і вночі, й ви не вполювали жодного. Невже ви гадаєте, що справжня Агнеса Яблонська ходитиме глухим лісом на світанку без охорони?

Лугін недовірливо звів білясті брови й посміхнувся.

— Ви погіршуєте своє становище новою брехнею, пане Яблонський...

— Та зрозумійте ви нарешті — я не Яблонський!!! — загарчав Федя.— Я лише трохи схожий на нього! А вона — на Агнесу. Вигнанці намагалися пошити вас у дурні, і їм це вдалося!

Федя обернувся до Джекі, мигцем зазирнув у її золотисто-зелені очі, сповнені недовіри, а тоді рвучко смикнув її за волосся. Дівчина скрикнула, перука опинилася у нього в руках. Лугін здивовано закліпав, роздивляючись коротке скуйовджене волосся Джекі.

— Вона лише актриса. Ви ніколи не вполюєте справжню Агнесу — вона має найсуворішу охорону,— войовничо випнув підборіддя Федя.— Ану ж, придивіться уважніше, не помічаєте шрами на її обличчі? В неї колись були офігенні шипи під губою.

— Федю, нащо ти це робиш,— прошепотіла Джекі українською.— Вони все одно не повірять.

Лугін примружився, уважно вивчаючи біле як молоко обличчя дівчини. Тоді ротмістр уважно оглянув Федю, затримавши погляд на його освітленому волоссі. Федю аж трусило, він важко втягував прокурене повітря кімнати для допитів. Тільки б витягнути її. Тільки б витягнути.

— Я вам не вірю, пане Яблонський.

— Ваша рідна мова російська? — раптом запитав Федя.

— Гм-м-м, так, а що?

— Тоді, гадаю, ви не могли не помітити, що ця «Агнеса» так само порушує Закон 4526, як і я, і робить вона це без найменшого німецького акценту. Але якщо ви справді знайомі з родиною Яблонських, то маєте знати, що рідна мова Агнеси — німецька. І вона вельми кепсько розмовляла іншими мовами, хай як намагалася виконувати ваші ідіотські закони.

Погляд Лугіна став задумливим, він насупився.

«Якщо їм потрібен Яблонський, запропонуй обміняти Агнесу на мене».

Федя хитнув головою, забувши, що двійник його не бачить.

«Ні, Тео, маю дещо важливіше за тебе. Не лізьте на лівий берег, чекайте моїх вказівок».

— Що ж, припустімо. Ви обидва маєте доволі дивний вигляд,— нарешті вимовив поліціянт.— Але це не змінює факту вашої причетності до захоплення влади в місті.

— О, до речі. Ви ж прагнете повернути собі владу, яку «захопили» леобуржці?

— І ми це зробимо, не сумнівайтеся в цьому.

— Я не сумніваюся, лише хочу вам допомогти. Але в обмін на маленьку послугу.

— Наприклад?

— За всієї поваги, пане Лугіне, розмовляти я буду не з вами,— Федя потарабанив пальцями по столу.— Ану, кличте сюди вашого начальника, Джозефа Бридж-Паркера!

— Пана Бридж-Паркера було відсторонено особливим розпорядженням голови Верховної Ради Юміта Оздеміра за неналежне виконання завдання.

— Ну, то тягніть сюди свого Оздеміра,— вишкірився Федя.— Маю дещо повідомити!

Ротмістр перевів погляд на конвоїра біля дверей і ледь помітно кивнув. Поліціянт обернувся до дверей, але вони розчахнулися самі. На порозі стояв Юміт Оздемір власною персоною. Побачивши його прилизану шевелюру й білі тонкі кисті рук, наполовину приховані білосніжними манжетами, Федя мимоволі згадав подряпини на кам’яних сходах підвалу і бурі плями на стінах. Його занудило. Голова Верховної Ради Леобурга зайшов до кімнати й зупинився навпроти нього, ховаючись за яскравим світлом лампи.

— Я вас слухаю.

— О, пане Оздеміре,— силувано посміхнувся Федя.— Яка зустріч! Нарешті поговоримо предметно. Ви, ймовірно, збираєтеся штурмувати місто разом зі своїми російськими друзями? Вам це не знадобиться.

Турок презирливо скривив губи.

— Що ви можете запропонувати?

— Якщо ви відпустите цю дівчину, я здам вам Леобург. Кожен опорний пункт, місце кожного солдата, розташування всіх укріплень і всього озброєння. Я намалюю вам план вигнанського штабу, щоб ви нарешті влучили своєю субтериною саме туди, куди треба.

«Що?!»

— Що?!

Федя проігнорував вигук Тео в голові й наполегливий погляд Джекі.

— Звідки мені знати, що ви мене не обдурите?

— Річ у тому, що саме я складав план оборони,— Федя самовпевнено відкинувся на спинку стільця.— І тому я обізнаний у певних деталях. Розповім вам кілька цікавих штук. Ваші розвідники здійснять вилазку і переконаються в тому, що я не брешу. Тоді ми вийдемо на Австрійський міст, ви відпустите її, а я розповім усе інше. Адже ваша армія напоготові, пане Оздеміре. Ви легко захопите місто.

— Я проти! Я не хочу! — в голосі Джекі забриніли сльози. Федя зціпив зуби. Не можна на неї дивитися.

Оздемір задумливо поглянув на Джекі. Вона свердлила його полум’яним поглядом.

— Ми зустрічалися з вами на переговорах у Ратуші, чи не так? — повільно вимовив очільник-утікач.— Ви справді не Агнеса. Чим же ви така важлива?

— О, це мій персональний каприз,— усміхнувся Федя.— Але пропозиція взаємовигідна. Якщо ви триматимете її тут, або навіть стратите, то нічого не виграєте. Справжня Агнеса Яблонська в Леобурзі. Ви ж добре знаєте вигнанців. Вони так просто не здадуться. Ви можете спалити місто вщент, разом з його мешканцями, але чим же ви тоді будете володарювати, пане Оздеміре?

— Господи, Федю...— простогнала Джекі.— Не смій... Не роби цього! Будь ласка!

Турок втягнув запалі щоки, напружено міркуючи. Фединою спиною стікали цівки холодного поту, йому здавалося, що просто зараз той накаже готувати для них обох гільйотину.

— Пане Лугіне, а покличте сюди пана М.,— крижаним тоном вимовив Оздемір. Обличчя ротмістра витягнулося й побіліло.

— Якого ще в біса пана? — пробурмотів Федя.

За хвилину в кімнаті з’явився кремезний чоловік середніх літ, з широкими залисинами і коротким, непропорційним підборіддям. На ньому був шкіряний фартух з кишенями. Він оглянув Федю, потім Джекі. Щось у його погляді нагадало Феді різника. Якщо хтось і мав рубати шиї бунтівних леобуржців, то це був саме «пан М.». Оздемір наблизився до Джекі та простягнув до неї руку. Федя заціпенів. Він хотів сказати, щоб вона не ворушилася, щоб не дивилася на нього, наче його погляд паралізував, але не міг вимовити ні слова. Дівчина втупилася в Оздеміра і заховала руку за спину. Тоді «пан М.» рвучко схопив її за лікоть і випрямив її руку, простягаючи її туркові. Білі пальці Оздеміра зімкнулися на її зап’ястку.

— Що ви робите? — вигукнув Федя.

«Зроби щось! Зроби! Не дай йому скалічити її!»

Що він міг зробити?

Федя схопився на рівні ноги, але поліціянт із силою всадовив його назад.

«Пан М.» уважно вивчив руку Джекі й дістав з кишені обценьки.

— Ні! Стоп! — язик не слухався, Феді здавалося, що вони його не чують.— Не смійте цього робити!

— А то що? — посміхнувся Оздемір, погладжуючи руку Джекі.— Бачте, пане Яблонський, дуже незручно потрапляти в полон разом з дівчиною, до якої ви небайдужі. Ви й так розповісте мені все, що я захочу.

Джекі спробувала схопитися з місця, але тільки жалібно скрикнула, коли кат заламав її руку сильніше, а другий поліціянт натиснув на її плечі. «Пан М.» діловито примірився обценьками до її пальця.

— Тож, пане Яблонський, ми продовжимо балачки чи можна братися до справи?

— Зачекайте,— промовив Федя, невідривно дивлячись на худеньку руку, затиснуту в кулаці турка.— Вона нічого не знає. Вона ніхто. Це просто актриса. Що мені потрібно зробити, щоб ви її відпустили?

— Звучить розумніше,— кивнув Оздемір і повільно розтягнув вуста у зневажливій посмішці.— Ваші товариші мають дещо моє.

— Ратушу?

— Не тільки.

«Kurwa, тільки не це...»

Тео здогадався раніше. Перед Фединими очима знову промайнув підвал, ланцюги, кайдани.

— Лейла.

Очі Оздеміра жадібно заблищали, він кивнув.

— Я відпущу вашу кохану, якщо за годину вигнанці приведуть на Австрійський міст цю злочинницю. На неї зачекалося покарання.

«Ні!»

— Не можу гарантувати цього. Але надішліть їм повідомлення,— насилу пробурмотів Федя.

— Неодмінно,— кивнув Оздемір і відпустив руку Джекі. Кат сховав обценьки в кишеню.— І сподіваюся, ви розумієте, що вас я відпустити не зможу? Мене дуже заінтригував ваш анонс.

— Тільки після обміну... якщо вони на це погодяться,— прохрипів Федя.— Вважайте це моїм останнім бажанням.

Турок усівся навпроти нього, поруч з блідим Лугіним, і склав руки на животі. Його тонкі прозорі пальці нервово тремтіли. Схоже, окрім Лейли, його більше ніщо не цікавило.

— Ні. Ні! Цього не буде.

Тео затремтів, затуляючи вуха руками. Він ходив кімнатою туди-сюди, але ноги насилу пересувалися.

— Та що таке? — Лейла натягнула сорочку і заправила її в штани.— Тео, що відбувається?

— Я не можу цього допустити, треба щось вигадати! — його очі оскляніли, він дивився на неї, але ніби нічого не бачив. Вочевидь, подумки він розмовляв з двійником.

Вигнанка роздратовано видихнула і почала заплітати косу. Яблонський, нервово похитуючись, міряв кроками кімнату. Лейла підійшла до нього і зазирнула в обличчя:

— Розкажи мені. Що він каже?

— Вони з Женею у...— він замовк, але потім додав,— вони в Оздеміра. Оздемір у місті.

— Що?!

Лейла відчула, як на мить усередині все завмерло, а тоді осипалося вниз, наче вітрина, в яку влучили футбольним м’ячем.

— Він тут?!

— Так. І він хоче...— Тео схопився за голову.— Я цього не казатиму!

Лейлу затрусило, в роті пересохло. Вона підлетіла до Яблонського і схопила за комір сорочки.

— Чого він хоче?! Де він? Де цей сучий вишкребок?

— Він у в’язниці. Федя з Женею в нього. Оздемір знає, що вона не Агнеса. І він може відпустити її... якщо...

— Якщо що?! Та народжуй вже, Яблонський, дістав, ну!

— Якщо замість неї ми віддамо йому тебе.

Лейла відчула задуху, ніби її власна кімната перетворилася на кам’яний мішок підвалу, а зверху на ній знову було тіло її мучителя і зашморг врізався в горло.

— Не хвилюйся. Я цього не допущу,— твердо вимовив Тео і взяв її за плечі.— Ми вигадаємо...

Вона не чула його. Кожна клітина її тіла сповнена була ненависті. Лейла дихала ненавистю, важко втягувала в себе чорну липку субстанцію, а шкірою хвилями прокочувалося рідке полум’я. Він тут. Він досяжний.

— Я згодна.

— Що?! Ні,— Тео нервово засміявся.— Ні, нізащо.

— Стули пельку. Це не твоя справа.

Він грубо схопив її за руку.

— Ні, моя! Я ніколи не віддам тебе йому!

— То, може, ти віддаси його мені?! — Лейла задерла підборіддя й виклично дивилася йому в обличчя.— Це мій шанс, розумієш? Мій шанс!

— Що за дурню ти верзеш! — заревів Тео.— Ти геть збожеволіла!

— Так, і доволі давно! — засичала дівчина.— А тепер веди мене до нього!

— Лейло,— обличчя Тео набуло майже благального виразу.— Я не можу цього зробити!

Вигнанка люто зціпила зуби. Вона вже майже відчувала, як її ніж врізається в плоть Оздеміра. Як у його очах завмирає жах. Він знає. Він знає, за що.

— А це трохи образливо, коли тебе недооцінюють.

— Подивися на мене,— Тео важко видихнув і взяв її обличчя в долоні. Його темні очі палали, наче в лихоманці.— Ти не розумієш. У нього там ціла армія. Як я можу віддати тебе на неминучу жахливу смерть? — він ніжно торкнувся великим пальцем її рубця.— Ніколи.

Його тон чомусь зачепив її. Лейла накрила його руку своєю і потерлася щокою ос його долоню.

— Тео... Я повернулася сюди з Сибіру. Я витримала холод, голод і такі муки, ще тобі й не снилися. Я тренувалася кожен божий день у надії, що колись опинюся достатньо близько до нього, щоб помститися.

— Годі цих нісенітниць,— відрубав Яблонський.— Це неможливо. Але ми маємо вигадати, як витягти звідти дівчину. Я готовий посісти її місце...

— Добре, що ти готовий, але прикрість у тому, що Оздемір тебе не хоче, він хоче мене. І ти там казав щось про нісенітниці.

— Я тебе йому не віддам! — люто видихнув Яблонський.— Лейло, ти повинна знати, що я...

Тео нахилився до її обличчя. Лейла звикла бачити в його очах гнів, ущипливу насмішку або хіть, але те, що вона побачила зараз, налякало її по-справжньому. Дівчина скинула його руки й відскочила.

— Не кажи того, про що пізніше пошкодуєш,— перемагаючи сухість у роті, пробурмотіла вона.— Не смій. І ще. Я тобі не іграшка. Я не лялька і не паровозик на ланцюжку! Я сама розпоряджаюся собою!

— Ти не тямиш, про що кажеш! Навіть я не впораюся в такій ситуації. Ніхто не впорається! А ти — всього-на-всього жінка.

— Дуже сподіваюся, що Оздемір думає так само,— посміхнулася Лейла.

Яблонський похитав головою. Він ледве дихав. Лейла розуміла: хай що вона зараз казатиме, хай як намагатиметься переконати, він не зможе її відпустити. Вона могла поводитися жорстко, навіть жорстоко, вдягати чоловічий одяг, кидати свої ножі, але він усе одно бачив у ній лише жінку, слабку й беззахисну. Саме таких його, аристократа, змалечку привчали захищати й берегти. Все його єство протистояло цьому рішенню, і як би вона не наполягала, Тео не міг відправити її у в’язницю до кровожерливого недолюдка.

Він її не відпустить. Ніколи.

— Ні.

Лейла стомлено похитала головою.

— Простіше було б сперечатися з віслюком, ніж з тобою,— зітхнула вона.— Мені дуже шкода, що ти не віриш у мене.

— Я вірю, але не дозволю тобі вкоротити собі віку.

Лейла підступила до нього і ніжно торкнулася його плечей. Божевільний блиск в очах Яблонського потьмянішав, хоча погляд залишався напруженим.

— Я не знала, що так багато для тебе важу.

Він насупився, тоді посміхнувся. Лейла облизала губи і потягнулася до нього. Тео відвів погляд, намагаючись уникнути її впливу, але його рухи уповільнилися, і якоїсь миті він припинив чинити опір. Лейла штовхнула його до ліжка. Яблонський слухняно опустився на матрац, і вигнанка вляглася зверху, міцно обхопила його, засипаючи його шию поцілунками. Її пальці ласкаво куйовдили його волосся.

— Припини,— видихнув він.— Не зараз.

— А я хочу зараз.

Яблонський спробував відмахнутися, але Лейла зловила його руки й обережно завела йому за голову. Його очі розширилися від такого нахабства. Дівчина схилилася до його губ. Його погляд помутнів, дихання збилося.

Так, Тео міг би вбити її в чесному поєдинку, він стріляв краще, ніж вона кидала ножі. Та Лейла знала, коли саме він втрачає концентрацію. Тоді, коли вона обіцяє йому те, чого він ніколи не матиме, хай скільки ночей вони проведуть разом.

Секунда. Цього достатньо.

Лейла притиснула його зап’ястки до спинки ліжка і захлопнула кришку, приховану в поточеній міллю велюровій шторі балдахіна. Раз — і він полонений. Наче в колодках.

— Лейло! — заревів Яблонський.— Що ти робиш?!

— Мої смаки доволі специфічні,— реготнула вона і злізла з нього, застібаючи ґудзики на сорочці.— Мені дуже шкода, але Оздемір мені потрібен більше, ніж твоя турбота.

Лейла вийшла з кімнати і заблокувала вхідний люк. Машинально спробувала намацати руків’я ножів на корсеті, але вона була без звичної амуніції, та й Оздемір, авжеж, зробить усе можливе, щоб обеззброїти її до того, як почне свою пекельну виставу. В халяві її чобота ще залишався довгий мисливський ніж, але вона не мала сумніву, що його відберуть Оздемірові посіпаки. Тоді лишиться лише один — маленький кинджал у підборі.

І лише вона. Сама проти вурдалака та його армії.

Серце калатало до нудоти, ніби всередині працював чужорідний механізм. Вирішувати все потрібно швидко, поки Яблонський не розніс до бісової матері спинку її ліжка й не вибив люк у марних намаганнях урятувати її від самої себе. Шкода, він так і не повідомив, де саме має відбутися обмін, але найбільш імовірним місцем здавався Австрійський міст — центральний міст Леобурга, що з’єднував Аристократичний район із зайнятою ворогом частиною Робітничого району. Ймовірно, саме туди Оздемір і відпровадить Джекі. В тому, що він справді обміняє дівчину на неї, Лейла не сумнівалася. Цей упир зробить усе, щоб урешті-решт здобути її.

Вигнанка увійшла до штабної. За столом сиділи вигнанці.

— Що це в дідька значить? — промовив Матей.— Це неправда! Хтось бачив Агнесу?

— Гадаю, нам потрібно запитати в Теодора,— знизав плечима Марсело Мотта.— Де він?

— Учора його покликала ота,— процідив крізь зуби Матей.— І більше я його не бачив.

— Негайно знайдіть його. І заради Бога, відішліть уже людей на пошуки Агнеси!

— Ні.

Вигнанці здригнулися й обернулися до дверей. Лейла зайшла до кімнати. Матей схопився з місця, його кулаки були стиснуті.

— Що ти тут робиш?!

— Ви отримали телеграму від Оздеміра? — вимовила вигнанка, тамуючи сухість у роті.— Він каже, що Агнеса в нього. І він готовий обміняти її на мене. Правильно?

Мотта зблід, його обличчя витягнулося, рот розтулився.

— Звідки ти...

— Неважливо, звідки я знаю. Це правда. І Яблонський вам не допоможе. Зате можу допомогти я. Я згодна на обмін. Де він призначив зустріч?

— Десята ранку, Австрійський міст.

— Чудово,— Лейла коротко посміхнулася Матею.— Ходімо. І якнайшвидше.

— Де Тео? — насторожено запитав Мотта.— Ми не можемо приймати такі рішення без його згоди. І треба сказати Давиду...

— Не треба турбувати Давида, він ще, певно, не при собі,— швидко промовила Лейла й одразу затнулася, помітивши, як перемінилися обличчя вигнанців.— Тобто... навіщо вам Давид чи Яблонський?! Ми гаємо час! Ви хочете чекати на рішення вождів, навіть якщо це коштуватиме Агнесі життя? Мені треба до Австрійського мосту!

Мотта підвівся з-за столу і підійшов до неї.

— Але, Лейло, зрозумій, ти не повинна жертвувати...

— Нехай іде,— промовив хрипкий жіночий голос.

Лейла обернулася до дверей. Її ніби хльоснули. Біля люка стояла Роксана. Лейла ледве впізнала її в цій виснаженій старій. Макову вдову з ніг до голови огортало чорне, її обличчя здавалося синювато-білим на тлі цієї нескінченної пітьми, з якої була зіткана її постать. Запалі очі горіли ненавистю, руки тремтіли. Якби можна було вбити поглядом, вона б спопелила Лейлу на місці.

— Нехай іде. Вона має спокутувати свій гріх.

Лейла не могла дихати. Вона відвела погляд, аби більше ніколи не бачити перекошене ненавистю і горем Роксанине обличчя.

«Спокутувати гріх». Смерті на дибі в Оздеміра має вистачити.

— Звідки ти знаєш, що це не пастка? — сторожко спитав Мотта.

Лейла мовчки попрямувала до дверей, намагаючись не дивитися на чорну примару Роксани, але Матей у два кроки підлетів до неї і грубо схопив за лікоть.

— Ти під арештом, забула? І ходитимеш туди, куди тобі дозволять!

— Ну, оскільки ти вже так турбуєшся про мене, то, може, супроводиш до мосту? — презирливо посміхнулася вона.— І візьми ще кілька чоловіків із собою, бо ти один мене не втримаєш!

Вигнанець скривився, але відпустив її руку і штовхнув до дверей.

День видався нестерпно сонячним, наче й не було вчора туману, проте яскраве сонце не гріло, а лише випалювало очі. Після мороку леобурзької в’язниці Джекі практично нічого не бачила. Мороз прокрадався у складки її плаща, в’їдався, здавалося, в саму душу, і, ніби під його дією, вона не могла навіть заплакати — сльози замерзли десь глибоко всередині.

Судячи з того, що її вели до Австрійського мосту, вигнанці вирішили обміняти Лейлу. Можливо, таким робом їй замінили страту, на яку її засудив трибунал, і Тео не зміг протистояти цьому рішенню. Як воно — бути приреченою на смерть, відправленою на заклання власними ж друзями? Навіщо Лейла знадобилася Оздемірові? Адже він вигнав сотні людей, спотворив сотні людських облич — чоловіків, жінок, дітей... Чому саме Лейла? Джекі відчувала, як від цих думок усі її нутрощі перекручує, наче у м’ясорубці.

Федя йшов одразу за нею, але хай скільки разів вона оберталася, хлопець не зводив на неї очей, хоча вона так жадала бодай одного, бодай швидкоплинного погляду! Його обличчя було сіре, ніби неживе. Федя готувався до того, чого боявся найбільше. І все через неї.

Вона житиме, а він помре. Хай що він скаже, хай що зробить, це не зупинить Оздеміра. І вона ніяк не зможе цьому перешкодити.

Адже він міняє не лише власне життя і життя Лейли, він міняє ціле місто на неї одну. Якоїсь миті ця думка напустила на Джекі такий жах, що їй захотілося накласти на себе руки просто тут і зараз, аби не допустити цього. Скільки людей, скільки її друзів загине вже найближчим часом! Їх ударять у саме серце, а вони навіть не зможуть гідно опиратися. Але в неї відібрали револьвер, та й ампули з ціаністим калієм у роті не було, а з обох боків її супроводжували конвоїри.

Краще б вона не намагалася допомогти Данилові, краще б не втікала сюди. Краще б вона взагалі не народжувалася! Кого вона врятувала? Кому допомогла? Джекі схлипнула. Морозне повітря вривалося у її горло і стискало його пазуристими лапами, не дозволяючи дихати.

Нащо тобі жити, якщо він помре за тебе? Нащо тобі жити, якщо він помре?

Попереду вже бовваніли обриси Австрійського мосту. На лівому березі, наче обвуглені ребра, стирчали рештки обгорілих ліхтарів, з химерними напливами на чавунних канделябрах. Джекі помітила кілька силуетів на тому боці. Ближче за всіх стояла Лейла. Її рухи були неприродно рвучкими, наче їй хотілося якнайшвидше подолати міст. З вікон будинків і з-за барикад стирчали цівки пневмогвинтівок. Лугін підняв руку, і поліціянти зупинилися. Хлопець, обличчя якого приховувала хустка, жестом наказав леобуржцям здійняти цівки гвинтівок догори.

Лейла рішуче попрямувала до них. Один з поліціянтів підштовхнув Джекі вперед, але її ноги ніби вклякли й відмовлялися підкорятися. Дівчина похитнулася і раптом кинулася до Феді. Він пригорнув її до себе однією рукою, так відчайдушно і так міцно, що вона мало не задихнулася.

— Не роби цього, не треба... я все одно помру... я не зможу без тебе...

— Йди. Йди вже, будь ласка.

— Федю... навіщо?!

Він притулився до неї ще міцніше, його подих обпік її скроню.

— Бо я кохаю тебе, курчатко.

Федя відштовхнув її від себе. Конвоїри схопили її за руки і потягли, але Джекі все не могла відірвати погляд від Феді. В його темних очах палахкотів хворобливий, божевільний вогонь — наче він палав зсередини, згораючи вщент, і вона дивилася, дивилася на нього що було змоги, аби не змарнувати жодної з тих кількох секунд, які у них лишилися. Розпатлане біляве волосся, щільно стиснуті побілілі губи, плями сажі на рукаві сорочки. Це її Федя, це її життя. Життя, якого більше не буде.

Навколо раптом стало тихо, наче у вакуумі. Хтось підхопив її і поніс до мосту. Цієї миті Джекі відчула, що всередині більше не лишилося жодної емоції. Нічого.

Він міняє на неї ціле місто, але ця жертва її не врятує. Вогонь, що палав усередині нього, спалив і її.

Найбільше дратувало це безглузде цокотіння зубів. Лейла міцно стиснула щелепи, але все одно тремтіла так, що зуби відбивали чечітку. Вона не могла ані дихати, ані думати про щось, просто дивилася під ноги і механічно робила крок по кроку. Швидше. Швидше. І не дай Боже, він прибі...

— Лейло!!!

Вигнанка заклякла, ніби від пострілу в спину. Кілька секунд вона не наважувалася обернутися, але тоді все-таки кинула погляд через плече.

Навіщо вона це зробила...

Тео стояв біля самого мосту. На ньому навіть не було верхнього одягу, лише сорочка. Він важко дихав, вочевидь, біг через пів міста. Матей щось пояснював, перегороджуючи йому шлях. Але Тео дивився на неї, не звертаючи ні на що уваги, і в його очах застиг той відчайдушний, хворобливий жаль, ніби якби він біг бодай трохи швидше, то зміг би її зупинити. Тео сіпнувся, відштовхуючи Матея, але двоє вигнанців схопили його за плечі.

Лейла не зробила нічого. Не кивнула йому. Не махнула рукою, не всміхнулася. Вона не зробила нічого. Вона нічим не могла допомогти ні йому, ні собі. Вони обоє приречені. І обоє зроблять те, що мусять.

За секунду його вогненний погляд перескочив убік, і Лейла обернулася. Поруч стояла Джекі. Вона хотіла щось сказати, але не змогла.

— Час збирати каміння,— прошепотіла до неї вигнанка.— Іди.

Лейла обійшла її і швидко попрямувала до поліціянтів. Більше вона жодного разу не оберталася, ніби Австрійський міст загорівся і впав просто в неї за спиною.

Данило нервово обсмикував рукава смокінга і поправляв шпоньки. Кров пульсувала у скронях, його нудило від хвилювання. Чому він знову бере участь у чистому безумстві? Хіба мало було викрадення Агнеси з в’язниці? Цього разу масштаб значно серйозніший. Про що він думав, коли встрявав у план викрадення цісарського радника? Про що він узагалі думав, коли ліз у цю кляту реальність за своїм навіженим дядьком?

Ґрета порпалася у валізі.

— Зінкевич дав мені це,— вона дістала револьвер і прокрутила барабан.— Ти маєш зброю?

Данило розгублено кивнув.

— Тільки буде важко пронести повз охорону.

— Не хвилюйся. Я про це подбаю,— дівчина простягнула руку, і він віддав їй зброю.— Так, що в нас тут ще?

Ґрета кілька хвилин копирсалася в речах, а тоді витягнула колбоподібну штукенцію.

— Прихопила у вигнанців. Як вважаєш, нам знадобиться люмінола?

Данило почухав потилицю. Їм цілком може знадобитися світло. Крім того, люмінола має й інші цікаві властивості. Данило згадав, як викрив Альберта на очах у Бридж-Паркера, покропивши дивовижною рідиною краплини крові на його одязі.

— Дідько його зна...

— Лови,— рішуче кивнула дівчина.— Най буде.

Данило запхнув до кишені люмінолу. Ґрета зібгала речі у валізу, зачинила її і вийшла. За хвилину хтось тихенько стукнув у двері й одразу ж смикнув. Данило запустив Казумі до себе, дівчинка занесла в номер купу тканини.

— Це що?

Казумі інстинктивно відповіла японською, а тоді роздратовано закотила очі.

— Костюм! Я робити його для Лейли.

— Ну, її тут немає,— знизав плечима Данило.— І... ти ж пам’ятаєш? Ти сидиш у готелі й чекаєш. Стеж краще за своєю «пташкою» і доповідай новини.

Дівчинка похитала головою.

— Я піду з вами. Я можу допомогу. Цей костюм... це... я його зменшити. Він корисно,— вона похилила плечі.— Я хотіла допомогу. А вона кричала.

— Лейла буває дуже запальною, не ображайся. Ти, мабуть, прийшла невчасно.

— Вона... вона така... я хочу бути як Лейла.

Данило підійшов до неї і обійняв за плечі.

— В Лейли було важке життя, їй випало чимало випробувань. Вона стала такою, бо довелося. І вона багато тренувалася. Я вдячний тобі за намагання допомогти, але план не наш, розумієш? Для тебе в ньому роль не розписали, і ми не змішуватимемо карти нашим союзникам.

Дівчинка мовчала, опустивши погляд у підлогу, її губи тремтіли.

— Вона сварилася, бо я нікому не потрібна. І ти теж говорити так. А я так не думати. Я хочу довести.

— Я так кажу, бо іноді корисніше не брати участі, аніж усе зіпсувати. Я поговорю з Лейлою, щоб вона тренувала тебе. Домовилися?

Казумі кивнула. Данило зітхнув з полегшенням. Дівчинка притиснула до грудей свій саморобний костюм і пішла.

— Руки!

Лейла завела руки за спину, і поліціянт закував її у широкі залізні кайданки. Чудово. З мотузкою було б значно гірше. Лейла поворушила пальцями. Її чомусь досі не обшукали, але не було ані найменшого сумніву, що ніж у її чоботі обов’язково знайдуть. Що ж, якби в неї був план, це було б його частиною.

Адже є ще один. Сьомий ніж, остання надія.

Бій ніколи не закінчується.

— Уперед!

Їх з Федею вели разом, але вони навіть не дивилися одне на одного. Смертники. Якоїсь миті Лейлі стало цікаво, чи відчуває він бодай найменшу провину за те, що його любку обміняли саме на неї, але потім дівчину знову охопила цілковита байдужість.

Попереду бовваніла темна брила леобурзької в’язниці. Ворота відчинилися, полонених завели всередину вузьким темним коридором. Лейлі наказали зупинитися обличчям до стіни, з нею залишилося двоє конвоїрів, а Федю кудись повів ротмістр.

— Уперед!

Поліціянт грубо розвернув її за плече, і Лейла ледве стрималася, щоб не копнути його ногою. Її повели гвинтовими сходами нагору. Повітря було просякнуте запахом мишей і тліну, до горла підкотив клубок. Рипнули двері. Її заштовхнули до камери.

— Чекай.

У Лейлиній голові було темно, наче туди налили чорнила. Вона відчувала лише гостре, пекуче нетерпіння — саме очікування і було першою з тортур, які приготував для неї Оздемір.

«Вона в безпеці. Що ти робитимеш далі?»

Голос Тео звучав глухо, ніби він розмовляв з ним з підземелля. Федя понуро плентався коридором леобурзької в’язниці слідком за Лугіним. Їхні кроки відлунювали від грубих кам’яних стін.

«Ти знаєш. Ти добре це знаєш, Тео».

«Я готовий».

«Будь готовий до ще гіршого, ніж можеш уявити. І... дякую тобі».

Федя підняв ширму швидше, ніж Тео встиг відповісти.

Лугін відчинив двері камери і запустив його. Всередині панувала напівтемрява, лише свічка в кутку висвітлювала кам’яне склепіння. Посеред камери висіла величезна завіса, що приховувала іншу частину кімнати. Федя відчув задуху, як і тоді, в льосі леобурзького очільника.

— Гадаю, ви зараз маєте дуже бадьорий настрій, пане Яблонський,— промовила тінь у кутку і звелася на повен зріст. Оздемір зробив крок до нього і склав руки на грудях.

— Ну, як вам сказати,— Федя вигнув брову.— Бувало й краще.

— Ви маєте бути цілком задоволені собою. Ваша кохана у відносній безпеці, а ви, авжеж, не збираєтеся виконувати свою обіцянку.

— Ви такий кмітливий! — Федя задер підборіддя й нахабно посміхнувся.— Маю для вас невеличке послання від леобуржців.

І показав середній палець.

Турок лише стримано посміхнувся.

— Ви, певно, забули, що я радив мене не обманювати?

— Так. Але не бачу сенсу сповідуватися вам. Ви ж однаково мене вб’єте.

— Вб’ємо? — криво посміхнувся Оздемір і зірвав завісу зі стіни.

Ланцюги на стіні. Диба. Величезний дерев’яний хрест. Таця з голками. Цвяхи. Обценьки. Величезна кількість обценьків різноманітних форм і розмірів. Палиця з шипами.

Напад нудоти стиснув горло, кінцівки помліли.

— Гарних вам вражень, пане Яблонський. Якщо захочете поговорити, покличте мене.

Леобурзький диктатор обійшов його і вийшов з кімнати.

Обпалений, розлючений Леобург нависав над нею, тиснув, ліз в очі, в голову. Джекі мовчала, горло ніби стиснув зашморг — здавалося, тільки-но вона спробує вимовити бодай звук, одразу ж помре. Вони майже бігли до Михайлівського собору. Тео дивився на неї так само, як до цього Федя — напружено, але несфокусовано, ніби думками перебував десь далеко. Тео дослухався до чогось усередині себе. І Джекі жадібно ловила найменшу зміну у виразі його обличчя.

— Ми обоє винні,— нарешті пробелькотіла вона.— І... мені так шкода, Тео...

Він повільно перевів на неї погляд і хитнув головою.

— Тебе треба сховати,— неуважно мовив він і обернувся до вигнанців, що супроводжували їх.

— Ми не маємо безпечного місця,— байдужно знизала плечима Джекі.

— Поки що побудеш у с...

Тео раптово похитнувся і схопився за стіну. Джекі різко обернулася. Він захрипів і зігнувся навпіл, наче від удару в живіт. Вигнанці підскочили до нього.

— Що таке? Тео! Що з тобою?!

Джекі затиснула рукою вуста, щоб не скрикнути. Тео хотів зробити крок, але впав на бруківку, ніби його вдарили ще раз.

— Що з ним таке?! — злякано вигукнув його товариш і обернувся до Джекі.

— Це не з ним...

Вона впала навколішки поруч з Тео і торкнулася його плеча. Його тіло корчили судоми, зуби міцно стиснулися, очі закочувалися. Біль, що проймав його тіло, вгризався і в неї, щосекунди дужче і безжалісніше. Джекі затремтіла.

— Беріть його! Несіть до собору! Швидше!

Один з вигнанців скинув плащ, вони підняли Тео з землі й побігли.

Світло сонячного дня змінилося на півморок собору. Тео поклали на порожній матрац біля забитого дошками вікна. Навколо метушилися люди. Лунали крики, хтось термосив її за плече, але Джекі нічого не бачила й не чула. Всю її увагу поглинав Тео: кожен рух, кожен подих означав, що він — він — ще живий.

Тео сипів і корчився, розгризаючи губи в кров. Вигнанці дивилися на нього з забобонним жахом, одна з жінок зашепотіла молитву.

— Геть! Геть звідси! — гаркнула Джекі.— Ви нічим не допоможете!

Вона тримала Тео за плечі й відчувала, як конвульсивно скорочуються його м’язи. На секунду він завмер і без сили впав на матрац. Яблонський важко дихав і лежав нерухомо. Люди навколо заклякли, невідривно дивлячись на його бліде, наче скам’яніле, обличчя. Поруч з Джекі ніби нізвідки з’явилася Катажина.

— Що з ним?

— Вони... вони пов’язані... Вони пов’язані... я...— Джекі душили сльози.

— Вони не брати, вони двійники,— пролунав позаду голос професора Кубрика.— Вони двійники...

Катажина вражено вирячила очі та втупилася в Джекі. Ймовірно, дівчина, як і багато леобуржців, не вірила в теорію паралельних світів, але цієї хвилини здогад про те, чому так сильно змінилася Агнеса, зблиснув у неї в голові.

Перерва була недовга. Тео загарчав і страхітливо вигнувся. Джекі кинулася до нього.

— Федю! — вона вже кепсько розуміла, що відбувається, їй здавалося, їй так само викручують руки, вона терпить такі самі муки.— Чуєш... Ми витягнемо тебе!!! Ми... Ми... Тільки тримайся!

Як би їй хотілося самій вірити в ці слова! Вона схопила обличчя Тео в долоні. Його очі здавалися божевільними — він ніби нічого не бачив, у кутиках від напруги проступила сітка судин. Новий удар змусив його застогнати, скреготнувши зубами, пальці скрутило судомою. Джекі відчувала, як дедалі більше втрачає розум, її тіло горіло вогнем.

Новий удар.

— Треба щось робити...— пробурмотів професор Кубрик, опустившись поруч з матрацом навколішки.— Вони ж... вони ж уміють вимикати чужу свідомість. Агов, Теодоре! Теодоре, ви мене чуєте? — він схилився над Тео.— Ви можете ізолюватися від нього?

Тео придушено застогнав і закашлявся, потім спробував сплюнути. Джекі сама відчула залізний присмак крові в роті.

— Не можу...— прохрипів він.— Інакше... він... він... не витримає...

— Федю!!!

— Не лементуй, ти робиш тільки гірше! — Джекі відчула на плечі важку руку Катажини.— Сльозами не зарадиш!

— Не чіпай...— видихнув Тео.— Вона йому потрібна. Він марить... нею...

— Федю...— Джекі ніжно прибрала налиплі пасма волосся з чола Тео.— Я з тобою. Чуєш? З тобою.

Ті самі очі, ті самі брови, те саме підборіддя — однакове тіло і навіть душа одна на двох. Вона схилилася над Тео так, щоб він міг бачити лише її. Його погляд був каламутний, але в чорних очах на мить спалахнуло впізнавання. Яблонський насилу підніс руку і повільно провів пальцем по її щоці.

Світ розчинився. На неї дивився Федя, як і тоді, на задимленій Михайлівській площі, коли Тео витягнув її з-під струменя вогню. Він був тут, вона відчувала його, бачила його, розмовляла з ним, тулилася до нього. За секунду Тео важко видихнув і опустив повіки. Його щоки набули землистого відтінку, очі запали. На якусь мить Джекі здалося, що він помер.

— Тео...— вона потрусила його за плече.

Яблонський здригнувся і розплющив очі. З його погляду водночас зник туман, він отямився.

— Дай... води...

Катажина одразу ж піднесла до його вуст глиняний глечик.

— Що з ним зараз? — прошепотіла Джекі.

— Не знаю,— Тео звівся на лікті та зробив кілька ковтків з глечика, який йому простягнула дівчина.— Його зняли з диби... І, оскільки я живий, він теж... поки що...

Джекі провела рукою по його волоссю і притулилася щокою до грудей. Серце Тео билося уривчасто і неспокійно. Джекі здавалося, що вона бачить свого Федю на голому камінні в темній затхлій камері — марево, що часто переслідувало Агнесу після в’язниці.

— А Лейла?

Тео нічого не відповів і важко завалився на матрац.

Зал Віденської опери був наповнений поважним пошептом, клацанням театральних тетраноклів, шелестом розкішних суконь і солодким ароматом парфумів. Усередині Данила ніби натяглася струна, він не міг поворухнутися, прикипівши до крісла. Місця під ложею цісаря займало ще двоє агентів Ревкомітету в супроводі поважних пані. Нагорі, навскоси від нього і просто над ложею Вільгельма, сидів Зінкевич. Бачити його без кашкета і звичного картатого вбрання було дивно: волосся було набріолінене, пенсне поважно виблискувало в напівтемряві. Погляд «революціонера» був зосереджений і холодний, і Данило відвів очі. Так, він уб’є їх усіх, як щось піде не за планом.

Завіса на мить роз’їхалася, на сцену вийшов конферансьє.

— Його цісарська й королівська величність! — проголосив він, і всі присутні підвелися.

Данило обернувся до цісарської ложі, серце наче скам’яніло — він практично не відчував його биття. Цісар Вільгельм, людина-війна, підійшов до бортика і привітально помахав рукою своїм вірним підданим. Його оточувало троє охоронців. Зал наповнився радісними вигуками і тим патріотичним чадом, у якому купався Відень з моменту «прикрого непорозуміння» на українському кордоні. Кінчики довгих вусів цісаря були хвацько підкручені, комірець незмінного військового мундира врізався в горло. Цісар допоміг усістися своїй безбарвній худосочній імператриці й сів сам.

— Я не запізнилася?

Данило здригнувся й кинув погляд на Ґрету, що ковзнула до свого місця поруч з ним. Дівчина вбралася у довгу чорну сукню, спідниця якої легко відділялася від корсета і не заважала б швидким рухам. Ґрета дістала з-під спідниці револьвер і вклала в Данилову руку. Її білява перука була дбайливо вкладена у коси. Данило мимохіть подумав, який незрівнянний вигляд мало б її власне волосся, якби вона так прикро не позбулася його.

— Бачу, що ні,— посміхнулася дівчина.— Онде він.

У цісарській ложі з’явився дядько Іван. У Данила перехопило подих. Хто б міг подумати, що йому колись доведеться викрадати власного дядька з-під носа правителя найбільшої і найнебезпечнішої країни Європи? Окрім того, про його справжні наміри не знала жодна жива душа, крім Ґрети. Зінкевич зловив його погляд і хитнув головою. «Не роби дурниць!» Але ж більшої дурниці вже годі й вигадати!

Бліде газове світло змеркло. Залунала увертюра. Данило помітив, як Ґрета нервово посовалася на місці. Цісар байдужно дивився на сцену. Елвір Дем’янич поважно відкинувся на спинку крісла і роздивлявся зал.

Усе почнеться за якихось п’ятнадцять хвилин.

Данило витер піт з чола. Від напруги стало важко дихати. Він помітив, як Зінкевич присунувся до самого краю балкона. Його худі пальці намертво вчепилися в оксамитове бильце.

Данило витягнув з кишені жилета годинник.

Дванадцять хвилин.

Час завмирає. Оперна арія ріже вухо, наче звук пилки. Ґрета киває на агентів під цісарською ложею. Вони починають рух. Ще п’ять хвилин — і в залі вибухне димова бомба.

А раптом Зінкевич захоче вбити цісаря? Адже вбивство нічого не вирішить. Раптом він усе поламає?

Сім хвилин.

Дядько Іван нервує. Він втягує голову в плечі та схиляється над бильцем, ніби хоче роздивитися те, що внизу.

П’ять хвилин.

Ґрета тихенько відчіпляє гачки спідниці та складає її під крісло, залишаючись у чорному шкіряному корсеті й тонких чорних штанцях.

Чотири хвилини.

Данило зауважує краєм ока якийсь рух. На балконі третього поверху, майже під самим дахом, пролітає тінь. Агент Ревкомітету? Але ж це не за планом!

Три хвилини.

Лунають вигуки. Тоненька людська фігурка раптом з’являється на бильці балкона. Вона балансує на самому краєчку, і від неї, немов продовження руки, висковзує чорна блискавка.

Що це в біса таке?!..

Чорна блискавка досягає величезної кришталевої люстри. Це канат з гаком! Фігурка злітає в повітря і летить просто на цісаря.

— О ні... ні...— Данило чує свій шепіт ніби збоку.

Зал вибухає криками, музика перетворюється на какофонію і змовкає. Данило обертається до Зінкевича. Його обличчя спотворене люттю. Охоронці цісаря стріляють у бік летючої постаті...

Чорне тільце впало вниз і завмерло між рядами. Маленьке і безпорадне.

Данило навіть не зрозумів, як перестрибнув бильце і приземлився просто на голову якійсь дамі з пір’ям. Хтось несамовито лементував, Данила били по спині парасольками і кулаками, в очах посиніло від болю в коліні. Він прошмигнув між ліктів і колін до нерухомого чорного тільця.

— Казумі! Казумі, ти мене чуєш?!

Дівчинка розплющила очі. Кілька секунд вона фокусувалася на його обличчі. Вона хотіла щось сказати, але з куточка рота полилася кров. Замість слів вийшли тільки страшні здавлені хрипи. Данило ковзнув поглядом по її тілу.

Смішний саморобний костюм був прострелений на грудях.

Вона розтулила рот і стиснула його руку, але тільки захрипіла.

— Навіщо ж ти... навіщо ти це зробила...

Кілька секунд вона невідривно дивилася йому в обличчя, а тоді її погляд затуманився, величезні чорні очі оскляніли.

— Яблонський! — люто засичала йому на вухо Ґрета і схопила за комір.— Хутко!

Пролунав вибух, залу сповнив густий ядучий дим. Данило спробував підняти тіло Казумі, але Ґрета потягнула його до виходу, й потік переполоханих людей, що в паніці збивали крісла, топтали шлейфи суконь і збивали з ніг забарливих невдах у дорогих смокінгах, поніс його геть, наче гірська річка.

— Замах на цісаря! Рятуйте його величність!

Нарешті вони вирвалися з димної зали. Данило оглух і осліп. Перед очима досі стояло обличчя Казумі, беззахисність її маленьких рук, жах у згасаючому погляді. Вона думала про Лейлу. Вона хотіла переказати їй щось, але не змогла. І вона ніколи не повернеться до Леобурга, бо він кинув її тіло там, на полі бою.

— Дивися!

Попереду серед пір’я і циліндрів промайнула голова Зінкевича. Він роззирнувся. У натовпі вигулькнув один з агентів і махнув рукою. Цісаря в коридорі вже не було. Але Данило раптом помітив попереду знайомий силует.

Елвір Дем’янич. Цісарська охорона геть забула за нього, рятуючи від небезпеки свого патрона.

Данило кинувся вперед, розпихуючи ліктями переполоханий натовп. Зінкевич і один з агентів метнулися йому напереріз. Дем’янич пірнув до гардеробу — в кінці вузького і темного закутка були непримітні двері для фурманів.

Дядько Іван відчайдушно смикав ручку, але там було замкнено. Данило заскочив слідом за ним, затуливши собою світло з коридору. Радник цісаря повільно обернувся. Його зацьковані, божевільні від жаху очі здивовано розширилися.

— Я вас знаю?

— Привіт, дядько Іване,— посміхнувся Данило та вгатив йому по голові руків’ям револьвера.

Розділ 15

Найдовша ніч

Федя здригнувся. Якусь мить його наче сповнювало світло — приголомшливе, неконтрольоване світло, яскравіше за сонячне сяйво, світло, що випалювало всі думки й почуття. Лише за кілька секунд він здогадався, що хтось підніс до його обличчя лампу. Крізь гостре сріблясте сяйво проступило синювате обличчя Лугіна.

— Схоже, ти трохи перестарався, друже,— пробурмотів поліціянт.— Він так довго не протягне.

— Я — людина маленька,— пролунав другий голос збоку.— Мені наказують — я виконую.

— Нам потрібна інформація, а не біфштекс, а цей уже навряд чи може розмовляти!

Федя відчув, як Лугін торкнувся його підборіддя і повернув його голову. Очі набрякли так, що практично не розплющувалися, він уже кілька годин висів на ланцюгах біля стіни. Дивно, але Федя не відчував болю, хоча й розумів, що його тіло має палати вогнем і битися в конвульсіях. Хлопець не відчував нічого, крім настирливого бажання позбутися цього клятого світла, що нищило його мозок, просочувалося під шкіру і роз’їдало нутрощі, наче кислота. Його сприйняття світу огрубіло, стало тваринним — Федя не розбирав слів, не міг розмовляти і, якби не ланцюг, що тримав його, звалився б на підлогу, наче потовчений шмат м’яса.

— Здається, отямився,— констатував Лугін.— Дай йому відпочити години зо дві, а тоді продовжуй.

— Пробачте, пане ротмістре,— промовив голос.— Я маю інший наказ.

Поруч щось затріскотіло, заблискотіли спалахи, і Федине тіло пронизав жахливий біль, м’язи скрутило судомою. Щелепи звело, в роті знову з’явився огидний кривавий присмак.

— Стривай! — Лугін стояв десь близько, але Феді здавалося, що він чує того з підземелля. Інтонація ротмістра була майже благальна.— Пане Яблонський, я не допоможу, якщо ви не співпрацюватимете!

Федя бачив перед собою лише очі. Яскраво-зелені, з золотистими блискітками. Вони затьмарювали і сліпуче світло, і сині потворні обличчя, і спалахи електричного кийка. Він уже й забув, хто саме так дивився на нього, але мав у понівеченому тілі примарне відчуття тепла. То був наче спогад з дитинства, наче крапля дощу пекучого літнього дня. Цей хисткий місток до життя — єдине, що йому залишилося.

Лейлу лихоманило, м’язи, напнуті, наче струни, млоїло від напруження. Руки в ланцях затерпли, але вона поки що не збиралася визволятися. Спочатку слід дочекатися Оздеміра. Чому ж він ховається? Чому не приходить до неї, не заводить свої пекельні пестощі? Думки плуталися, вона відчувала, як залишки здорового глузду полишають її. Навіщо вона пішла на це? Чому їй так кортить померти? Якась її частина палко прагнула смерті, що здавалася їй значно привабливішою за цю нескінченну безодню люті й мороку, в якій вона захлиналася вже кілька років. Вона пішла, щоб якнайшвидше позбутися цього почуття. Вона не може програти цей бій. Бо навіть якщо їй не вдасться перемогти свого ворога, нагородою для неї стане смерть.

День згасав, поволі змінюючись на бузкові сутінки. Крізь ґрати в камеру зазирав напівпрозорий місяць. Лейла чекала так довго, що страх майже минув. Десь у глибинах в’язниці хтось кричав. Спочатку голосно, потім було чути лише здушені стогони, а тоді все стихло. Перед очима промайнули картини: Федя, якого катували в буцегарні, Тео, який помирав від чужих мук. Дівчина затремтіла від ознобу, але її думками знову заволодів леобурзький очільник-утікач. Чому ж він не йде до неї? Чи вже настільки впевнився у власній перемозі, що залишив її на десерт?

У коридорі хтось закашлявся, брязнули ключі. Лейла підійшла до дверей.

Охоронців було двоє. Розмовляли російською.

— Розколовся?

— Ти його бачив? Навіть якщо захоче — вже не розкаже.

Вони помовчали, тоді другий голос глузливо пирхнув:

— Не розумію, нащо вони катують бідолаху, якщо наші прийдуть от-от.

— Воно, звісно, так, але з його інформацією точніше...

— Трохи запізно йому розповідати,— хрипуче зареготав другий.— Може, й помилували б, якби щось корисне сказав, а так — клямка запала, як-то кажуть. До ранку наші все одно зрівняють їх із землею.

Охоронці відійшли від дверей. Лейла глибоко вдихнула. Зовні щось відбувалося, але що саме? «Зрівняють їх із землею». Вона підштовхнула хисткий столик ближче до стіни і влізла на нього. Тепер вигнанка бачила сумні поля з ріденькими гайками, що оточували леобурзьку в’язницю. Попереду в сутінках вбачався якийсь рух, подекуди темряву прорізували спалахи блідого світла. Аби краще розгледіти, дівчина притулилася до холодних ґрат. І раптом зрозуміла, що старі грубі стіни в’язниці трусяться, наче хворий у пропасниці, а те, що вона спочатку вважала за нічний туман, виявилося пелехами густої, важкої пари від сотень машин, що рухалися.

Лейла вдихнула, але видихнути не змогла.

На Леобург повзли танки. Не один і не два, як раніше. Вкриті товстим шаром броні гіганти перемелювали гусеницями тьмяну траву і грудки мерзлого ґрунту, лишаючи чорні смуги на припорошеній снігом землі. Старовинний дуб, що виріс тут значно раніше за Леобург, затріпотів, наче тростина, коли поруч з ним, майже торкаючись бронею, проскреготів російський «ведмідь».

А тоді й у небі, десь над темними хмарами, заревли мотори.

Під Лейлиними ребрами закололо, тільки-но вона звела погляд угору.

Танки ніколи не приходять самі. Їм прокладають дорогу бойові дирижаблі.

— Один... два... три...— в горлі пересохло.— Десять...

Оздемір міг розповідати про добровольців з російської громади все, що заманеться, але сьогодні їх атакувала Росія.

Бузкові сутінки швидко поглинала густа чорна імла, сестри-жалібниці запалювали лампи. Джекі втратила лік часу. Вона ані на мить не полишала Тео. Його судомило, потім він задихався, тоді складався навпіл і гарчав від болю, але згодом затихнув. Так він і лежав уже кілька годин, і тільки слабке дихання свідчило про те, що він — а отже, і Федя — ще живий.

Джекі довго лежала поруч, обійнявши Тео однією рукою і притиснувшись до його плеча, і жадібно ловила ледь відчутний стукіт серця, а тоді її долоні торкнулася Катажина — Джекі кликав лікар Шварц, і вона неохоче підкорилася. Лише б не радили їй відпочити.

Джекі пересувалася, наче вві сні. Її худі білі руки у тьмяному газовому світлі здавалися прозорими і працювали майже без її участі — перебинтовували, підтикали подушки, витирали піт з чола пораненого. Вигнанці з подивом роздивлялися її коротке скуйовджене волосся, яке раптово змінило чорні чепурні локони, але вона не збиралася нічого пояснювати. Допомагаючи леобурзьким лікарям, Джекі знемагала від люті й роздратування. Нащо вони забрали її? Вона має бути з Тео. Вона повинна бути там., коли він... Дівчина похитала головою, відганяючи безжальні думки, і зиркнула на матрац. Тео лежав у тій самій позі, Катажина прикладала до його чола вологий бинт. Джекі рвучко стягнула з обличчя маску і вдихнула вологе повітря собору. Раптом вона відчула, що задихається. І тоді побігла.

Джекі бігла гвинтовими сходами так, ніби її переслідував вогонь. Вона заскочила на оглядовий майданчик і притулилася до шорсткої кам’яної стіни. Вітер шарпав поділ її сукні, влітав у легені й обпікав холодом, вона жадібно хапала крижане повітря, але ніяк не могла надихатися, ніби горло стискала чиясь рука.

На краю майданчика сидів Аслан. Він бурмотів молитву, покірно схиливши голову, і в цьому видовищі було щось магічне — застигле місто, оповите молочною імлою, наче саваном; тривожні хмарки, що плинуть на тлі повного місяця, і самотня постать, яка молиться на краю світу Вигнанець підвівся, згорнув килимок і обернувся до Джекі.

— Вибач...— прошепотіла дівчина.— Я не хотіла заважати.

Він хитнув головою, тоді обернувся до міста, ніби звертався до нього.

— Неспокійно. Занадто тихо. Сьогодні буде дуже, дуже довга ніч.

Від його голосу руки Джекі взялися сиротами. Аслан говорив так рідко, що Джекі здавалося, ніби вона відчуває вагу кожного його слова. Вона соромилася заговорювати до нього перша, але і втекти не дозволяв інтерес, що дзижчав усередині, наче оса в банці.

— Та і нехай. Я щодня готуюся. Але все одно боюся.

— Чого?

— Смерті. Страшенно боюся вмирати.

— Краще бійся жити неправильно.

Коліна підігнулися, Джекі сповзла по стіні, опустивши важкі гарячі повіки. Аслан усівся навпроти, схрестивши ноги.

— Воїн помирає, стискаючи в руках зброю. І судного дня він ітиме поруч з пророками, і рани його сяятимуть яскравіше за золото.

Аслан замовк. Джекі хотіла щось запитати, але голос зрадив їй. Зі сходів війнуло вогким затхлим повітрям, ніби дихнула сама смерть. Джекі завмерла, а в глибині міста раптом почувся дивний звук. Бам-бам-бам. Так далеко, ніби пульс самої землі. Чи їй здалося? Повітря на мить сповнилося гіркувато-солодкого аромату. Мускус? Усе зникло, коли Аслан порушив тишу:

— Полеглий воїн має право забрати з собою в рай сімдесят душ. Тих, хто йому дорогий. Смерть за свою землю — не покарання. Це найвища нагорода.

— Ти воюєш, щоб померти?

— Жодна війна не починалася заради життя. Я воюю, бо вони забрали в мене одну Батьківщину, і я не можу втратити і другу.

Леобург тривожно мовчав. Може, вони всі вже давно мертві, просто не встигли цього зрозуміти? Коли це сталося? Коли танки Оздеміра знищували вогнем і отруйним газом усе живе на своєму шляху? Чи коли нізвідки, розриваючи бетонні стіни і підлогу, харкаючи грудами землі, просто у їхню штабну вкрутилися сталеві бури субтерини? Чи коли Джекі тягли до мосту, а Федя залишився позаду, так близько і водночас так невблаганно далеко? Джекі звела погляд на свого співрозмовника, що спирався на тубус французького ракетомета.

— Ти забереш мене, Аслане? Обіцяєш?

Він ледь помітно всміхнувся. Й усмішка ця була така блаженна, ніби він бачив не її, а позолочену, іскристу браму раю.

З боку річки знову глухо загупало. Аслан із Джекі водночас здригнулися. Це не було схоже на звичну нічну канонаду, обопільну стрілянину, щоб позбавити ворога сну. На лівому березі, ховаючись за сивими пасмами туману, щось рухалося. Виразно гуркотіли мотори, чулася лайка та крики. Біля Ярмаркової площі застрекотів кулемет.

— Трясця...

У голові Джекі заметушилися думки, одна страшніша за іншу. Федя... вони змогли вибити інформацію? Чи, може, він уже... мертвий?

— Саме про це я й казав,— холодно констатував Аслан.

Їхня оборона хистка, командний склад майже втрачено. На що сподіватися?

— Що мені робити?! — вигукнула Джекі.— Як я можу допомогти?!

— Допомогти... ти не допоможеш. Хіба якщо зможеш воскресити Яблонського,— Аслан закинув на плече ракетомет.— Попередь чергових унизу. А тоді сховайся. Це найкорисніше, що ти можеш зробити.

Джекі бігла донизу, не розбираючи сходинок. Вона хапала за рукава людей, кричала, вказувала нагору, а звуки вибухів дедалі гучнішали й чіткішали. Джекі пролетіла через неф собору, кинулася до Тео й упала навколішки. Він нерухомо лежав горілиць. Дівчина завмерла і не могла вдихнути. Він... він дихає? Чи...

Груди Яблонського ледь помітно здійнялися, він важко видихнув.

— Тео... Тео, ріднесенький,— Джекі взяла його обличчя в долоні й поплескала по щоках.— Отямся. Будь ласка. Отямся.

Він сіпнувся й поволі розплющив очі, але погляд був каламутний, здавалося, він нічого не бачив.

— Тео, біда. Вони наступають.

Яблонський кілька разів сонно кліпнув, але Джекі не була впевнена, що він її розуміє.

— Починається штурм. Ти нам потрібен.

— Я... я не...

— Ні, послухай,— урвала вона його.— Ти можеш... нам допомогти. Встанови ширму.

Джекі відчула, як Тео завмер, нарешті усвідомивши, що вона пропонує. Він розтулив рот, ніби хотів вимовити щось уголос, але не наважувався.

— Але ж тоді він... може...

— Так,— схлипнула Джекі.— Він може не витримати болю й померти. Але ти принаймні матимеш шанс щось зробити.

— Я не можу... я вже не зможу...

— Можеш. Я допоможу,— вона щосили вщипнула його.— Відчуваєш? Це твій біль. Сконцентруйся.

— Женю...

— Ану ж! — люто вигукнула вона.— Як тебе звуть?!

— Женю, я нічого...

— Ану ж, хай тобі чорт, Теодоре Пйотре Яблонський! — вона витягла з його халяви ніж і вколола його долоню.— Ти це відчуваєш?! Відчуваєш?!

Тео важко дихав, з грудей вихопився стогін. Хлопець заплющив очі та зціпив зуби. Джекі люто стерла зі щік сльози і стиснула його руку. Біль допомагав йому. Яблонський повільно, крок по кроку, повертався у власне тіло і розум. Джекі могла лише уявляти, який саме спогад він обрав, щоб остаточно відокремити свою свідомість від Фединої, але це було щось неймовірно могутнє, спогад, який тримав його за душу і мав над ним виняткову владу. Тео глибоко вдихнув і ворухнув плечима. Джекі підвелася і застигла над ним. Хлопець повільно сів. Кілька секунд він мовчки сидів, охопивши долонями голову.

— Сподіваюся, ти розумієш... що накоїла... що ми накоїли...

Джекі відчула, як до горла підкочується нудота.

— Стули пельку і знайди Аслана. Ти йому потрібен.

Вона схопила його куртку, яку раніше принесла Катажина, і накинула йому на плечі. Тео підвівся з матраца і непевною ходою пішов до виходу, навіть не глянувши на неї.

— Лягай!!!

Тео впав на крижану бруківку. Десь у темряві просвистів снаряд, і будівлі на Михайлівській площі здригнулися від потужного вибуху. Навіть громаддя собору, здавалося, підстрибнуло і застогнало. Тео повільно звів погляд. Попереду за будинками щось палало — заграва висвітлила велетенський стовп куряви в повітрі. Тільки-но він зібрався підводитися, праворуч знову вигукнули. Тео зіщулився і обхопив руками голову. Новий вибух прогримів десь поблизу Соборної вулиці — можливо, навіть влучили в маєток Яблонських.

Тео підвівся з бруківки й обтрусив з одягу чорний від кіптяви сніг. Негайно треба побачити всю картину. Потрібно опинитися вище. Він поглянув на собор.

«Freiheit oder Tod».

Обвуглений, пошарпаний плакат досі висів уздовж стіни. Тео швидко вибіг гвинтовими сходами й опинився на оглядовому майданчику.

В ніздрях залоскотало від гару. Вітер сатанів — потужний подух мало не скинув його вниз. Тео вчепився у крижані ґрати на самому краю і дістав з кишені тетранокль.

Уся північна частина Аристократичного району палала. За річкою рухалася незліченна кількість військ. До міста йшли танки — то були російські «ведмеді» і «рисі», гуркотіли бойові машини. Тео примружився, намагаючись порахувати кількість, але раптом його погляд упав на один з пагорбів за межами міста.

— O, kurwa...

Це була «Каталіна» — найпотужніша на світі мортира. Навколо величезного жерла метушилися солдати. Раптовий спалах, гармату огорнула пара. Тео вчепився в ґрати, собор струсонув вибух. У повітря вивергнувся стовп диму. Будинок на сусідній вулиці за мить перетворився на руїни.

Яблонський сховав тетранокль за пазуху і поповз до дверей. Спустившись на площу, він побачив Аслана. Обличчя вигнанця було суворе, зосереджене. Він швидко перетинав площу, стискаючи в руках ракетомет.

— Здоров був, вояче!

Вигнанець обернувся і закляк. Його очі розширилися, він зблід і прошепотів щось під ніс, ніби побачив привид.

— У них «Каталіна»,— промовив Тео.

Аслан поправив лямку ракетомета.

— Та й нехай.

Тео гірко посміхнувся. Він навіть тішився з того, що не мав чого втрачати. Ніхто, крім Джекі, не знав, що цієї ночі він був смертником і щомиті міг упасти замертво. Хай як закінчиться ця ніч для Аслана, Джекі, вигнанців і решти захисників Леобурга, його шанси дорівнювали нулю. Оздемір не випустить Федю живим. Питання лише в тому, скільки ще часу триватиме його агонія.

— На тебе зачекалася друга лінія, Яблонський.

— Уже біжу!

— Тримай ось це,— Аслан зняв з плеча шкіряну торбу.— Там є кілька корисних штукенцій.

Вигнанці, які пробігали повз, тепер теж зачудовано юрмилися довкола нього, наче діти в зоопарку.

— Чого стовбичите?! — гаркнув Тео.— По місцях! Пішли, пішли!

Земля здригнулася під ногами, але цього разу вибухнуло на сході. Тео обернувся на спалах. За їхнім планом, відступаючи вглиб Аристократичного району, леобуржці мали підірвати...

— Австрійський міст,— Аслан дістав годинник.— Ми починаємо.

Лейла сиділа біля стіни, дослухаючись до вибухів, що руйнували місто. І Леобург, і вона сама навряд чи доживуть до світанку. Лейла подумала про Яблонського. Оце іронія: свою останню ніч вона провела з чоловіком, якого, як їй здавалося, щиро ненавиділа. Вона не розуміла, навіщо це зробила. Коли Тео прийшов, у неї не лишилося нічого, крім гніву, розчарування і провини, і вона просто не могла впоратися з цим. Вогненна куля руйнувала її зсередини, і єдиною людиною, з якою вона могла поділитися, виявився Тео. Тільки він лишився на її боці. Вчора Яблонський ніби послабив зловісний зашморг на її шиї, і вона нарешті змогла дихати. Проте Лейла ніколи не розповість йому про це. Тепер уже — ніколи.

Знов оглушливо гримнуло. По місту била артилерія. Лейла уявляла, як на обрії над Леобургом постає вогненна заграва, як руйнуються будинки, і величні собори, заводи, ошатні маєтки перетворюються на пил, а чорні тліючі стіни без дахів жадібно їдять сніг, що падає з небес.

Люди, що прийшли сюди, не могли змиритися зі свободою. Вони не зносили свободи, вона доводила їх до сказу, і їхні тіла вкривалися потворними виразками на саму думку про те, що Леобург може полишити ту «тиху гавань», у яку так надійно, намертво пришвартував його Юміт Оздемір. Ведмідь тримав у пазуристих лапах це місто, цей народ, як і сотні інших народів, і щиро вважав його своїм продовженням. У його волохатій голові не вкладалася думка, що хтось наважиться повстати проти нього. Адже хто захоче змагатися з такою потугою? Безсумнівно, росіяни вважатимуть за краще знищити Леобург, розібрати його до останньої цеглини, ніж дозволять їм дихати вільно.

У коридорі знову дзвякнули ключі. Лейла здригнулася і втиснулася у стіну.

На порозі з’явилася висока темна постать. Дівчину кинуло в жар. Він тут. Тут. Лейлине серце болісно стислося — від страху і від солодкого передчуття близької помсти.

— Стань обличчям до стіни,— наказав голос.

Ні, це не Оздемір. Лейла підкорилася. Позаду почулися кроки, до камери ввалилося ще двоє охоронців. Троє чоловіків — небагато, вона, певно, впоралася б, але вирішила завчасно не ризикувати.

— Коли він прийде?

— Стули пельку,— байдужно вимовив голос, і Лейла відчула, як її поплескують по боках, обмацують пахви, комір, стегна. Чиїсь чіпкі пальці влізли до халяви чобота.

— Ніж. Більше нічого нема.

Хтось вилаявся, брязнули ключі.

— Виводь її.

Її вивели в коридор. Залишилося якихось кілька хвилин. Але для того, щоб виконати задумане, їй доведеться здійснити неможливе.

Над містом літала смерть. Джекі відчувала її незриму присутність у моторошному посвисті снарядів і в тремтінні кам’яних вулиць, але не могла змусити себе ховатися під землею, гадки не маючи, що відбувається. Поранених із собору евакуювали до підземного шпиталю під університетом, тож її допомога могла знадобитися там. Саме туди вона й побігла. Після того, що вона скоїла, їй було нестерпно залишатися наодинці з самою собою. Вона ладна була продертися на передній край оборони, кинутися під танк, що завгодно, аби забути те, що промовив Тео.

«Що ти накоїла...»

На вулиці було моторошно і безлюдно, ніби після атомного вибуху,— ані людей, ані паромобілів, ані екіпажів, лише гуркіт моторів десь у самому серці Леобурга і вибухи, які шматувати його тіло. Академічний район поринув у темряву. Раптово Джекі почула вибух з іншого боку міста, й усе на мить завмерло. З боку Австрійського мосту в небо здійнявся сизий дим, видимий у тьмяному світлі місяця. Джекі зірвалася на біг. Попереду бовваніла велична будівля Класичного університету.

Раптом дівчина зупинилася.

Нагорі щось рухалося. Щось дуже велике — Джекі майже фізично відчувала важкість на своїх плечах. Засвистіло, вона ледь устигла звести погляд, як небо впало на землю.

Джекі відкинуло вбік, вона скрикнула від різкого болю в спині, але вже не чула власного голосу. Перед очима все блимало, її засліпило яскраве біле світло. Будинки навколо валилися, земля стогнала, злітала в повітря бруківка. Наче футбольний м’яч, повз Джекі прокотилася кам’яна голова статуї з фонтана на площі. Але дівчина вже не чула ні гуркоту, ні раптової тиші, що впала на розбиті вулиці, вона лежала горілиць і дивилася в темне небо широко розплющеними очима. А тоді пекло розчахнуло безжальну пащу і ковтнуло її.

— Ufam Tobie, boś Ту wierny, wszechmocny і milosierny[93]...

Над містом ніби розлили чорнило, і навіть вогонь від пожеж не розсіював цього нескінченного мороку: всі ліхтарі вимкнули. Тео звів погляд угору. Нічне небо гуло і тремтіло. Вони сиділи у правій вежі маєтку Яблонських, а над ними повільно пливли ворожі повітряні кораблі. Блискучий метал кулемета «ворт-честер» під брезентовою накидкою холодив Тео долоню.

— Dasz ті grzechów odpuszczenie, taskę і wieczne zbawienie[94].

Це бурмотіння нестерпно дратувало. Яблонський рвучко обернувся до солдата, що сидів поруч з ним, та коли побачив, як міцно той замружився від жаху, затнувся. Пальці солдата перебирали вервицю. Білі намистини світилися на тлі темної брудної шкіри. Здається, його звали Адам.

Так, шансів у них небагато.

Солдат розплющив очі. Цієї миті пролунав перший вибух.

Стіни затремтіли, посипався тиньк.

Тео визирнув у вікно. Огляд з вежі дозволяв бачити більшу частину Аристократичного й Академічного районів з низькою забудовою. Блискучі цятки дирижаблів зависали над містом. З темного черева рівними рядами сипалися бомби. Вони позначали свою моторошну ходу Академічним районом. У повітря один по одному злітали будинки.

— Що ж це... що це...— белькотів солдат.— Там мій дім... Я... я залишився без дому...

Дирижабль зробив плавний розворот, знижуючись. Секунда — і горді різьблені вежі Леобурзького класичного університету зникли з обрію, перетворившись на руїни. Залишалося тільки сподіватися, що підземелля, куди переїхав польовий шпиталь, витримало.

— Університет...— процідив Тео крізь зуби.— А зараз...

Два дирижаблі відокремилися від гурту й повернули в бік Аристократичного району. У грудях пекло, наче туди напхали льоду. Тео похмуро поглянув на Михайлівський собор, лише за один квартал від його рідної домівки, де вони зайняли позиції.

Вони мають мовчати. Мовчати до останнього. Це запрошення на страту. Солодке, солодке запрошення. Жертва беззахисна.

Гуркіт стихнув, але тиша була оманлива. Велетенські туші дирижаблів, обвішані важкими кулеметами, зависли над чорними готичними шпилями Михайлівського собору. На секунду їх осяяло холодне світло місяця. Тео не бачив, як відчинилися бомболюки, лише відчув легенький внутрішній поштовх. Спиною пролетіла хвиля морозу. Будинок затрусився. Собор застогнав, і його вежі з диким гуркотом обрушилися. В повітря здійнявся стовп пилу.

Символ опору, їхню другу домівку, їхній бастіон і спостережний пункт, було знищено.

Захисники міста мовчали. Поруч з Тео сидів Андрес, фурман маєтку Яблонських. Його обличчя було бліде, Тео зловив його важкий погляд і обернувся до солдатів, але не зміг вимовити ні слова. Потемнілі обличчя, чорні очі. Разом з вежами Михайлівського в їхніх душах наче обрушилася остання надія.

— Вони руйнують наше місто! — заверещав Адам.— Чому ми не відповідаємо?! Що це за... що за план такий?! Дозволити їм себе вбити?!

— Не скигли. Якщо не замовкнеш, я скину тебе з вікна. Ти нас демаскуєш!

— Ти просто не знаєш, що робити! О-о-о, так, жодного плану не було! Ми втратили місто! Леобурга більше нема!

Лють кинула Тео до нього так блискавично, що хлопець не встиг відскочити. Яблонський притиснув його до підлоги гвинтівкою.

— «Леобург — це я», забув? А ти ще живий. Поки що,— Тео натиснув гвинтівкою йому на горло.— То ж витри шмарклі й чекай на команду!

Він відпустив новобранця, і той перелякано відповз від нього. Тео обвів похмурим поглядом свій невеликий загін.

— Якщо хтось вважає, що Леобурга більше нема і нам нема за що боротися, хай забирається звідси. Сьогодні вночі не врятується ніхто. Питання тільки в тому, помрете ви в бою чи ганебно тікаючи.

Його люди мовчали. Андрес шморгнув носом і стиснув свій ракетомет:

— Ну, нехай. Де вже танки?

Тео помітив самотній спалах на горищі будинку в кінці вулиці. Аслан.

Стіною будинку знову пробігла вібрація. Земля затремтіла, але вже не від вибухів.

— А ось і вони,— похмуро кинув Тео.— До зброї!

Екіпаж торохкотів на вибоїнах. Данило сидів навпроти людини з мішком на голові й ніяк не міг осягнути те, що сталося.

Він так довго шукав і зрештою знайшов свого дядька.

І допоміг узяти його в заручники.

Чоловік поворухнувся. Данило збагнув, що навіть подумки не може назвати його своїм родичем. Іван Левченко став для нього однією з кровожерливих істот з паралельного виміру, що збиралися розпалити війну заради зміцнення власної величі, захоплення чужої землі й поневолення нових народів. Він був смертельною зброєю однієї з імперій, її потворним породженням. Якщо він прагнув стати Елвіром Дем’яничем, то він ним, безумовно, став.

Екіпаж зупинився. Зінкевич глипнув на годинник.

— Не виходьте. Це на кілька хвилин.

«Революціонер» грюкнув дверцятами. Данило відсунув фіранку. Вони перебували десь за містом, імовірно, їх везли до якогось таємного схрону Ревкомітету. Данило глипнув на Ґрету і присунувся ближче до дядька.

— Я знаю, що ти мене чуєш,— прошепотів він.— Я знаю, звідки ти прийшов, і знаю, як працює твоя зброя. Якщо ти не погодишся співпрацювати з людьми, які тебе викрали, тебе вб’ють. Якщо погодишся, то будеш їхнім бранцем, поки не скінчиться заряд у кристалах. А от коли скінчиться і зброя більше не працюватиме, тоді тебе вб’ють. Я знаю, що кристали втрачають енергію, а для установки її потрібно дуже багато. Також я підозрюю, що ці люди аж ніяк не прагнуть поліпшити життя підданих імперії, а лише намагаються вчинити державний переворот на свою користь. Тому я пропоную тобі допомогу в обмін на послугу.

Данило підняв краєчок мішка і зустрівся поглядом з дядьком.

— Я допоможу тобі повернутися до нашого світу, а ти допоможеш мені врятувати Леобург.

Очі Левченка гарячково заблищали, він тремтів від люті. Данилів дядько, авжеж, розумів, хто перед ним сидить. Але зовсім не факт, що він цінував власне життя більше, ніж владу над однією з найбільших імперій континенту. Він був однаково небезпечним, доки перебував тут, і неважливо, на чиєму боці. У будь-якому разі це був не бік Леобурга.

Данило простягнув руку і висмикнув кляп у нього з рота. Дядько вдихнув і закашлявся.

— Краще б... ти задовольнився будинком і не ліз... не в свою справу, Даниле,— Левченко відсапався й посміхнувся, презирливо вигнувши губи.— Я знаю, хто мене викрав. І знаю, чого їм треба. Вони вже намагалися, але в них нічого не вийде, бо гнів цісаря буде страшним. Його люди вже йдуть по ваших слідах. І він зробить усе можливе, щоб зберегти мені життя. Я не хочу повертатися. Для мене там немає місця. Тож іди ти під три чорти, любий мій небоже.

Данило повернув кляп на місце, відкинувся на спинку крісла і сумно зітхнув.

— Дуже шкода. Я припускав, що ти так відповіси. Але ти переоцінюєш власну значущість для цісаря і недооцінюєш спритність Ревкомітету. Я б радив поміркувати над моєю пропозицією. Схоже на те, що я єдиний, хто не збирається тебе вбивати. Поки що.

Танкова колона повільно рухалася вулицею. Тео рахував цілі, ледь ворушачи губами. Від гуркоту важких гусениць тремтіли вцілілі шибки, пара від котлів здіймалася над вулицею, наче тисяча примар. Це були новітні російські танки «ведмідь», важкі, з посиленою бронею і більшою далекобійністю, геть не схожі на ті бляшанки, які раніше кидав проти них Оздемір. На згадку про леобурзького диктатора в голові знову майнула нестерпна, хвороблива думка про Лейлу. Тео зціпив зуби, відганяючи її, але від цих думок неможливо було відгородитися «ширмою». До горла підкочувала нудота. Як він міг попастися на той її фокус? Як він міг відпустити її на смерть? Тео видихнув, намагаючись позбутися важкості, що стискала груди, але перед очима все одно виникало видіння її розтерзаного тіла. І він нічим не міг їй допомогти.

— Йдуть до нас,— Андрес визирнув у вікно.— Вже час?

— Ні.

Тео на секунду заплющив очі, викликаючи в пам’яті знайоме перехрещення леобурзьких вуличок. Кварталом південніше колона натрапила на заблокований барикадою провулок і звернула на Соборну вулицю, де і стояв маєток Яблонських. Від напруги в Тео затерпло все тіло. Танкова група заглиблювалася в самісінький центр його рідного району так повільно, наче йому під ніготь заводили голку.

Ще дві хвилини.

Якщо розвідка не помилилася, то ворог розділився на дві великі групи: одна зайшла в місто з півночі, з боку Творчого району, а друга рухалася лівим берегом, плануючи перейти річку Австрійським мостом. Після того, як леобуржці підірвали міст, перейти на правий берег нападники зможуть лише вище за течією, Північним мостом.

На горищі будинку навпроти двічі спалахнуло і згасло світло. Щось не так. Аслан намагався попередити.

Раптом колона зупинилася, так і не дійшовши до їхньої позиції.

На передньому танку відчинився люк. Біля бойових машин забігали тіні.

— Їм щось не сподобалося,— пробурмотів Андрес.— Хочуть змінити шлях.

Тео зціпив зуби. Потрібно щось, що змусить їх рухатися далі. За планом, не зустрівши опору, ворог мав рушити просто до Ратуші.

— Де моя торба?

— Пане Теодоре,— прошепотів Андрес.— Ви...

— Андресе! — просичав Тео.— Який я тобі в біса пан, ти десь бачиш запряжений екіпаж?!

— Вибачте...

— Хутчіш!

— Так, так... ви наказали принести торбу,— він метушливо кинувся виконувати наказ, створюючи зайвий шум, і Тео роздратовано закотив очі.

За кілька секунд торба була в Тео. Що ж назбирав для нього Аслан? Тео витрусив на підлогу вміст. Кілька запалювальних зарядів, динаміт і брумер. На обличчях його загону застигло здивування.

Брумер!

— Дай мені «Марію».

— Це наш останній пакет,— похмуро попередив Адам.— Ми ж збиралися залишити його для відступу.

Тео вирвав з рук Андреса «хмару» і почав змотувати її дротом разом із запалювальним набоєм.

Це чисте самогубство. Пристрій літав погано, керувати ним було неможливо. Росіяни лише второпають, що вони тут не самі.

Примотавши саморобну бомбу до брумера, Тео просунув руку у вікно і підкинув брумер у повітря. Пристрій верескнув і непевним зиґзаґом пірнув у ніч. Тео ледь розрізняв його обриси понад дахами. Солдати внизу почули дзижчання в небі, але брумер був замалий, щоб помітити його знизу в темряві. Почулися хаотичні постріли. Тео дістав дзеркало. Двічі спалахнув сигнал. З першої лінії з’явився сполох у відповідь.

— Ану ж, друже,— пробурмотів він, намагаючись видивитися апарат.— Ти маєш зрозуміти!

Брумер почав знижуватися в самому кінці вулиці. Солдати внизу завмерли, ніби зачаровані дзижчанням. Цієї миті з протилежного даху гримнула гвинтівка.

Я кидаю, ти стріляєш.

Брумер вибухнув у повітрі, й колону накрив отруйний морок «хмари Марії». Внизу зчинилася паніка. Перша машина зірвалася з місця і покотилася просто до круглої площі, з якої не було виходу. Більша частина колони рушила за нею.

— Зараз! — вигукнув Тео.

— За мій будинок!

Перший ракетометний постріл засичав у нього за спиною — вистрілив Адам. Унизу дзенькнуло — колба з концентратом Яблонського розбилася об броню. Танк продовжував за інерцією рухатися, але у його броні зяяла діра. Запалювальний елемент заряду втрапив досередини, і з машини повалив жовтий дим. Броньований гігант намагався здати назад, натикаючись на інші машини, наче сліпе кошеня. Постріли періщили по броні один за одним. Струнка колона розпалася. У провулках то там, то тут мерехтіли спалахи — замасковані «краби» засипали запалювальними зарядами тих, хто намагався прорватися бічними вулицями. Танки намагалися звернути назад, але натикалися на нерухомі, понівечені скелети своїх же машин. Концентрат перетворював на порох броню, деформував гусениці й люки. Ті, хто встиг вибратися, нічого не могли бачити через чорну пелену «Марії», що висіла у вузькому проході вулиці.

Тео зірвав з кулемета чохол і крутнув ручку. Вісім стволів «ворта-честера» виплюнули в матову темряву смертельне полум’я, стіни правої вежі затремтіли. У Тео миттєво заклало вуха від гуркоту, він щосили заревів, намагаючись втримати розпечені стволи, що швидко оберталися — бідолаха Андрес ледве встигав засипати в кулемет набої. Вогонь вривався у вузьку вулицю, шматуючи землю, відколюючи від стін уламки каміння, прошиваючи тіла ворожих солдатів.

Капкан зачинився. Люди й машини намагалися сховатися в провулках, де натикалися на зведені барикади. Вони бігли назад, але перша лінія оборони зустрічала їх вогнем з пневмогвинтівок. Вулиці сповнилися криків, вибухів і ревіння моторів.

— Дирижаблі!

Тео відірвався від кулемета. Частина колони змогла вирватися з пастки і тепер рухалася в бік Ратуші. А до маєтку Яблонських наближалися бомбардувальники.

Вони мають не більше п’яти хвилин.

— Ну, Гурвіце,— засичав Тео.— Тільки спробуй мене обдурити...

Тео відчував, як чолом сповзають краплі поту. Руки взялися сиротами. Дирижаблі летіли занадто високо, щоб дістати їх з ракетомета. Більше такої помилки вони не припустяться.

— До підвалу! — вигукнув Тео.— Всі до підвалу!

— Пане Теодоре...— погляд Андреса ковзнув по кулемету. Набої закінчилися, їх треба було принести з іншої кімнати.

— Забирайся геть! — заревів Тео і вихопив у нього гвинтівку.— Мерщій!

Його невеличкий загін затупотів по сходах, але він лишився біля вікна.

Один постріл, ще один. Тіні здіймають руки і падають. Гвинтівка розжарюється дедалі сильніше. Куля прорізує темряву, куля впивається в тіло. Він не відчуває пальців, спусковий гачок гарячий, наче розпечений. Вони знищать його місто, знищать його вулицю і його будинок, але він забере їх із собою стільки, скільки зможе. Важке гуркотіння бомбардувальників лунає вже за кілька кварталів. Рибоподібна туша плавно і невідворотно повзе вперед крізь хмари. Тео дивиться на них невідривно, а очі болять від отруйного диму і спалахів.

Дзижчання. Знайоме дзижчання. Тео обернувся. Крізь розбите вікно виднівся шматок графітово-чорного неба, без диму і кіптяви. На мить усе ніби завмерло, а тоді над будинком промчало десять літоциклеток. Вони розділилися на пари і почали набирати висоту. Тео завмер, не в змозі відірвати погляд від маленьких настирливих комашок, що мчали назустріч повітряним гігантам.

З носа першого дирижабля заторохкотів кулемет. Одна з літоциклеток здригнулася, механічні крила затріпотіли, вона різко пірнула вниз. Друга ухилилася праворуч, і кулеметна черга полетіла в чорну порожнечу. Дві інші літоциклетки обійшли бомбардувальник ззаду. Застрекотів кормовий кулемет. Вони крутилися в повітрі, наче настирливі мухи, ухиляючись убік, пірнаючи донизу, злітаючи догори. Дирижабль плювався вогнем навсібіч, його рух сповільнився, пілот почав розвертати корабель, але цієї миті щось гримнуло. Комусь зі стрільців літоциклеток вдався добрий постріл. Літоциклетки порснули врізнобіч, наче зграйка переляканих пташок. Оболонка бомбардувальника спалахнула за лічені секунди, його величний політ обірвався. Охоплений полум’ям чорний скелет застогнав, розламуючись навпіл, і з гуркотом обрушився на землю. Унизу вибухнуло — здетонував боєкомплект. Над Аристократичним районом спалахнула чергова заграва.

Тео дозволив собі видихнути. Два інші дирижаблі різко змінили курс, але літоциклетки кинулися до них, наче рій розлючених бджіл. Вони жалили і переслідували важкі туші бомбардувальників, облітаючи їх, ухиляючись від вогню. Крила однієї з літоциклеток спалахнули, машина промчала по небу, як вогняний метеор, і впала в річку. Інша потрапила під кулеметну чергу, її мотор заіскрив, і крилата машина почала знижуватися, тягнучи за собою хвіст диму.

Дирижаблі віддалялися, літоциклетки перетворилися на маленькі цятки. Бомбардувальники набирали висоту, тікаючи від атаки. Момент було упущено. Але якоїсь миті одна з літоциклеток кинулася вгору. Вона залишилася одна проти трьох гігантів і летіла за ними, як набридливий комар. Її постріли влучали у балон, але жоден з дирижаблів чомусь не вибухав. Тео важко зітхнув. Повітряні машини практично зникли з очей. Але раптом маленька цятка літоциклетки на швидкості з’єдналася з балоном. У небі сліпуче спалахнуло. Обидві машини, охоплені полум’ям, почали падати на землю. Вони зникли за дахами будинків на тому березі річки. Леобург струсонув новий вибух.

Лейла не знала, де перебуває. Її всадовили на стілець, зап’ястки закували у важкі кайдани, через цупкий мішок на голові та кляп у роті було важко дихати.

— Думка про те, що ти одного дня повернешся, завжди мене хвилювала.

Оздемірів голос лунав украдливо, з гидким солодкавим присмаком. Чоловік був десь поруч, та Лейла не могла ані побачити його, ані відповісти. Тваринний, первісний жах. Дівчина затремтіла, все тіло стиснулося. Вона не могла поворухнутися, ба навіть дихати за його присутності. Лейла так довго прагнула знайти свого ворога, вистежити, виловити і змусити пережити всі страждання, що їх вона сама зазнала під його владою, але зрештою виявилася до цього абсолютно неготовою.

Хтось рвучко зірвав з її голови мішок, світло боляче вдарило по очах. Лейла скривилася, окинувши швидким поглядом приміщення.

Це була катівня, годі було чекати чогось іншого. На таці лежали інструменти, а на краю столу, схрестивши руки на грудях, сидів невисокий лисуватий чоловік у шкіряному фартусі. Його маленькі ніжки бовталися в повітрі. Оздемір стояв біля протилежної стіни, його нерухомий погляд був прикутий до Лейлиного обличчя. Дівчина презирливо примружилася. Леобурзький очільник повільно розтягнув уста в посмішці. Лейла ковзнула поглядом по стіні та здригнулася. Там був бранець. Упізнати в ньому Федю можна було лише з білявого фарбованого волосся. З першого погляду Лейла навіть не зрозуміла, чи живий він. Обличчя хлопця набрякло від побоїв і набуло синювато-фіолетового кольору, груди вкривали синці й садна, брудна подерта сорочка валялася під ногами. Федя безвольно висів на стіні, розкинувши руки, пристебнутий товстими ланцюгами. У цій картині було щось давнє, майже біблійне, і Лейла мимоволі відчула поза шкурою морозець.

Оздемір простежив за її поглядом і підійшов. Він нахилився, дівчина відчула тонкий пряний запах його одеколону.

— Не хвилюйся. На тебе чекає дещо набагато захопливіше.

Він витягнув кляп з її рота. Лейла закашлялася, сплюнула на підлогу і просичала:

— Вапа dokunduğuna pişman olacaksm[95].

Очі турка оскляніли. Він став саме таким, яким вона пам’ятала його з нескінченно довгих годин тортур у маленькому льосі. Тоді Лейла ще не розуміла, чому звуки його рідної мови — мови, якою він розмовляв зі своєю дружиною і дочками,— з її вуст так його дратували. Але зараз вона була вдячна батькові за те, що змушував її вчити турецьку.

Оздемір розмахнувся і вдарив її по обличчю.

— Ти ж пам’ятаєш правила,— повільно вимовив він.— Не смій розмовляти моєю мовою.

— Bana birşey yapamazsm[96],— жорстко посміхнулася Лейла, дивлячись йому в очі.— Все, чим ти міг мене налякати, ти вже перепробував.

Оздемір ударив її знову. І знову. Він бив її доти, доки рот не сповнився крові, і Лейла відвернулася, щоб сплюнути. Його очі горіли ненавистю, пасма вибилися з ідеальної зачіски і впали на чоло.

— Кого ти бачиш зараз, Юміте? Хто тобі ввижається? — Лейла вишкірилася.— Ельза, так? Це вона? Ельза робила з тобою все, що хотіла. І вона знову прийшла по тебе, вона завжди приходить. Ти можеш закатувати мене до смерті, як тих, інших, дівчат, але Ельза назавжди залишиться в твоїй схибленій голові! Вона помститься за нас усіх.

— Стули рота!!!

Оздемір ненавидів, коли Лейла розмовляла турецькою, бо тієї миті вона переставала бути його Ельзою. Але ж вона нею ніколи і не була.

Коли він посадив її до підвалу, Лейла була наївним дурнуватим дівчиськом, шукачкою пригод.

А тепер вона стала вбивцею.

Але він цього ще не зрозумів.

— Лейло,— видихнув він, опустивши повіки.— Я нікого не шукав так, як тебе.

— Авжеж, бо інших ти повбивав.

— Ні, о ні,— Оздемір раптом опустився навколішки біля неї, його погляд став жалібним, сльозливим.— Я нікого не вбивав! Одна вкоротила собі віку, а інша якось заснула... і не прокинулася. Але нехай, вони для мене нічого не важать! Лише ти. Ти.

Лейла гидливо скривилася. Оздемір зіщулився, опустив плечі та став схожий на хлопчиська, що просить пробачення у суворої матері. Він торкнувся її шиї, і дівчина відсахнулася. Тілом пролетіло люте тремтіння.

— Краще б ти добив мене тоді.

— Як я міг! Я б не знищив таку красу. Відпустити тебе — одне з найважчих рішень у моєму житті.

— Ти не відпустив. Ти вислав мене на смерть у кляту тундру.

— Це все, що я міг для тебе зробити, Лейло. Тримати тебе в будинку стало небезпечно, а дозволити вільно гуляти містом після всього, що було між нами...— Оздемір стенув плечима.— Але я завжди знав, що ти повернешся.

— Клята збочена сволота...

— Якби ти знала...— розгублено прошепотів він і розстебнув ґудзик на її сорочці.— Я ж лише прагнув... я лише...

Лейла сіпнулася, намагаючись уникнути його рук, але чоловічок миттєво зістрибнув зі столу та стиснув її плече. Оздемір гарячково розстібав її сорочку, а тоді в його руці вигулькнув ніж.

Велетенський мисливський ніж, вона вже його бачила. В льосі. Чоловічок наліг їй на плечі, Лейла спопелила його поглядом, а турок одним махом розрізав її нижню сорочку.

— Я лише прагнув доторкнутися до краси,— зачудовано пробурмотів Оздемір.

— Не чіпай мене...— просичала вигнанка.

Оздемір скинув одяг з її плечей. Лейлу била пропасниця. Світ розчинився. Вона більше не відчувала ані люті, ані приниження, сидячи перед ним гола, лише жах — сліпий, скажений, вона ладна була скавчати від нього, благати про милість, плазувати. Лейла розчинялася в цьому почутті, вона зникала. Не було більше ані хороброї вигнанки, що пройшла Сибір, ані хитрої змії, що готувала план помсти, ані впертої жінки, що тренувалася щодня до запаморочення. Було лише наївне перелякане дівча, яке відчайдушно боялося свого ґвалтівника.

— Ні...— жалісно проквилила вона.— Ні.

— Я ніколи не бачив такої краси,— кінчик ножа Оздеміра повільно опускався по її шиї.— Але тепер мені цього мало,— ніж описав вісімку довкола її грудей.— Я хочу поринути в неї... подивитися... яка вона... зсередини...

Лейла майже відчула, як відлітає з власного тіла. До болю знайоме відчуття. Хай що Оздемір робитиме, це буде вже не вона. Не вона. Лише її тіло.

«Єдиний шанс для змії вижити — атакувати першою».

Лейла здригнулася. Вологі долоні ковзали її шкірою. Щось тиснуло на плечі. Їй було холодно.

Вона досі тут. Сьомий ніж досі в неї. І її єдиний шанс — атакувати першою.

— Юміте,— прошепотіла вона німецькою.— Я ніколи такого не відчувала, це правда. Ти зробив мене інакшою.

Він щось пробурмотів, розрізаючи її холошу.

— Моя краса — тільки для тебе. Ти це знаєш. Ти володієш мною.

Ніж описав дугу по її животу, дряпаючи шкіру. Лейла зціпила зуби.

— Але я хочу як раніше, чуєш? — вона важко видихнула.— Ти і я. Ти знаєш, що я не втечу. Мені нема куди тікати.

Оздемір на мить відірвався від неї й підвів голову. Його погляд був каламутний, відсторонений, але він зрозумів її натяк.

— Відійди,— наказав він, і тиск на її плечах зник.

Чоловічок відійшов до столу.

— Вийди звідси,— просичав Оздемір.— Вийди!

— Але...

— Вона моя. Моя краса.

Чоловічок кинув на стіл зв’язку ключів. Двері рипнули. Мінус один. Оздемір повірив у її беззахисність. Він втратив концентрацію. Лейла посміхнулася до нього — і цієї миті різким рухом вивернула суглоб великого пальця на лівій руці. Зуби звело від болю, але кайдани почали повільно сповзати з зап’ястка. Оздемір звівся над нею, розстібаючи ремінь.

Лейла відчула, як одна рука нарешті звільнилася. Вона повернула фалангу пальця на місце і стиснула ланцюг у кулаці.

— На коліна,— задоволено наказав Оздемір.

Вигнанка ворухнулася, але раптом підскочила і щосили вдарила його в обличчя масивним ланцюгом. Турок відлетів від неї і вдарився спиною об стіл. У його очах застиг переляк. Серце скаженіло в грудях. Вони обоє завмерли, Оздемір досі стискав у руці ножа. Раптом нагорі почувся дивний звук. Щось вило та свистіло, а тоді страшенно загуркотіло, кімната підстрибнула у Лейли перед очима, зі стелі посипалося каміння, і їх поглинув морок.

Розділ 16

Диво

Джекі чула галас, але не могла розліпити повіки, важкі й гарячі, наче розплавлене залізо. Певної миті вона злякалася, що просто втратила зір, але раптом крізь вії пробився промінчик світла. Дівчина повільно розплющила очі.

Світ навколо був імлисто-сірий, каламутний. Їй здавалося, що тіло подерте на шматки. Горло пекло вогнем, від болю в голові зводило зуби і стягувало в тугий вузол шлунок. Джекі застогнала, затуливши долонею очі. Потім повільно звелася на лікті.

Вона лежала на голій землі, вгорі коливалася від вітру брезентова стеля похідного намету. Газова лампа над входом світила їй просто у вічі. В голові паморочилося. Джекі змусила себе сісти, тамуючи нудоту. А тоді побачила гору людських тіл.

Вони лежали одне на одному, заповнюючи весь простір намету. Військові, цивільні. Леобуржці, вигнанці, солдати ворожої армії. Дехто ще дихав. Дехто вже застиг у неприродній позі. А один дивився просто на неї, і його вуста ворушилися. Він просив води.

У них замало медиків, щоб надати допомогу всім. А вона ж була готова до цього. Думала, що готова.

Джекі хотіла закричати, але не змогла. Її раптом знудило, вона спробувала підвестися й вискочити з намету, але впала. Тіло не слухалося, в голові розлунював дзвін, ніби знову бив на сполох Михайлівський собор, і дівчина не знала, чи був реальним цей звук чи лише ввижався в шаленстві інших моторошних звуків — звуків реального світу, що існував за зеленою запоною.

Посвист бомб. Постріли. Вибухи, вибухи, вибухи.

Ворожий солдат більше не шепотів і закляк з розтуленим ротом, так і не дочекавшись води.

Імперії цікавляться лише живими. Мертві їм байдужі. Вони міряють велич територіями, а людей — бойовими одиницями. Тож поки ти можеш нести зброю, ти їм потрібен. А коли ти перетворюєшся на купу м’яса з розірваними легенями, про твою агонію миттєво забувають. І байдуже, у що ти вірив і чого прагнув. Ти — лише купа кісток на згарищі.

Джекі перевернулася на живіт і так-сяк поповзла до виходу. Ноги затерпли, вона їх практично не відчувала. Дівчина відгорнула запону намету, в обличчя війнув крижаний прокопчений вітер з дрібними голками снігу.

— Це... це ж Агнеса!

З темряви вигулькнули нечіткі плями, до неї хтось біг. Навколо було забагато простору, Джекі не розуміла, де опинилася,— здавалося, намет стоїть десь посеред голого степу, але за мить вона побачила розжарені руїни Леобурзького класичного університету.

І кілька зруйнованих вулиць поруч з ним.

Раз по раз якесь із перекриттів завалювалося всередину, здіймаючи в повітря стовп жовтогарячих іскор. Почорнілі зруйновані стіни з німим докором дивилися в небо, наче благаючи про вищу справедливість.

— Де Тео?..

Її вклали на шмат брезенту, підхопили й понесли. Хтось підтримував їй голову. Від постійного гупання вибухів вивертало нутрощі.

— До підвалу її! До підвалу! Де лікар Шварц?!

Університетський сад був завалений камінням, величні вежі склалися у дві безформні купи. Її несли двоє леобуржців, на їхніх рукавах виднілися червоні хрести. Вони перемовлялися: один говорив російською, другий відповідав німецькою. Темне небо змінилося на кам’яну стелю. Дівчину поклали на стіл, газова лампа розгойдувалася над головою, відкидаючи химерні тіні. Над нею схилилося обличчя лікаря Шварца, він світив ліхтариком їй в очі, про щось запитував, але Джекі його не чула, її свідомість захопила єдина думка: де Тео. Що з ним. Де він. Де, де, де, чорт забирай! Їй нестерпно кортіло побачити його, стиснути долоню, відчути, що він — а отже, і Федя — досі живий.

— Агнесо! Агнесо, ви мене чуєте?

— Пустіть мене...— жалібно простогнала вона.— Мені треба...

— Люба моя, вам не можна підводитися!

Джекі спробувала сісти, але її вклали назад силоміць. За секунду вона відчула укол у плече — перш ніж устигла запротестувати. Світ утратив чіткість, світло потьмянішало, і дівчина провалилася у глибокий важкий сон.

Лейла проходила через різнобарвний натовп у бальній залі, залитій світлом свічок і газових світильників. Пір’я, посмішки, блискітки. Дівчина відчувала надмірно затягнутий корсет на своїх ребрах і колючу важкість маски з павичевого пір’я на обличчі. Вона була вдягнена в червону сукню з незвично короткою спідницею — ноги обмаював крижаний протяг. Вигнанка повільно просувалася між вибагливо вбраних гостей, але не чула ні музики, ні розмов. Атмосфера ставала дедалі гнітючішою. А тоді вона побачила його.

— Оздеміре!

Лейла здригнулася й отямилася. Й одразу ж із криком відсахнулася.

Вона лежала за кілька сантиметрів від провалля. Замість даху і стіни камери — небо, з якого сікло снігом. Інша частина кімнати — саме та, куди відлетів Оздемір від її удару,— була завалена камінням. Його зовсім не було видно. Двері були замкнені. А за її спиною на стіні досі висів Федя. Він не рухався і здавався геть чорним — шкіра потемніла, наче дерево у воді. Лейла затремтіла і відвернулася. Він не здавався живим.

Господи, що ж тут сталося?

Лейла застібнула сорочку й обережно підповзла до урвища. Внизу догоряли рештки якогось літального апарата, може, навіть двох. У повітря злітали іскри, по землі розкидало частини фюзеляжу, крил, линви... вона бачила, що стається з дирижаблями, коли вони спалахують у повітрі, а їхній боєкомплект детонує на землі. Після вибуху на площі Чорного завалився один з будинків. А тепер вибуху не витримала леобурзька в’язниця.

Десь у кам’яних нетрях напівзруйнованої фортеці лунали крики.

Саме час забиратися звідси, Лейло.

Але вона стояла, наче спаралізована, дивлячись на купу каміння саме в тому місці, де мало би бути тіло її ворога.

Він загинув. Здох. Сконав. Нема сенсу гаяти час на пошуки. Тікай.

Ні, дідько забирай, вона має впевнитися в тому, що ця мерзота мертва. Лейла збиралася підступити до купи каміння, щоб бодай намацати Оздемірову ногу, витягти тіло й побачити його на власні очі, але раптом вловила ледь чутний стогін позаду.

Не дивися. Не дивися. Не дивися. Просто тікай звідси.

Вона обернулася до Феді. У вухах дзвеніло після вибуху, вона могла помилитися.

Життя або смерть. Так просто, правда? Він обрав не тебе, але саме ти можеш його врятувати. Або можеш відкопати свого лютого ворога і, якщо він раптом живий, добити його, насолоджуючись помстою.

Дівчині заціпило. Перед очима з’являлися і зникали яскраві картини: льох, ланцюги, залізні нари, кайдани, кров, подряпаний поріг. І чорні, чорні очі, що нависають над нею, закочуючись в екстазі.

Але якщо Федя помре, тоді помре й...

— Чо-о-орт,— застогнала Лейла і кинулася до Феді.

Він здригнувся, коли вона торкнулася його щоки, але розплющити очі не зміг. Над його повіками нависали величезні фіолетово-чорні гематоми.

— Федю, Федю, Федю,— вона поплескала його по обличчю.— Тебе викликає Земля! Нам треба валити звідси. Чуєш мене?

Він нічого не відповів.

— Агов, тобі язика часом не відрізали? — стурбовано запитала вона, зазираючи йому в обличчя.

— Ні...

— От і добренько. Я заберу тебе звідси, але ти маєш мені допомагати, бо я твої дев’яносто кілограмів на собі не потягну.

— Вісімдесят... п’ять...

— Та ти шо. Мені одразу полегшало!

Лейла розпачливо озирнулася. Поплічник лишив Оздемірові ключі перед тим, як пішов. Вони лежали на столі. Каміння розкололо стіл навпіл. Лейла мацала підлогу, натикаючись на каміння, поки щось не брязнуло під її пальцями. Ключ. Один, другий — це воно! Вона обережно потягнула їх до себе.

Дівчина спробувала кілька разів, доки не дібрала ключ для своїх кайданів, і нарешті звільнилася від ланцюга, що обтяжував праву руку. Тоді кинулася до Феді.

Тільки-но вона розімкнула кайдани, хлопець безсило звалився на підлогу.

— От же ж курка дурна. На біса він тобі здався,— бурмотіла Лейла, намагаючись звести його на ноги.

— Лейло, тікай... залиш... Не треба...

— Стули писок, рядовий Раяне,— просичала вона, натягуючи на нього брудну сорочку.

Федя так-сяк звівся на ноги і навалився їй на плечі. Дівчина закотила очі в німій люті на саму себе. Бісове лайно. Вони ж обоє загинуть! Лейла приміряла кілька ключів, перш ніж один з них відімкнув двері камери. Вони насилу вийшли у коридор.

Ліве крило в’язниці зникло, замість нього зяяло провалля, і вітер кидав крижинки крізь голе пруття арматури. Лейла вихопила свій сьомий ніж з підбора. Вони пішли праворуч, спираючись на стіну.

— Стій тут, я подивлюся, що попереду.

Дівчина притулила Федю до стіни та спустилася на кілька сходинок. Десь чулися голоси. Серце калатало в скронях. Вона зазирнула в коридор другого поверху. Раптом попереду майнула тінь. Тіло зреагувало саме: Лейла сама не помітила, як її ніж полетів у темряву. Почувся здавлений хрип, тіло важко гепнулося на спину. Лейла підбігла та присіла біля враженого супротивника.

Міцні короткі рученята з огидними товстими пальцями. Шкіряний фартух із засохлими плямами крові. Це був Оздемірів кат. Він судомно тримався за горло і хрипів. Лейла придивилася, і всередині на мить усе стислося від захвату: кидок вийшов блискучий, кинджал влучив просто в шию, а вона ж уперше кидала його в людину! Вигнанка схилилася над катом:

— Переказуй вітання Юмітові!

Він витріщив очі, упізнавши її, але говорити вже не міг. Чоловік схрипнув ще раз і застиг. Лейла посміхнулася, витягла ножа з його шиї, охайно витерла об його сорочку та стиснула в кулаці. На сходах стрибало світло й лунали голоси, хтось піднімався.

Двоє. Не можна пустити їх до Феді. Лейла випросталася, зачаївшись у тіні. До коридору завалилися охоронці та скупчилися біля мертвого тіла. Один з них, невисокий товстун, зупинився спиною до дівчини, зігнувшись над убитим катом. Пневмогвинтівка бовталася на ремені у нього за спиною.

Лейла різко кинулася вперед і захопила охоронця зі спини, напосівши йому на плечі.

— Тс-с-с,— просичала дівчина, вдавлюючи вістря йому в шию.— Не смикайся. Скидайте зброю!

Його товариш витягнувся і завмер, пневмогвинтівка глухо стукнула об кам’яну підлогу, підняті руки затремтіли.

— Скільки вас унизу?

— Десь... із десяток,— прошепотів охоронець, скосивши на неї очі.— У мене діти!

Лейла роздратовано видихнула.

— Це твої проблеми. Так, ти,— вигнанка кивнула його товаришеві.— Повільно відходь назад. Знімай куртку. Кидай на землю. Так! Тепер заходь у камеру. Руки тримай, щоб я бачила! Спробуєш щось утнути — я його вб’ю. А тоді й тебе.

Охоронець закліпав очима й за мить опинився в камері. Лейла штовхнула туди ж його напарника, копнула двері ногою і швидко опустила засув.

— Сидіть там тихенько, хлопці,— Лейла підняла гвинтівку й охоронцеву куртку.— Або ж повернуся й кину вам гранату. Второпали?

Отже, ворогів з десяток, вони озброєні й готові до несподіванок. Усіх цих приємних людей потрібно якось обійти — Лейла геть не відчувала сили боротися з охороною на кожному поверсі, особливо тягнучи на собі напівпритомного Федю. Вони мали кілька хвилин, перш ніж в охоронців мине шок і вони почнуть волати про допомогу.

Вони з Федею могли вийти лише одним шляхом. Вентиляційні канали в тюрмі були завузькі для людини. Лишалася каналізація. Колись вони з Давидом готували план утечі для вигнанців, що чекали етапування до Сибіру, і непогано вивчили леобурзьку в’язницю. Бранців висилали тричі на рік — у квітні, серпні та грудні. Коли ув’язнених меншало, каналізаційні стоки спрямовували лише по одному з каналів, а другий тимчасово перекривали. Якби Данило познайомився з вигнанцями раніше, йому б не довелося дертися до Агнеси через дах. Він міг би скористатися каналізаційною мережею — саме в серпні відпроваджували на копальні чергову партію. Коли Лейлу заводили, тюрма здавалася порожньою — до початку наступу більшості ув’язнених, вочевидь, позбулися, тому резервний канал має бути порожній.

Лейла збігла сходами й кинулася до Феді. Хлопець знову знепритомнів, і вона ляснула його по обличчю.

— Не спи,— шикнула вона, натягаючи на нього куртку.— В нас за програмою купання в лайні!

Вони дошкандибали до каналізаційного стоку в коридорі другого поверху. Лейла поколупала решітку ножем, підчепила й підняла.

З труби тхнуло смердючою вогкістю. Лейла роззирнулася і втиснулася в отвір. Слідом за нею, скрегочучи зубами, поліз Федя. Вони опинились усередині великої труби, що вела вниз, до зливу в підвалі. Лейла гидливо скривилася й поповзла вперед. Федя важко хекав і тамував стогони, але старанно повз за нею. Десь чувся гидкий щурячий писк. Дихати ставало дедалі важче, Лейла ледве стримувала напади нудоти. Нарешті в кінці тунелю посвітлішало. Труба якось несподівано скінчилася, в ніс ударив різкий запах аміаку, і Лейла мало не випала у відкритий темний простір. Вона завмерла і намацала край труби, а тоді обережно вилізла назовні й мало не звалилася у смердючу рідину.

— Ку-у-урва,— Лейла рипнула зубами, утримуючись на краю труби. Вона оглянула приміщення відстійника — продовження стоку виднілося на тому боці. Ані скоб, ані містка. Басейн з нечистотами можна було лише переплисти.

— Сподіваюся, ти таки здох під тим камінням,— засичала дівчина в темряву, гидливо скривилася й опустила ногу в рідину, наказавши Феді: — Скидай куртку.

Лейла зав’язала її в міцний вузол, обмотала ременем і жбурнула через басейн. На щастя, поліційна куртка долетіла до платформи й не впала у воду. Лейла глипнула на гвинтівку. Після такого купання їй точно гаплик.

— Гаразд. Тримайся за мене,— Лейла залишила зброю в трубі й намацала Федину руку. Вигнанка мало не задихнулася, занурившись у брудну воду по самі плечі. Двічі гребнувши, вона опинилася по той бік відстійника і влізла у рятівну трубу. Тепер Лейла ледве зносила сморід власного одягу, але відступати було запізно.

Вигнанка насилу витягла Федю на платформу. Він важко дихав і кашляв, і Лейла вирішила дати йому хвилину на відпочинок. Вони викрутили одяг і знову вдяглися у смердючі вологі лахи. Федя мовчки простягнув їй куртку, але вигнанка хитнула головою.

— Я багато ночувала в снігу, джентльмене. Це ти в нас тендітна квіточка.

Хлопець не посміхнувся, але покірно натягнув на себе куртку. З них двох битися спроможна лише вона, тож не можна втрачати спритності через неповоротку одежину.

З труби повіяло свіжим повітрям. Втікачі поповзли вперед і вивалилися з каналізаційної труби назовні. Лейла жадібно вдихнула гострий морозний вітер.

В’язниця, точніше, її правий бік, осяяний пожежею від збитого дирижабля, зникла позаду. Вони шкутильгали вкритим памороззю гайком, раз по раз зупиняючись, поки не вперлися в ковану огорожу міста.

— Чекай тут.

Лейла придивилася.

«Завжди є шпарина». Улюблена приказка Давида. Колись вони з ним улаштовували сотні дірок в огорожі, щоб приходити до міста й іти з нього, коли заманеться. Він багато чого її навчив... Він навчив її всього! Вона б не змогла дожити до цієї миті без тих Давидових уроків, що він давав їй дорогою з вигнання. Від спогадів про кривавий обрубок замість його ноги Лейлу занудило, вона важко втягнула повітря та спробувала сфокусуватися на огорожі.

Довелося пройти ще кількасот метрів уздовж огорожі, перш ніж знайшовся знайомий таємний лаз. Лейла відсунула металеву загородку і повернулася по Федю. Вони поверталися до охопленого вогнем міста. В самісінький ворожий тил.

Гуркіт вибухів повернув Джекі до тями. Кілька секунд вона лежала нерухомо, напружено дослухаючись. Навколо було чути зітхання, притлумлені стогони, поруч пролунали тихі кроки та прошаруділа спідниця. Дівчина лежала на чомусь твердому, біль у голові потроху вгамовувався, але шлунок досі стискався. І ще — щось міцно стискало її долоню. Джекі насилу розплющила очі. На сусідньому матраці лежав Давид.

— Де я...

Він стрепенувся і відпустив її руку.

— В підвалі університету,— відповів він.— Наш шпиталь тепер тут.

Джекі спробувала сісти, але до горла підкотив огидний клубок, а в голові ніби вибухнула бомба. Вона застогнала і впала назад на подушку.

— Тобі не можна вставати. Лікар Шварц сказав, що в тебе контузія.

— У мене...— Джекі розвернулася обличчям до вигнанця, але той відвів погляд.— Давиде, мені потрібно до Тео... Я повинна бути там...

— Я теж.

— У тебе... інший випадок. Де Тео?

Давид різко обернувся до неї. Його очі палали гнівом.

— Звідки мені знати! Я тепер не воїн. Я — кривавий шмат м’яса, який перетаскують з місця на місце!

Він стиснув зуби і відвернувся. Джекі важко зітхнула.

— Ми візьмемо тебе з собою. У нашому світі зроблять такий протез, що ніхто й не знатиме, що в тебе нема...— вона замовкла, вчасно прикусивши язика.

— Хіба не байдуже, знатиме хтось чи ні, якщо про це завжди знатиму я.

Джекі підвелася з матраца. В голові паморочилося, її жахливо нудило.

— Джекі, залишися,— залізним тоном наказав Давид.— Інакше я здійму ґвалт, і тобі знову вколють снодійне.

— Я не можу. Мені потрібно знайти Тео.

— Ти йому не допоможеш. Якщо вони обидва виживуть, а ти загинеш, то як їм бути далі? За що боротися? І за що боротися мені?

Джекі здригнулася. Вона не наважувалася подивитися йому в очі.

— Вибач.

Похитуючись, дівчина рушила до виходу з підвалу.

Північна частина Робітничого району мурашилася військовими. Над головою зі свистом пролітали снаряди, артилерія била в центр. Ворог ніби грався з ними в якусь дивну гру. Лейла з Федею шкутильгали, пленталися, повзли від льоху до льоху, створюючи стільки шуму, що, здавалося, тільки глухий міг їх не помітити. В деяких підвалах було чути голоси — мирні мешканці, що залишилися, пересиджували там обстріли. І кожен з них щомиті міг їх виказати.

Вони спустилися сходами до підвалу зачиненої кондитерської на першому поверсі єврейського будинку. Лейла скинула з себе Федину руку і розім’яла плечі. Її супутник лежав на спині, розтуливши рота, і дихав з легким посвистом.

— Не спи,— суворо шикнула Лейла.— Якщо заснеш, я тебе кину.

Федя хрипнув.

Справи кепські. Все дуже, дуже погано.

Тільки зараз, коли адреналін у крові вщух, Лейла відчула, як їй зимно. До біса зимно! Зуби цокотіли, шкіра взялася сиротами, її трусило. Але зупинятися їм не можна. Вигнанка прикрила Федю драним рядном і виповзла на вулицю.

Якимось дивом їм удалося дошкандибати до річки — за квартал від них була станція з прокату леочовників — механічних річкових човнів леобурзького виробництва. Лейла присіла за ящиками, спостерігаючи за обстановкою. За річкою буяла заграва, здавалося, Леобург охопив вогняний буревій. Війська зміщувалися до Північного мосту, розташованого одразу за човновою станцією. Дуже скоро частина угрупування залишить цей берег і переправиться до Творчого району. Лейла прищулилася. Річка ще не замерзла. Було б добре переплисти її, скориставшись човном зі станції. Але це надто небезпечно — їх могли помітити як леобуржці, так і вороги. Сама вона мала б шанс прослизнути крізь їхні ряди і навіть не потрапити під дружній вогонь бійців оборони Леобурга. Але вдвох з Федею... Виключено. Плентатися аж на південь Робітничого району теж не варіант. Вона не зможе нести його так довго. Лейла нервово гризла губи. Вони могли б сховатися в якомусь підвалі й перечекати. Але, скоріше за все, без медичної допомоги Федя не дотягне до наступної ночі.

Отже, вони мають дві-три години до світанку. Військові заклопотані наступом. Але якщо Оздемірові таки вдалося вижити і його підручні вже оговталися, вони здіймуть тривогу.

Лейла ковзнула до стіни будинку. Вигнанка йшла майже в цілковитій темряві, але її не полишало відчуття, що на неї повсякчас хтось дивиться. Серце калатало в горлі, на чолі проступив піт. Вона спустилася сходами кондитерської і штовхнула Федю в плече.

— Ходімо,— шепнула дівчина.— Нам доведеться переплисти річку.

Федя подивився на неї краєм ока.

— Але ж вода... крижана...

— Холодніше, ніж зараз, уже не буде. Ми й так геть мокрі після каналізації,— вона потягла його за руку.— Ану, воруши поршнями!

Вони виповзли надвір. Темрява, що клубочилася поміж будинками, здавалася матовою, непроглядною, наче «хмара Марії». Лейлі знову примарилося, що їх переслідує відлуння чиїхось кроків. Вони наблизилися до води і влаштувалися трохи перепочити.

— Лейло...

Шерех. Ледь вловимі зміни в повітрі.

— Т-с-с-с.

Зненацька їй в обличчя вдарив промінь світла. Лейла замружилася.

— Гадала, що зможеш утекти?

Голос належав не Оздемірові. Вона ніколи не чула його раніше.

— Лугін...— прохрипів Федя.— Він... допитував...

Очі нарешті звикли до світла. Промінь ліхтарика виривався з-за рогу будинку.

— Вас оточено! Повільно підніміть руки вгору!

Трясця, чому так тупо. Чому саме так!

Лейла повільно підняла одну руку, другою продовжуючи підтримувати Федю. Лугін підійшов ближче. Револьвер у його руці тремтів. Права брова була розбита, по скроні збігали цівки засохлої крові.

Він ішов за ними від в’язниці. І він був сам — Лейла б напевне відчула ще чиюсь присутність позаду або збоку. Вочевидь, цьому довбенику закортіло вислужитися, і поки поліція й Оздемірові посіпаки збирали кістки після вибуху, він кинувся наздоганяти втікачів. Рушив сам, бо вони не здавалися йому небезпечними — дівка і напівмертвий фарбований блондин.

— Кинь його!

— Не можу, бо впаде,— процідила вигнанка.— Ви трохи перестаралися, коли гамселили його.

— Я сказав, кинь!

Дівчина скосила очі на Федю. Їй здалося, що він ворухнув губами, але вона не розібрала слів. Лугін зробив нерішучий крок уперед. Його самого калатало чи то від страху, чи то від азарту. Лейла затамувала подих. Його револьвер дивився просто їй у живіт.

— Ти б вимкнув світло,— пробурмотіла вона якомога ласкавіше.— З того берега тебе легко дістане стрілець.

— Мовчати! — ротмістр метушливо озирнувся.

Федя раптом тихенько потиснув її плече. Лейла знову поглянула на нього.

— Штовхни мене.

Що? Він збожеволів? Чи їй здалося?

— Повільно опустіться на землю!

Лейла відчула, як Федя напружився, наче перед стрибком. І вона сильно штовхнула його в спину. За інерцією хлопець полетів просто на поліціянта. Вони впали на землю, гримнув постріл. Федя тримав Лугіна за руку, що стискала револьвер, але сили йому явно бракувало. Вони гарчали і качалися по землі. Біля стіни будинку Лейла помітила шматок дошки. Мить — і вигнанка замахнулася на поліціянта, але вдарити не встигла. Вони знову перекотилися. Федя вивільнив одну руку і щосили вгатив йому в щелепу. Лугін сіпнувся і на секунду втратив концентрацію. Його захват ослабнув, і Федя вдарив удруге. Револьвер відлетів і брязнув об камінь десь у темряві, Лугін закліпав, намагаючись отямитися.

— Тікаймо!

Федя схопився за Лейлину руку й насилу піднявся. Вони побігли вздовж набережної, завернули за ріг. Позаду чулися кроки. Лейла зціпила зуби. Від утоми вона погано міркувала. Потрібно було його вбити. Потрібно було бодай забрати револьвер!

Федя потягнув вигнанку за руку. Двері одного з підвалів були прочинені, ланцюг із замком бовтався розірваний. Вони пірнули в темряву. Довкола були навалені дерев’яні скрині й обгортковий матеріал. Федя впав горілиць у дальньому кутку. Він важко дихав і не рухався. Тільки тепер Лейлу охопила паніка. Вона зібрала купу паперу і вляглася поруч з Федею, вкриваючись обгортками з головою. Ось і кінець. Лугін обнишпорить тут кожен будинок і рано чи пізно знайде їх. Без надії, без сил, без зброї. Самі в тилу ворога. Лейла хотіла молитися, але не знала жодної молитви, та й хто її почує? Вона з тих, кого не просто не пускають до раю, а ще й на додачу дають гарного копняка. Лейла обійняла Федю однією рукою, той щось прохрипів, але вона не розібрала жодного слова. Хлопець увесь тремтів. Вигнанка притулилася губами до його скроні й гаряче зашепотіла:

— Перекажи йому... перекажи: якщо він витягне нас звідси, я поїду з ним до Вайомінгу. Я зроблю все, що він схоче. Нехай лише витягне нас.

От дурепа, кому ти це кажеш. Адже Тео так само вмирає. Ніхто по тебе не прийде.

Федя не рухався і, здавалося, не дихав. Лейла здригнулася. Вона поторсала його. Нічого. У неї затремтіли руки. Він витратив забагато сил на боротьбу з тим поліціянтом, міг і...

— Федю! — вона вкусила його за плече зі злості.— Федю!

Лейла озирнулася на вхідні двері, потім вдарила його по щоці. Він не приходив до тями.

Здається, він таки помер.

Зінкевич сидів поруч з полоненим і роздивлявся своїх леобурзьких гостей з-під примружених повік. Як мало в ньому залишилося від того юного дивакуватого репортера, яким Данило пам’ятав його! Погляд став пронизливим і похмурим, а світло, що іноді проблискувало крізь монокль, нагадувало промінь лазерного прицілу. Дорогою вони знову вбралися в австрійські однострої, але тепер Зінкевич не ховав револьвер, а тримав у руці, ніби готувався стріляти, якщо Данило спробує поворухнутися.

Екіпаж знову зупинився. За вікном ще було зовсім темно, Данило лише здогадувався, куди вони заїхали. Цього разу Зінкевич вивів бранця з екіпажа першим, потім вийшов сам. Данило з Ґретою вилізли назирці за ним.

Вони опинилися біля непримітної одноповерхової будівлі, дійшли до сходів, що вели до підвалу, і спустилися вниз. Навколо не було ані душі. Данило помітив труби заводу в кінці вулиці. Він уже бував тут раніше — коли вони тікали від австрійців.

Зінкевич заштовхнув Левченка до кімнати і засвітив газову лампу біля входу. Данило з Ґретою причинили по собі двері. Австрійський «революціонер» усадовив полоненого на стілець, зірвав з голови мішок і всівся навпроти на краєчок столу.

— Отже, до справи,— діловито заявив Зінкевич.— За нашою інформацією, «великої риби» на полігоні нема. Ба більш, секретна служба не виявила її в місці зберігання. Де вона?

Левченко засміявся. Від його хрипкого сміху Данилові руки взялися сиротами. Він постійно нагадував собі, що ця людина — його турботливий дядько Іван, який подарував йому величезний маєток біля Києва, але те, що він бачив зараз, суперечило всьому. Його дядька-дослідника більше не існувало. Цей чоловік був Елвіром Дем’яничем, і, авжеж, він ніколи б не залишив свою улюблену іграшку в руках австрійців. Установка має перебувати там, куди має доступ лише він,— тільки так і зберігається рівновага сил у цьому протистоянні, інакше він не зможе довіряти цісареві.

— Я не люблю, коли зі мною розмовляють подібним тоном, пане... До речі, ви так і не назвалися.

— Де зброя? — металевим голосом повторив Зінкевич, його погляд став крижаним, ніби він міркував, яку частину тіла краще прострелити своєму бранцю.

— Там, де ви її ніколи не дістанете, звісно,— посміхнувся Дем’янич.— Цісар зітре вас на порох.

— Ви настільки впевнені, що він врятує вас? — скривився Зінкевич.— А що як я скажу вам, що годину тому його цісарська величність видав наказ про ваше негайне знищення?

— Я, звісно, не повірю в це,— іронічно посміхнувся бранець.

— А дарма,— хитнув головою Зінкевич і поправив монокль.— Я волів би, щоб ви нарешті спустилися з небес на грішну землю і тверезо оцінили стан речей. А він є таким, що зараз ми — єдина сила, яка здатна вас врятувати.

Данило відчував, як усередині стрімко зростає напруга. Він кинув погляд на Ґрету. Очі дівчини гарячково виблискували в напівтемряві. Вочевидь, вона теж напружено міркувала, як вирішити цю патову ситуацію.

— Я — надто важлива персона для цісаря. Він не може мене знищити,— безтурботно посміхнувся Дем’янич і випростав плечі.— А от ви могли б мене вбити, але ж це, наскільки я встиг зрозуміти, не входить до ваших планів. Тож, панове, чого вам направду від мене треба?

— Нам потрібен цісар Вільгельм,— раптом вимовив Зінкевич.— Він мусить зректися престолу і передати всю владу Революційному комітету Дем’янич витріщив очі, гучно набрав у легені повітря і розреготався.

— Зректися престолу? Отак просто зректися... Вибачте, але це смішно. І нащо вам я?!

— Ви і ваша машина — його головний козир,— спокійно пояснив «революціонер».— Ми знаємо, як вона працює. За її допомогою ми зможемо перенести нашого агента і забрати цісаря просто з його кабінету, з будь-якого бункера, навіть зі спальні його коханки. Ми зможемо підібратися до нього так швидко, так непомітно, що його не врятує жодна охорона. Ось що нам потрібно. Нам нема куди відступати, тож єдина ваша змога лишитися серед живих — це співпрацювати з нами,— Зінкевич склав руки на грудях.— Повторюю ще раз: де «велика риба»?

Дем’янич похитав головою.

— Цісар зітре вас на порох.

— Ви це вже казали. Але я б на вашому місці також не розраховував на його прихильність.

— Я не вірю жодному вашому слову.

Двері позаду Данила рипнули, він здригнувся.

На порозі з’явився генерал Коджич. Очі Дем’янича округлилися від приголомшення, він важко ковтнув. Генерал підійшов до нього і показав тонку паперову стрічку.

— Наказ шість тисяч шостий,— сказав він.— Ви знаєте, що це означає.

Данило переводив погляд з генерала на дядька, не розуміючи, про що саме йдеться. Генерал присунув до Дем’янича лампу і ще раз продемонстрував йому телеграму.

— Це секретний код для знищення об’єкта імперії, що зазнав ворожої атаки. Вгадайте, хто мається на увазі під об’єктом цього разу.

— Я вам не вірю,— Дем’янич зціпив зуби.— Я йому потрібен.

— Цісар думає, що вас завербував Революційний комітет народів Австро-Боснії,— сухо пояснив Зінкевич.— І що саме ви організували замах на нього сьогодні в опері, а після провалу — втекли.

— Що?!

Данило перезирнувся з Ґретою, він теж нічого не розумів, але хто б сумнівався в тому, що Коджич підлаштував усе саме так. Відступати дядькові було справді нікуди. Тільки-но Ревкомітет виконає те, що задумав, вони його позбудуться. Данило глянув на застиглу перелякану постать Дем’янича і на жовте, немов воскове, обличчя.

— Мої агенти надіслали до секретної канцелярії свідчення про те, що ви співпрацювали з нами. Люди цісаря, звісно, спробують схопити вас живцем, але ось цей наказ свідчить про те, що в разі найменшої небезпеки вас просто знищать. Ви не радник цісаря. Ви — об’єкт. Об’єкт, що є власністю імперії. Ви це розумієте?

Дем’янич різко мотнув головою.

— Мені треба поміркувати.

— Добре. Але раджу не затягувати.

Коджич підвівся й попрямував до дверей. Данило обійшов полоненого і наблизився до Ґрети.

— Зроби так, щоб Зінкевич вийшов у коридор.

— Як? — засичала дівчина.

— Не знаю! П’ять-сім хвилин!

— Е-е-ем-м, Павле! — неприродно дзвінко заверещала Ґрета.— Мені негайно потрібно обговорити з вами одну річ.

— Обговорюйте.

— Ну... не привселюдно. Це на кілька хвилин.

Зінкевич кинув холодний погляд на Данила, потім коротко кивнув і вийшов до коридору разом з дівчиною.

Данило кинувся до дядька.

— Слухай уважно: хай що ти скажеш, хай що зробиш, тебе все одно вб’ють.

Дем’янич розлючено посміхнувся.

— Я це чудово розумію. Тому моєї зброї вони не отримають.

— Я знаю, що сила цієї установки залежить від кристалів, і якщо заряд закінчиться, суперзброя перетвориться на гарбуз. Але ти ще маєш шанс. Ми повинні втекти до Леобурга.

— Втекти?! — обурено засичав дядько.— Звідки мені знати, що ти не з ними, Даниле? І що ти так само не вб’єш мене?

— Ну, скажімо так: імовірність того, що тебе вб’ю саме я, є трохи меншою, ніж що це зроблять Коджич або цісар Вільгельм. І... ти ж залишив будинок мені. Щось змусило тебе вчинити саме так.

— Мені наснився сон, що я віддаю тобі ключі,— пробурмотів дядько.— Я не знаю, чому так вчинив. Просто вчинив — і квит.

— Ти так зробив, бо відчув, що я маю такі самі здібності. Коли я побачив Лейлу, я теж одразу здогадався, що вона не чиясь двійниця. Я здогадався, що вона така сама, як я,— Данило метушливо озирнувся на двері.— Я прийшов у цю реальність, щоб урятувати тебе. І я досі хочу допомогти, але ти натомість маєш допомогти мені. Ми повинні врятувати місто. Ми мусимо зупинити війну.

Двері рипнули, Данило відсахнувся від дядька і примостився на краєчок столу. Зінкевич зміряв його допитливим поглядом.

— Пане Дем’яничу, час спливає. Нам потрібна ваша відповідь.

— Я згоден,— кивнув дядько, дивлячись в очі Данилові.— Я покажу вам, де схована установка.

Ніч здавалася нескінченною. Тео дивився на вулицю у вогні. Сніг сипав на охоплені полум’ям танки, на мертвих і живих, і перетворювався на воду на розпеченій цівці його гвинтівки. Вулиці були засипані крихким зіпсованим залізом і залиті кров’ю. Ось уже кілька годин вони стримували настирливі спроби прорвати оточення. Сили і набої закінчувалися. Незабаром сюди посуне ціла армада, і Леобург остаточно перетвориться на згарище — захисники змогли викинути кілька фокусів, але ж сили нерівні. Маленький горішок тріщав у лещатах величезної імперії, і по його шкаралупі вже побігли тріщини.

Хтось торкнув Тео за плече. То був Аслан.

— Вони зосереджуються на тому березі. Поки що не переправляються, але, гадаю, ранку вони не чекатимуть.

— Кілька годин ще поживемо.

З пробитої снарядом діри в підлозі вистромилася голова одного з добровольців.

— Там прийшов парламентер. Вони просять зупинити вогонь. Хочуть зібрати тіла і вийти з Аристократичного району.

Тео глипнув на Аслана. Той ледь помітно ворухнув кошлатою бровою.

— Коли вони прийшли до мого краю, мій брат пішов воювати,— повільно вимовив вигнанець.— Їх з побратимами оточили в маленькому селі високо в горах. Вони не збиралися здаватися, бо такі, як ми, не здаються. Але під ранок, коли стало особливо скрутно, попросили випустити старих, жінок і дітей.

Аслан замовк, дивлячись кудись у в’язку темряву за вікном.

— Тільки-но люди вийшли з села, їх знищили. Всіх до останнього. А тоді й село спалили разом із захисниками. Мій брат загинув, нехай Аллах простить йому гріхи,— він перевів погляд на Тео, його обличчя здавалося вирізьбленим з каменю.— Вони прийшли сюди вбивати. Вони знали, на що йдуть. Я не випущу їх звідси.

Тео задумливо стиснув губи. Агнеса називала Леобург містом «для тих, кому затісно в своїй країні». Але він став притулком і для тих, кого з власної країни витіснили. Яблонський обернувся до солдата.

— Ти чув.

Той кивнув і зник у провалі. Тео хотів підповзти ближче до вікна, але цієї миті в його голові ніби щось вибухнуло. Він відчув різкий біль. У його свідомість увірвався голос. Жіночий голос.

«...витягне нас звідси, я поїду з ним до Вайомінгу. Я зроблю все, що він схоче...»

Тео кинуло в холодний піт, він зціпив зуби і загарчав.

Аслан підповз до нього.

— Chole-e-era,— простогнав Яблонський.— Що це...

— Що з тобою?

Тео важко ковтав повітря, не розуміючи, що відбувається. «Ширма» між ним і Федею, як і раніше, була на місці. Біль минув, він не помер, до того ж не чув Фединих думок. То звідки в його голові міг узятися жіночий голос?! Тео вражено закліпав.

— Я... якщо я зараз... дещо зроблю... ти зможеш вгатити мені якомога болючіше?

— Що?

— Вдар мене прикладом у живіт за сигналом.

— Що?!

Аслан недовірливо примружився і підняв гвинтівку, але Тео застережливо виставив руку наперед. А тоді прибрав «ширму».

Біль навалився на нього, наче стотонна брила. Яблонський зі страшним риком завалився на спину, стискаючи кулаки. Йому здавалося, що в тілі не лишилося жодної цілої кістки, жодного неушкодженого місця. Кортіло розірвати власні груди, щоб впустити в легені хоч трохи повітря.

Він лежав у якомусь льосі, чимось укритий. Щось тепле притискалося до правого боку... щось... або...

— Лейло,— прохрипів він.— Лейло...

— Уже бити?

— Запитай... де... ви... де... ви...

— У кого запитати? — Аслан дивився на нього з забобонним жахом.

— Я не бачу. Я не розумію...

Нещодавні Федині спогади водномить посипалися на Тео, як з рогу достатку. В’язниця, вибух, убитий кат, поліціянт... боротьба з поліціянтом. Він переслідував їх по п’ятах. Будівля з червоної цегли в Єврейському кварталі, поруч з човниковою станцією. Підвал. А тоді чорнота і самотній жіночій голос у його голові. «Нехай тільки витягне нас звідси...»

Їхня надія згасла. Якщо Лейла могла молитися, то він був тим самим, до кого вона молилася в ту мить.

— Бий!

Під ребрами розлився різкий біль. Тео закашлявся, але відчуття забрало всю його увагу, і він миттєво підняв «ширму» від свідомості двійника. Кілька секунд він нерухомо лежав на спині, а тоді розплющив очі.

— Дякую.

Аслан мовчки сидів над ним, міцно стискаючи гвинтівку. Тео кліпнув і підвівся, спираючись на стіну.

— Я мушу піти.

— Піти? Куди?

— Мені треба.

— Яблонський... але ж ти командир. Не думаю, що це гарна ідея.

Тео простягнув вигнанцеві свою гвинтівку і провів рукою по кобурі, перевіряючи наявність револьвера. На місці. Тео поповз уперед. Аслан лише провів його похмурим поглядом.

— Спробуй протриматися якнайдовше.

Теодор Яблонський пірнув у провал між поверхами й дезертирував з поля бою.

Джекі вийшла зі шпиталю й накинула каптур. Голова йшла обертом, від болю темніло в очах. Вона пробиралася через руїни Академічного району якихось кілька хвилин, але здавалося, минула ціла вічність. Повз пробігали люди, але Джекі не впізнавала облич. Раптом позаду загуркотіло, і в небо вперіщив яскравий вогняний сніп — обвалилася покрівля однієї з будівель. Світло впало на обличчя вигнанця, що пробігав поруч. Матей! Джекі дивом устигла схопити його за край плаща.

— Агнесо?! — він витріщив очі, ніби побачив примару.— Що ти тут...

— Де Тео?

Вигнанець криво посміхнувся.

— Він зник.

— Він... що?

Матей потягнув її вбік, вони шугнули в укриття за сходами.

— Дві години тому він самовільно залишив позицію, більше його ніхто не бачив. Він утік!

Джекі вражено закліпала. Тео ніколи не вирізнявся особливою надійністю, але він не міг кинути солдатів без причини. Він знав, що, крім нього, допомогти леобуржцям більше нема кому. Майже всіх командирів було знищено ще до бою.

А раптом він... пішов по Федю? Всередині Джекі ворухнулася надія, але дівчина одразу ж приборкала себе. Федя надто далеко. Їх розділяє ціла армія. Джекі похмуро зітхнула.

— Я хочу потрапити на ту позицію і розпитати людей. Хтось має знати.

— О ні. Звідси ти ніяк туди не дістанешся.

— Має бути спосіб.

— Має,— погодився Матей.— Але це без мене. Я туди не полізу.

— Боюся, що це наказ.

Вигнанець нервово засміявся.

— Ти мені не командир. У мене взагалі немає командирів. Оздемір помилував вигнанців, тож ми тепер...

— То, може, ти перейдеш міст і допоможеш йому знищувати твоє місто, якщо він такий добрий?! — пирхнула Джекі.— Чому ти ще тут?

Хлопець кинув квапливий погляд у небо, хоча вгорі не гуркотіли мотори, і забурмотів:

— Тут усі, кого я знаю. Усі. Але вони не бояться вмирати. Як і ти. Стрибаєте під снарядами. Навіжені. Божевільні. Ви всі сказилися. А я — ні. Я не хочу помирати — мені ще зарано.

Головний біль посилювався. Джекі ледве трималася на ногах. Від вибухів у середмісті здригалася земля.

— Куди ти йдеш зараз?

— До Ратуші. Там мій брат. Хочу його забрати,— вигнанець люто стер з чола піт.— Яблонський правильно вчинив. Треба тікати. Цьому місту гаплик.

— Я думаю, він не тікав. Я піду з тобою.

Матей роздратовано видихнув.

— Вертайся до Університету!

— Ні, я хочу знати, що там відбувається.

— Прочитаєш уранці в газетах.

На сусідній вулиці гримнув вибух. Вони пригнулися, згори посипалися шматки відбитої ліпнини.

— Можливо, хтось таки бачив Тео. Мені треба знати, що з ним! Будь ласка!

Матей закотив очі.

— Яблонський дезертирував. Або вже мертвий. Ви всі схибнулися. Ви божевільні!

— Добре, що в нас є ти,— Джекі стиснула його руку.— Ясний Розум вільного міста Леобурга! А тепер ходімо до Ратуші!

Лейла втратила лік часу. Вона лежала під купою обгорткового паперу в цілковитій темряві. Початковий жах поволі минав, вона зрозуміла, що Федя живий. Іноді їй здавалося, що його м’язи скорочуються самі по собі, ніби він кудись іде, але хлопець дихав уривчасто і не приходив до тями.

Минуло кілька годин, надворі, певно, вже світало. Де той клятий Лугін? Чи пішов він з району, чи нишпорить поміж темно-червоних будинків, винюхуючи їх? Лейла перевернулася і поворушила затерплою рукою. Цієї миті вона дещо почула. Нагорі лунали команди, але слів вона не розбирала.

Лугін не ліз до підвалу, бо чекав на підкріплення.

Їх знайшли.

Серце підстрибнуло і закалатало в горлі.

Раптом Федя заметушився і спробував сісти, хоча його очі досі були заплющені. Він повільно вимовив:

— У якому ви... будинку... будинку... Два будинки...

Бідолашний марив. Лейла навалилася на нього і затулила долонею рота. Все її тіло тремтіло, наче в пропасниці, на очі навернулися сльози.

— Федю, любий, заради бога, тихіше. Мовчи. Мовчи!

Рипнули двері. Нагорі залунали голоси. Страх ніби витягав з Лейли нутрощі. Хтось спускався сходами. Ще хвилина і...

Нагорі гримнув постріл. Один, другий, тоді ближче. На сходинках почулося тупотіння, хтось скрикнув, наступний постріл гримнув у самому підвалі.

Запала тиша. Лейла боялася вдихнути. Все, що вона мала,— маленький ніж у підборі. Вона повільно ковзнула рукою до чобота і раптом зрозуміла, що її остання надія — сьомий ніж — зникла. Це кінець. Вона не мала жодної зброї. Хтось повільно просувався підвалом. Кроки зовсім поруч. А тоді з неї рвучко злетів обгортковий папір. Дівчина обернулася. В очі вдарило світло.

Їх знайшли. Їх знайшли.

Екіпаж колесив вузькими вулицями досвітнього Відня. Раз по раз вили сирени, з небес на землю спадали промені світла, рокотали мотори. Їх шукало все місто. Раптом екіпаж зупинився. Вони ніби застрягли десь поміж світами, навкруги була тільки сіра рідка темрява, суміш ядучої вугільної кіптяви і туману.

— Виходьте з екіпажа,— в руці Зінкевича з’явився револьвер.— Обоє.

Данило відчув, як його серце стискає крижана рука. Вони з Ґретою перезирнулися.

— Вашу участь завершено,— холодно вимовив Зінкевич.— Тільки-но ми отримаємо владу, Австро-Боснійська Імперія виконає свої зобов’язання щодо захисту Леобурга від зазіхань.

Дідько, їхній план пішов під три чорти! Вони вилізли з екіпажа, Ґрета нервово зиркнула на Данила.

Хлопець швидко оглянув противників. Їх було троє — Зінкевич і двоє агентів. Дядько кинув на Данила переляканий, зацькований погляд. Тео вклав би цих трьох з револьвера, але він... він не Тео, так.

Данило сунув руку в кишеню і намацав гладеньку поверхню люміноли, яку в готелі йому підкинула Ґрета.

Кров. Іскри. Дим. Йому згадалося, як витягнулося і скам’яніло обличчя Альберта, коли рідина з люміноли викрила кров на його одягу. Данило намацав у кишені складаний ніж. Біль полоснув пальці, хлопець відчув, як кишеня австрійського однострою стала вологою від крові. Ґрета зловила його погляд і здригнулася.

Данило вихопив люмінолу. Один помах ножа — і міхур вигнанської лампи розрізано. Люмінола спалахнула, з неї повалив густий ядучий дим з іскрами. Данило жбурнув лампу всередину екіпажа.

Гримнув постріл. Ще один. Ґрета скрикнула, впала на землю й перекотилася за ящики, зіставлені біля складу.

Данило схопив дядька за барки й витягнув з екіпажа. Дем’янич надсадно кашляв. Зінкевич вивалився з екіпажа, з-за ящиків гримнув постріл, і він впав на землю — Ґрета верескнула з несподіванки, не очікуючи влучити.

Данило не знав, що відбувається за його спиною, лише біг уперед навмання і тягнув Дем’янича за собою. Очі насилу розрізняли предмети, які проступали крізь матову темряву. Позаду гриміли постріли, лунала добірна лайка. Десь поруч завищала сирена.

— Стій. Зачекай,— прохрипів дядько.— Не можу дихати...

Данило привалив його до стіни і послабив вузол шийної хустки. Всередині палало. З сутінків виник силует Ґрети.

— Не зупиняйтеся,— дівчина важко хапала ротом повітря.— Бігом!

Над головами зарокотали мотори. Наближалися австрійські дирижаблі.

— Ми недалеко,— дядько тримався за груди.— За мною!

По землі вже нишпорили прожектори. Вони побігли, притискаючись до будівель, і за кілька хвилин опинилися біля великого ангара.

— Ми домовилися з австріяками, що я завжди контролюватиму, де установка,— пробурмотів Дем’янич, відчиняючи амбарний замок.— Учора я перемістив її сюди. Але вони про це вже знають.

— Навіщо перемістив? — Данило вдивлявся в мінливу імлу позаду.

— Бо після сутички з українцями на кордоні я боявся, що цісар кине на них установку і використає її на повну потужність. І тоді...

— ...кристали розрядяться, і вона перетвориться на купу заліза, а твій вплив на цісаря завершиться,— посміхнувся Данило.— А ти хотів дочекатися сутички Австрії з Росією. Ти хотів випробувати її в бою проти найсильнішого суперника.

Дядько кинув на нього красномовний погляд.

— Яблонський, трясця, ворушіться,— просичала Ґрета, перезаряджаючи револьвер біля дверей.— Не думаю, що я вдруге так блискуче стрельну!

Дядько насилу підняв засув і відчинив двері ангара. Вони пірнули всередину.

Дем’янич вибіг сходами до керма «великої риби» й почав переставляти важелі на панелі приладів. Данило рушив за ним, але мало не впав, коли мотор установки загарчав і вона здригнулася під ногами.

— Я бачив портал на Соборній,— промовив Данило.— Це ти створив? Оцією установкою?

— Що? — Дем’янич відволікся від керування.— Який у біса портал?

— Просто на вулиці! Не в маєтку!

— Не розумію, про що ти. Я не марную енергію на такі дурниці.

— Тоді звідки він там взявся?

— То, певно, ти сам і створив,— загарчав дядько.— Ти вмієш це незгірше за мене!

Данило здригнувся. «Гайнути б зараз у Романівку!» Ось про що він подумав тоді! Портал здався йому штучним, бо він сам його створив. Сам!

— Якщо я можу контролювати створення порталу, то можу і контролювати, куди він веде?

Дем’янич поглянув на нього, як на дурника.

— Гадаєш, австрійці б марнували стільки зброї на мої досліди, якби я закидав їхні танки кудись під метро «Позняки» в Києві? Вони поверталися на поле біля складів! Я з’ясував природу транслокальності, Даню! Портал у маєтку Яблонських не можна змінити, він природний, але власні я контролюю сам!

Ґрета підійшла до установки, її очі схвильовано блищали. Дівчина кинула Данилові другий револьвер. У барабані практично не залишилося набоїв. Данило звів курок. Дядько повільно обернувся до нього.

— Якщо ти такий вправний, то створи мені портал у Леобург,— повільно вимовив Данило, спрямувавши цівку на нього.— Або ймовірність того, що я тебе вб’ю, значно Зросте.

Ззовні щось гримнуло, всередину ангара залетів сяйливий згорток. Данило бачив такі на Михайлівській площі. Бомба розкручувалася, розкидаючи навколо іскри, простір затягував щільний білий дим.

— Яблонський!!! Ані руш!

Данило здригнувся. Зінкевич вистрілив першим, але хлопець устиг ухилитися. До ангара влетіло ще двоє. Силуети пересувалися в білих пелехах, наче примари. Поруч гримнув постріл — стріляла Ґрета.

Данило оглух від пострілів. Силует Зінкевича вигулькнув у диму, але раптом дивно підкинув руки і зник у молочній завісі. А в ангарі застигла дзвінка, гостра тиша. І вони почули голос:

— Залишайтеся на місці, пане Яблонський. Вас оточено.

Дим розвіювався, відкриваючи кілька тіл, що розтяглися на підлозі біля дверей. Данило відчував, як його розум намагається схопитися за цей голос, за його інтонації, щоб зрозуміти, що відбувається, але йому ніяк не вдавалося. Поки на порозі не з’явився Бобриков.

— Пресвята Діво,— видихнула Ґрета.

— Доброго ранку, пані й панове,— спокійно мовив він.— Підніміть руки і відійдіть від пана Дем’янича. Пане Дем’яничу, спускайтеся.

Данило відчув, як поруч заворушився дядько. Якщо він зробить крок, вони приречені. Ґрета витріщилася на Бобрикова і повільно підняла руки. До ангара зайшло ще кілька людей у цивільному. Їхні револьвери були звернені до втікачів.

— Агент особливої канцелярії при міністерстві закордонних справ Австро-Боснійської Імперії, Костянтин Дмитрович Бобриков,— відрекомендувався він.— Пане Яблонський, як же ви нам допомогли!

Данило ніяк не міг зрозуміти, що відбувається, його мозок ніби спаралізувало. Бобриков... але ж він був російським агентом. І він... він радив звернутися до Ревкомітету... Вони мали стати їхніми союзниками... Що... що відбувається?

— Я довгенько не міг вийти на генерала, але знав, що рано чи пізно вони підуть ва-банк,— Бобриков кинув погляд на нерухоме тіло Зінкевича.— Я знав це, відколи Зінкевич вийшов на контакт з вами. Ви привели мене до Коджича. Завдяки вам вдалося викрити всю їхню мережу, браво!

Данило перестав дихати. Все від початку було не так, як він уявляв. Австрія спрямувала до Леобурга росіянина. І Бобриков шукав щура в австрійській верхівці, намагаючись вистежити його за контактами з леобуржцями, й періодично ділився з ними розвідувальною інформацією про дії Росії. А тепер...

— Пане Дем’яничу, ходіть сюди. Запевняю, вам нічого не загрожує.

Данило наче прокинувся. Його охопило незрозуміле почуття легкості. Він ніби намацав усередині важіль, що перемикав його свідомість на Едварда Яблонського, який здійснював учинки, що їх Данило ніколи б собі не дозволив. Хлопець рвучко кинувся до дядька і схопив його за комір. Дем’янич здригнувся, коли його скроні торкнулася холодна цівка револьвера. Ґрета витріщила очі.

— Бобриков, не робіть різких рухів,— засичав Данило, притискаючи дядька до себе.— А то вся ваша суперзброя піде коту під хвіст. Ви знаєте, що без нього ця установка — металобрухт.

— Опустіть револьвер,— нетерпляче мовив агент.— У вас нема шансів залишити цей ангар.

Данило зробив крок до приладової панелі.

— Запускай.

— Що?..— пробелькотів Дем’янич.

— Запускай цю довбану машину!!! — заревів Данило.

— Пане Яблонський, я вас попереджаю...

Данило вже не чув Бобрикова. Він відчував, як навкруги поширюється енергія — як вона вібрує, переливається, кличе, тягне за одяг, здіймає волосся. Краєм ока Данило помітив пляму — мерехтливу, пульсуючу діру в реальності. Дем’янич рвучко натиснув на важіль, і мотор під «великою рибою» загуркотів. Данило схопив Ґрету за руку, а тоді побачив, як спалахнули кристали в контейнерах під ґратчастою платформою, на якій вони стояли. Машина здригнулася і зрушила з місця. Гримнули постріли, але Данило вже нічого не чув і не бачив, окрім ревіння і потужної сили, що огортала його і забирала кудись у невідомість.

Тео приготувався ухилитися від ножа, та Лейла заціпеніла. Вона не рухалася, на обличчі застиг жах. Її зіниці різко звузилися від яскравого світла, очі набули відтінку міцного чаю і наче осліпли. Серце Тео мало не вирвалося з грудей. Він знайшов її. Він устиг. Яблонський відвів світло від її обличчя.

— Тео!

Лейла видихнула з таким відчаєм і радістю, що йому перехопило дух. А тоді кинулася до нього і жадібно поцілувала.

Він почувався, наче уві сні, де Лейла раптом підпустила його до себе так близько, що йому вдалося зазирнути за межу, де за кулеметною туреллю ховалася перелякана дитина. Тої ночі, яку вони провели разом, Лейла так і не дозволила себе поцілувати. Тео згадав, як вона з огидою скривилася і відвернулася, коли він потягнувся до її вуст,— наче дівчина з будинку Шарлотти, чий поцілунок коштував дорожче, ніж будь-яка дія з її тілом. Та ніч була задушливим, безжалісним пеклом і не мала нічого спільного з коханням. Вони виливали свою ненависть — одне до одного, до своїх ворогів і до друзів, до цього клятого міста — й залюбки поламали б одне одному кістки. Але сьогодні все було інакше. Ця мить була ще однією дрібкою того справжнього, що існувало між ними, того, що залишилося б після цих ігор на виживання. Тео вже бачив її такою: коли діставав з-під бура субтерини й коли Лейла дізналася про трагедію з Давидом.

Вигнанка відірвалася від його вуст і хотіла відвернутися, але він узяв її обличчя в долоні й не дозволив. В очах дівчини стояли сльози, вона всміхалася. Тео криво посміхнувся у відповідь:

— Що, справи такі кепські, люба?

Лейла засміялася й закотила очі.

— Настільки кепські, що я рада тебе бачити.

Вона відповіла німецькою, не намагаючись, як зазвичай, дратувати його російською мовою. Її голос звучав так схвильовано і ніжно, що Тео мимоволі заслухався, але за мить вигнанка посунулася, і він побачив свого двійника.

— Matka boska![97] — Яблонський посвітив на нього.— Як він ще живий?!

— Вам обом пощастило, що є така чудова я,— Лейла змахнула сльози.— Але треба забиратися звідси, бо ти наробив галасу стріляниною.

Тео повільно простягнув руку до фіолетового Фединого обличчя. Його занудило, в очах зашугали білі мухи. Біль його двійника дерся крізь «ширму», наче монстр у зачинені двері в нічному кошмарі. Якоїсь миті Тео раптово занурився в барило з чорнилом.

— Тільки не це! — Лейла поплескала його по щоках.— Агов, Яблонський, зараз не час непритомніти!

Тео розплющив очі. Він лежав горілиць на підлозі. Руки і ноги стали ватяні.

— Він надто близько. Мені важко... утримувати... «ширму». Але Женя навчила... Потрібен постійний біль. Мій, саме мій.

Лейла здивовано вигнула брову.

— То тебе треба періодично бити, різати чи кусати? Це я залюбки.

Тео сів і розім’яв шию. Імла в голові поволі розходилася.

— Для початку потрібно мовчати і робити те, що я кажу.

— Це вже складніше,— зітхнула дівчина.— Все, вшиваймося!

Тео узяв Федину руку і закинув її на плече. Раптовий біль у ребрах вибухнув тисячею фугасів. Яблонський заскреготів зубами і потягнув двійника до виходу. На сходах лежав убитий поліціянт і дивився кудись у стелю незрячим поглядом. Лейла помітно здригнулася, проходячи повз тіло. Вони виповзли на вулицю. Десь за обрієм уже визрівав світанок, небо поволі ставало не таким диявольськи чорним, обриси будинків Єврейського кварталу чіткішали. Лейла перелякано видихнула, помітивши ще кілька тіл. Вони були вдягнені в темні однострої леобурзьких тюремників. З Фединих спогадів Тео не зовсім розумів, який вибух зруйнував в’язницю, але трохи згодом пригадав маленьку цяточку літоциклетки, що протаранила балон російського дирижабля. Ймовірно, здетонував боєкомплект.

Лейла визирнула з-за рогу будинку і поманила Тео вперед. Вони пройшли вздовж порожньої вулиці та присіли за ящиками біля доків. Вигнанка присунулася до нього. Тео всюди переслідував неприємний запах. Він принюхався.

— Чому від вас тхне...

— Лайном?

— Власне, так.

— Оздемір побачив мене і перелякався,— Лейла скептично підібгала куточки рота.— Насправді ми вибиралися з в’язниці через каналізацію.

— Оздемір... що з ним?

Вигнанка відсунулася і відвернулася до річки. Вочевидь, у неї нічого не вийшло, але Федя тоді був не при тямі й ніяк не міг заповнити прогалину в пам’яті.

— Він тебе скривдив?

Тео не знав, навіщо спитав це. Лейла однаково збрехала б, навіть якщо цей брудний вилупок справді щось їй заподіяв, але це питання займало всі думки Тео. Він відвернувся від вигнанки, щоб мимохіть не побачити правдиву відповідь у її очах.

— Ні. Не встиг,— Лейла раптом м’яко торкнулася його плеча і додала,— не хвилюйся.

Тео обернувся. «Не хвилюйся». Її голос прозвучав так ніжно, ніби він справді щось важив для неї.

— Шкода, що я теж його не скривдила,— зітхнула вигнанка.— Сподіваюся, він таки здох під тим камінням. А ти... Дякую, що прийшов.

Тео хотів відповісти, що не міг не прийти, бо думка про те, що вона гине десь у страшних муках, викручувала йому суглоби і затьмарювала розум, але він лише мовчки кивнув. Ще не відомо, чи переживуть вони сьогоднішню ніч.

Тео трохи висунувся з-за мотлоху й оглянув берег. Годину тому він переплив річку трохи північніше, рухаючись назустріч ворожим військам. На щастя, йому вдалося проскочити непоміченим, але пройти втрьох, з Фединим нерухомим тілом на плечах, вони шансів не мають.

— Нам доведеться переплисти річку,— сказав Тео.— Іншого способу немає.

— Я думала почекати.

— Чого? Поки він помре? — він похмуро кивнув на Федю.— Вибір невеликий: прориватися до своїх і сподіватися на лікарів у шпиталі або врізати дуба просто тут.

Лейла розпачливо зітхнула.

— Леобург однаково не встоїть. Ти це чудово розумієш.

Тео обернувся до неї. Так, він розумів це краще за будь-кого. Але він мав те, чого не мали інші,— надію. Іноді вона отруює, засліплює, веде до безодні, але в ті моменти, коли, крім неї, нічого не залишається, саме вона і рятує життя.

— Ноги в тебе не зв’язані, Лейло. Якщо не хочеш вертатися — тікай. Але якщо ти зі мною, то будь зі мною до кінця.

Вигнанка не дивилася на нього, ніби й не чула, в її темних очах відбивалася заграва пожеж на протилежному березі.

— Тут перепливати не можна. Річка дуже широка.

Тео глянув на темну смугу, що відділяла їх від своїх.

— А на тому березі мінні поля,— Тео звалив на себе Федину руку.— Ходімо південніше.

Лейла схопила його за рукав, коли він саме збирався підводитися.

— Ні. Надто довго. Ходімо до мосту. Ми увійдемо до міста слідом за танками.

— Що?!

— Вони і розмінують нам дорогу,— Лейла закинула другу Федину руку на себе.— Ми як ті миші. Маленькі сірі миші. Крізь дим і пару нас ніхто не помітить.

Вони долали відстань в кілька кварталів цілу вічність. По чолу котився піт, утім, через напруження Тео не мерз від промоклого одягу. Небо світлішало. Ще трохи — і пересуватися непомітно буде неможливо. Попереду з’явився міст.

Лейла порилася в торбі Тео й витягла тетранокль.

— Так, до мосту не лізтимемо. Там охорона. Обійдемо. Он там, далі, річка звужується, і є очерет.

Тео нічого не відповів. Вони звернули на сусідню вулицю і за кілька хвилин вийшли з іншого боку Північного мосту. Вода біля берега взялася тонкою крижаною кіркою. Вони сховалися в очереті. Пахло болотом і димом. З протилежного берега долинали вибухи. Вигнанка схилилася до Феді, він ледве дихав. Тео дедалі менше був упевнений у їхньому плані, а вже в тому, як подолати третю лінію оборони,— й поготів. Вони точно втраплять під дружній вогонь. Або підірвуться на мінах.

У гіршому разі — полон.

Тео люто сплюнув.

— Пливімо,— скомандував він і звалив Федю на плечі.

Лейла тихо заквилила, занурюючись у крижану воду. Вони мовчки пливли кілька хвилин, від холоду Федя отямився і відчайдушно вчепився Тео в плечі. У Яблонського знову почало темніти в очах.

— Ні,— процідив він.— Тримай... ширму... Думай про неї!

Федя важко сапав ротом, але більше не намагався борсатися. Тео відчув під ногами дно. Вони виповзли на берег і пірнули в очерети.

— Боже, я вмираю,— Лейла похукала на тремтливі руки, намагаючись зігріти їх.— Як же... як холодно...

Тео скинув із себе двійника і підповз до дівчини. Він стягнув з неї чоботи і вилив воду, потім розтер її ступні й надів чоботи назад. Лейла зняла сорочку й викрутила її, потім стягнула куртку з Яблонського. Тео стягнув чоботи з Фединих ніг — свої, американські чоботи. На щастя, той десь загубив остроги, інакше би брязкав ними на все місто. Всі ці маніпуляції були марними. Вони помирали від холоду, пальці не слухалися. Вигнанка тихенько запхикала.

— Потрібно рухатися. Ну ж бо!

Крізь залишки темряви проступали обпалені скелети будинків Творчого району. Попереду вибухало, заграва стала яскравішою. Десь високо в небі гули мотори.

— Вони намагаються пробитися до своїх,— пояснив Тео.— Ми заблокували чимале угрупування в центрі Аристократичного.

— А де... монорельс?..— раптом промимрив Федя.

— Це ще не твоя зупинка, друже,— пирхнув Тео.— Гадаю, нам...

— Пам’ятаєш... як ми... потрапили на Михайлівську? — пробурмотів його двійник.— Шахта монорельса... Йти по вулиці... надто...

— Надто небезпечно,— кивнула Лейла.— Він має рацію.

— Найближча зупинка — «Фарбелауф»,— повільно вимовив Тео.— Там потяг якраз ходив тунелем.

— Ходімо.

Вони звернули в провулок. Навіть при світлі пожежі пересуватися було складно — вулиці були завалені камінням, бруківку спотворювали свіжі вирви від снарядів. Земля тремтіла від важкої ходи гусениць. Удалині з’явилася будівля леобурзького Фарбелауфу, вкрита кіптявою, але вціліла в пожежі. Напроти нього, на рівні другого поверху, розташовувалася платформа монорельса, а вздовж вулиці тягнулася ґратчаста ферма — шахта, якою і пересувався тут повітряний потяг. Тео кинув погляд на вигнанку. Лейла підбадьорливо підморгнула.

Тео зняв із себе Федину руку. Після освіжаючого купання він трохи очуняв і міг пересуватися самотужки. Лейла підтримувала його під одну руку, поки Яблонський копирсався в замку біля східців. Раптом позаду щось клацнуло. Тео завмер. Цей звук неможливо ні з чим переплутати. Саме так клацає затвор гвинтівки. Він повільно обернувся.

— Не двигаться! Руки за голову[98],— наказав хтось.

Тео окинув поглядом вулицю. Позаду стояло троє солдатів, ще двоє за порогом під’їзду, один — у вікні другого поверху.

Без шансів.

Лейла розпачливо глипнула на нього, ніби вибачаючись за власний план. Вони повільно обернулися й завели руки за голову.

— На колени![99]

Земля ще тремтіла від гусениць, але Тео зненацька почув дещо дивне й до болю знайоме. Цей звук будив його вранці багато років. Такий звичний звук мирного Леобурга, що назавжди залишився в минулому.

Тео повільно опустився навколішки, Лейла сповзла слідом і потягла за собою Федю.

До них підійшли двоє. Один поплескав Тео по кишенях, забрав револьвер, витягнув ніж. Другий обдивився Лейлу.

— Карпов, підніми їх.

Лейла дивилася в землю, але за мить вона звела запитальний погляд на Яблонського. Вона теж це чула. Вона чула звук.

— Веди їх до...

Звук перетворився на ревіння. Оглушливо засвистіло. Тео обернувся й побачив світло в шахті монорельса.

— Лягайте!!!

Вони втислися в землю долілиць, над головами вилетів потяг. Світло прожекторів прорізало дим від пожеж, а з бортів одночасно плюнули вогнем кулемети. Черги пульсували, наче серцебиття. Кулі збурювали землю, дробили цеглу, кресали по бруківці, впивалися в тіла ворогів. Вулиця сповнилася вогню й пилу. Крізь гуркіт лунали крики. Тео обхопив голову руками, крижана бруківка холодила щоку. Нарешті кулемети замовкли, запанувала моторошна, прозора тиша. Тео схопився з землі, здійнявши руки.

— Nicht schießen! — вигукнув він.— Nicht schießen![100]

Клацнула засувка, і хтось гукнув йому у відповідь:

— Яблонський?! Хай тобі чорт!

Тео впізнав Адама. Монорельсовий потяг перетворився на справжнього монстра — його боки були оббиті шматками броні всіх форм і розмірів, з вікон визирало два багатоцівкові кулемети. В череві поїзда рипнув люк. За мить їх втягнули до вагона. Знову застукотіли колеса. Тео безсило притулився до стіни.

— Ми вирішили трохи підсмалити їм дупи,— кинув через плече кулеметник.— І проїхатися в Творчий. Бо ці тварюки геть знахабніли — ще й піхоту сюди тягнуть!

У задушливій тісноті бронепотяга панувала така спека, що «пасажири» ходили у вагоні напівроздягнені. А Тео нарешті відчув занімілі змерзлі ноги. Лейла посунулася до нього, він обійняв її однією рукою. Вона хотіла щось сказати, але їй забракло слів, тож вигнанка лише опустила голову йому на плече.

Монорельс, дитя вільного міста Леобурга, перетворений його громадянами на смертоносну зброю, ніс їх кудись крізь вогонь і темряву.

— Хлопці, хтось бачив Тодорова? Де Тодоров, не знаєш? — Матей хапав леобуржців, що пробігали повз.— Він мав бути в Ратуші!

Вони з Джекі вибігли на другий поверх і зупинилися біля архіву. Будівля стояла зовсім темна. Замість одного з вікон зяяла величезна діра, крізь неї дмухав крижаний вітер.

— Де ж ти...— пробурмотів Матей.

У сходовому прольоті виникла чорна голова, хтось гукнув до нього:

— Тодоров на даху!

— А бодай тобі! — завив вигнанець.— Агнесо! Залишайся тут, я зараз повернуся.

На сусідній вулиці щось вибухнуло, під Ратушею затремтіла земля. Джекі схопилася за стіну і мало не випала в діру. Матей побіг сходами нагору. Крізь вибиті вікна до Ратуші вливалося холодне сіре світло. Джекі впоралася з запамороченням і почала обережно підніматися. Потрібно знайти когось... хто знає... де Тео... він не міг... піти просто... так...

Вона подолала два поверхи і побачила залізну драбину, що вела на дах. Біля неї стояло двоє вигнанців.

— Ви часом не бачили Яблонського? — прошепотіла Джекі, як їй здалося, цілком переконливо.

Обличчя вигнанців витягнулися з несподіванки, один підставив їй плече, перш ніж в очах стемніло і вона мало не звалилася у проміжок між сходами.

— Що ви тут робите, Агнесо?

Її поплескали по щоках. Джекі повільно розплющила очі. Голова пульсувала, ніби хтось стискав і розтискав лещата навколо її скронь.

— Тео...

— Тео тут нема.

Вона відкинула від себе руку і полізла по драбині на горище.

Крижаний вітер приголомшив Джекі. Він шматував поділ сукні, зірвав з голови каптур. Місто під її ногами стогнало і спливало кров’ю, і аж ген-ген до обрію вона не бачила жодної вцілілої будівлі: вулиці Леобурга палали, диміли, здригалися від вибухів, гримотіли перекриттями, що падали. Між будинками раз по раз блимали спалахи. Джекі стояла на самому краю й бачила, як руйнується світ. Це руйнувався світ Агнеси, який вона так хотіла врятувати. Джекі вже знала це відчуття. Пісня. Пісня, яку вони з Федею слухали в правій вежі маєтку в Романівці. Все так і сталося. Вона стояла на краю зруйнованого світу, але Феді поруч не було. Його більше ніколи не буде поруч.

Плаский дах ратуші став платформою для артилерійської батареї. Кілька леобуржців, серед яких був і молодший брат Матея, оточили гармату і вдивлялися в низьке сіре небо.

— Я не можу піти! — хтось заверещав тонким юнацьким голосом.— Я не зрадник!

— Ти дурень! — Матей стиснув комір братового пальта.— Ти загинеш!

Повз проторохкотіла літоциклетка, кувікнув клаксон.

— Заходять праворуч! — вигукнув один із солдатів.— Ох... ви лише подивіться...

Джекі насилу дійшла до краю даху, ноги не слухалися. Дівчина вчепилася в білий камінь башти й заклякла.

Увесь правий берег ворушився вогнями, ніби прокидався зі сну величезний прадавній монстр із тисячею очей. Ранкове світло викривало сотні танків, машин і механізмів, що, зригуючи пелехи пари, повзли до непокірного Леобурга. До росіян, затиснутих у вузьких вулицях Аристократичного й Академічного районів, надходила допомога. Армії не було кінця. Над виднокраєм повільно пливли бойові дирижаблі, ще і ще, десять, двадцять — Джекі збилася з ліку. Лють царя Бориса можна було лише уявити — він кинув на маленьке місто все, що міг.

— Нам гаплик,— прошепотів білими губами вигнанець, який стояв поруч з Джекі.

Дівчина обернулася до них. Вигнанці, леобуржці, Матей, який досі стискав комір свого юного брата — всі дивилися на неї, ніби вона мусила щось сказати, але слова застрягли в неї в горлі. Джекі кинула ще один розгублений погляд на потужну армаду — і раптом відчула дещо химерне.

Її тіло ніби прокололи тисячі голок, а кров у судинах завирувала, як шампанське. Джекі зігнулася навпіл, їй здавалося, місто накрили ковпаком, з-під якого стрімко викачали повітря. Коліна підкосилися, дівчина опустилася на підлогу, з останніх сил тримаючись за зубці башти.

— Господи,— зойкнула вона, задихаючись.

Її оточувала сила. Невидима, але чиста, прозора, дзвінка, як натягнута струна. Енергія була настільки потужна, що дівчина не могла опиратися. Енергія просочувалася в неї, забиралася під одяг, під шкіру. Її руки всипало сиротами. Волосся стало дибки, Джекі відчувала в повітрі спалахи невидимої електрики і не могла знайти цьому пояснення. Хтось підхопив її під лікоть. Джекі заплющила очі, а коли розплющила їх, то не бачила нічого, окрім маленької чорної цятки, що раптово виникла посеред поля по той бік річки, просто між охопленим вогнем містом і ворожою армією.

І танки почали зникати.

— Що... що це? — Джекі пригасла долоню до рота і раптом відчула, що з її рук теж ніби б’ють невидимі струмки електрики. Дівчина вражено дивилася на власні руки.

— Дивіться! Дивіться!!! — один з вигнанців мало не випав між зубцями.— Вони зникають!!!

— Цього не може бути, не може бути,— Матей склав руки, як для молитви.— Це марення, якийсь обман зору...

— Якщо обман зору, то в усіх нас! — вигукнув його брат.— Що це... воно рухається!

Джекі, затамувавши подих, дивилася на маленьку цятку, що рухалася назустріч армаді. Ворог гатив з усіх гармат, але снаряди зникали, ніби за помахом чарівної палички. Невидима стіна пожирала залізних монстрів, наче комашок. І люди не витримали. Наступ зупинився. Танки розверталися на повному ходу, танкісти вискакували через люки й тікали світ за очі. Піхота, що рухалася за танками, спішно розверталася, їхні ряди косила паніка. Два дирижаблі спробували облетіти невидиму стіну, але одразу ж зникли, наче незадоволений художник стер їх з величного пейзажу зруйнованого міста. Лаштування ескадрильї розсипалося, дирижаблі почали набирати висоту, один з них невдало розвернувся і зник, уже практично долетівши до високих хмар.

— Воно їх жере! Що це, що це в біса таке...— на очах Матея проступили сльози.

— Це портал,— ледь чутно прошепотіла Джекі.— Данило повернувся.

Грім вибухів, ревіння моторів, оглушливий лемент. Данило, здавалося, втратив слух. Вони ввалилися до Леобурга так різко, що не одразу зрозуміли, де саме опинилися. Дядько стояв біля приладової панелі й відчайдушно крутив якесь колесо. Потім додав пари, й установка поїхала швидше.

Навколо них клубочилися портали. Не один, не два — тисячі, вони затягували всередину дирижаблі, жерли танки, в них назавжди зникали снаряди. Данило ніяк не міг вдихнути. Портали переливалися і пульсували, наче живі істоти. Якщо він колись і не вірив, що транслокальна енергія має розум, то зараз бачив це на власні очі.

— Як ти це зробив? — Данило заворожено спостерігав за сплесками енергії.— Як ти змусив портал з’являтися там, де тобі потрібно? Чому речі й люди проходять туди без твоєї участі?..

— Забагато питань, Даню! — його дядько перекрикував ревіння двигуна.— Я здатний керувати енергією! Я їй наказую! І ти! Ти теж можеш! Питання лише в ціні. Ти даєш — вона дає взамін.

— Що тут у дідька відбувається? — Ґрета вчепилася в руку Данила. Установка підскочила на вибоїні й мало не завалилася на бік.— Як ми тут опинилися?! Куди все зникає, Едварде?!

— Я не Едвард,— неуважно посміхнувся Данило.

— Гаразд, хлопчики і дівчатка,— Дем’янич підскочив до краю платформи.— Було весело і все таке, але ви маєте ще хвилин п’ять.

— Що?! — верескнула Ґрета.

Дядько кивнув на один з кристалів, що світився в контейнері під платформою. Його сяйво майже згасло. Портали почали стискатися і зникати на очах. Один зі снарядів пролетів над їхніми головами і вибухнув позаду. Дем’янич уже зібрався стрибати, але Данило вчепився йому в лікоть.

— Але... почекай! Їх ще надто багато!

— Це не мої проблеми!

— Кристал розряджається! Що нам робити?!

— Ти... та ти сам як кристал, Даниле! Твої руки...

Дем’янич відштовхнув його, зістрибнув з платформи і зник у хмарі пилу і пари десь позаду.

— Трясця,— видихнула Ґрета.— Слід забиратися звідси, не-Едварде!

«Ти сам як кристал. Твої руки...»

Портали зібгалися, наче всохла шкіра, один з російських дирижаблів прорвався крізь невидиму стіну і попрямував до міста. Данило хапав ротом повітря, на чолі проступив піт. Він згадав перший дотик до мерехтливої імли порталу, і як енергія липнула до його пальців. Потім — електричний розряд у момент, коли вони з Лейлою потиснули одне одному руки. Якщо транслокал і здатен ділитися своєю енергією, то саме через дотик.

«Ти даєш — вона дає взамін».

— Тримай важіль! — вигукнув Данило.

Ґрета намертво вчепилася в центральний важіль. Данило відкинув люк на платформі та спустився в машинне відділення. Кристал майже згас. Хлопець відчинив контейнер, розжарений кристал випав йому на долоню. Сяяння пояскравішало. Якщо він і може зарядити його своєю енергією, на це треба час.

— Хай що трапиться,— прокричав Данило, не дивлячись угору,— тримай курс просто на них!

«Питання лише в ціні».

Він відкинув кришку контейнера і застромив туди свій кулак.

Біль вибухнув, розриваючи його на друзки. Данило навіть не зміг скрикнути, щелепи скувало судомою. Його били тисячі електричних розрядів, і енергія — промениста, палюча, смертельно небезпечна — ширилася довкола нього, проростала з його тіла, з його душі, й жерла ворогів, змивала їх з лиця його улюбленого міста — міста, якому він приніс себе в жертву.

Розділ 17

Лють

На місто зійшов химерний спокій. Джекі досі чула лемент людей, брязкіт заліза й гуркіт вибухів у вузькому лабіринті міських вулиць, та Леобург уже не бився в агонії, а стомлено мовчав. З небес повільно падали сніжинки. Вони спадали на обгорілі рештки, на завали чорної цегли, на понівечені скелети танків, укривали білим простирадлом розбиті дороги, багнюку й мертві тіла. Все навкруги сповнювалося такою чистотою і тишею, що власне дихання і серцебиття оглушувало Джекі. Вона обернулася до леобуржців. Ніхто не міг вимовити ані слова.

Горизонт очистився, кинуті танки нерухомо стояли посеред поля. Лівий берег ворушився, резерв леобурзької армії форсував річку на півдні. Серед темних обрисів Робітничого району раз по раз миготіли сполохи, але вони зміщувалися північніше, до в’язниці — ворожі частини поспіхом полишали облаштовані раніше позиції. Війська поспішали вийти з оточення. Позаду — пекельна машина. Попереду — загони леобуржців, що руйнували броню ворожих танків снарядами з концентратом Яблонського.

Джекі досі не розуміла, чому саме вона змогла відчути, як працює Данилова машина, але те відчуття вібрації і спопеляючого тепла вже минулося. Зникнення припинилися, вочевидь, портали зачинилися. І дівчина відчайдушно проганяла від себе думки про те, що могло трапитися з Данилом.

Вулицею Справедливості вели полонених. Ближче до Михайлівської площі, затиснуті між рештками крихкого заліза й гарячим камінням, гинули залишки тих, хто вирішив битися до кінця, без жодної надії на порятунок. Унизу заревіли мотори, і Джекі перехилилася через стіну, аби краще роздивитися, що відбувається. На площу вилетів повітряний бронепотяг, у якому насилу можна було впізнати леобурзький монорельс. З бійниць стирчали кулемети. У нутрі замлоїло. Джекі й сама не розуміла, чому її охопила така тривога, ніби повернулися ті припливи енергії, які вона відчувала пів години тому.

А вже за хвилину зі сходів визирнуло перемазане брудом і кіптявою обличчя незнайомого вигнанця.

— Агнесо! — схвильовано гукнув він.— Тобі негайно слід спуститися на другий поверх!

Джекі кинулася до драбини. Ноги плуталися в довгих спідницях, вона стрімголов скотилася на майданчик. Між сходами де-не-де з’являлися провалля, тож дівчина була змушена прослизати повз чорні діри, тулячись до стіни, поцяткованої наскрізними кульовими отворами. На другому поверсі розташовувалася зала для прийому делегацій. Біля входу юрмилися люди. Джекі протиснулася крізь натовп і мало не знетямилася.

Навпроти неї стояв Федя. Її Федя. Він не міг навіть подивитися на неї, бо повіки набрякли, а обличчя було чорно-фіолетове, але це був він, і він був живий, він був поряд з нею — їх відділяло якихось пів кроку. Сльози застелили погляд. Хлопець простягнув руку, і вона кинулася до нього. Вони обійнялися й водночас упали навколішки.

— Боже... Боже...— Джекі обіймала його за шию і відчайдушно стискала сорочку, ніби їх могли щомиті розлучити.— Мій... ти мій... ти зі мною...

Джекі відчувала, що Федя плаче, але навіть не помічала, що ридає разом з ним. Федя гладив її скуйовджене волосся, не в змозі вимовити ані слова. Все перемішалося і злилося в єдине відчуття — вона відчувала його, саме його, і він був живий, він повернувся до неї. Усередині вирувала буря, вона ледве дихала, світло наповнювало її. Все здавалося їй нереальним, і Джекі лаяла себе за те, що, як завжди, завчасно поховала надію. Але зараз вона була щаслива, така щаслива, що їй стало ніяково перед тими, хто не дочекався своїх рідних цієї ночі. Нарешті Джекі відхилилася, намагаючись зазирнути Феді в обличчя, але він низько похилив голову, відвертаючись від неї.

— Усе добре. Тепер усе добре,— прошепотіла вона, голублячи його щоки і шию, і гукнула до вигнанців: — Де лікар?!

У дверях з’явилися люди з червоними хрестами, все завертілося, Джекі відтіснили, вона насилу змогла відпустити Федю з обіймів. Дівчина обвела поглядом кімнату — і біля протилежної стіни, поруч з коминком, помітила Тео. Він дивився на неї, куточок його рота був піднятий у посмішці. Поруч, кутаючись у якесь лахміття, стояла Лейла.

Це вони. Вони зробили неможливе.

Лейла не відчувала тіла від утоми. Вона потроху відігрівалася: допомагав щойно розпалений вогонь у коминку й суха сорочка котрогось із вигнанців, але вона відчувала, що от-от провалиться в сон. Вигнанка не знала, чого б їй хотілося найбільше: помитися, поїсти чи випити чогось гарячого. Сцена чарівного возз’єднання Феді та Джекі дратувала її. Зараз на неї не звертали уваги, але тільки-но всі втомляться насолоджуватися мелодрамою, вигнанці знову згадають про неї, і погляди, сповнені ненависті, повернуться. І ліпше було б їй зникнути до цього моменту.

Федю забрали лікарі, Джекі подивилася на неї. В очах дівчини сяяв захват. Оце вже ні. Ще бракувало, щоб вона їй дякувала.

— Уф-ф, мене зараз знудить.

Тео обернувся до неї. Лейла підвелася і збиралася пройти повз нього, але Яблонський різко виставив уперед руку, перепинивши їй шлях.

— Ненавиджу сльозливі сцени й не хочу ні з ким спілкуватися, а особливо — з нею.

— Чому ж ні,— Тео вигнув брову.— Ти ж у нас сьогодні героїня.

— Я починаю шкодувати про своє рішення.

Один з вигнанців кинув Яблонському сухий одяг, він стягнув із себе брудну сорочку й пожбурив її на підлогу.

— А от скажи мені, люба Лейло,— Яблонський уїдливо примружився.— Чому ти витягла Федю? Ти ж могла так загинути. Чому ти його врятувала?

Його очі здавалися непроникно-чорними і сторожко блищали. Червоні відблиски вогню підкреслювали тіні на западинках щік, стиснуті щелепи, рельєф статури. Як легко її піднімали ці дужі руки, як він стискав її груди і сідниці... Лейла втягнула повітря і відвела погляд. Стоп. Більше ніколи не варто думати про це.

Яблонський ледве не погойдувався від нетерпіння. Він чекав на її відповідь. Він чекав правди. Але він її не почує. Ніколи. Лейла криво посміхнулася.

— Бо в мене величезне добре серце?

— М-м-м... та ні. То чому ж?

Вигнанка знову рушила була вперед, але Яблонський уперто зупинив її. Лейла спробувала відштовхнути його руку, але Тео напружив м’язи, і дівчина, як і раніше, залишилася в кутку. Що ж, мабуть, вона була з ним люб’язною надто довго, час уже закінчувати. Лейла презирливо скривилася і мовила:

— Яблонский, дай пройти. У меня выдалась чертовски плохая ночь[101].

— Ничего, потерпить, прошлая ночь ведь была чертовски хороша[102].

Тео вимовив цю фразу російською, по Лейлиній шкірі враз пробіг морозець. Яблонський не мав німецького акценту. На його обличчі заграла пихата посмішка. Лейла не могла повірити: перед нею ніби стояла інша людина, і вона не знала, що ще змінилося в ньому за цю довгу ніч.

— Як?..— видихнула вигнанка.

— Якось так сі стало, люба моя,— відповів він українською і засміявся.— Все, що було його, стало моїм. Тож я розмовляю його мовами, а Федя — моїми. І ще, мабуть, він непогано стріляє. Чи зможе виграти першість Леобурга з покеру. Але це неважливо. Важливо, щоб ти відповіла на моє запитання.

Лейла роздратовано подумала, що чомусь давно не хотіла його вбити.

— Яблонський, єдине моє бажання зараз — це знайти будь-яке джерело теплої води і помитися, поки нас не вбили. Тож у мене нема часу на твої дешеві жарти.

— Невже тобі настільки неприємна моя увага?

— А, це коли до тебе залицяється мужик з перегаром? Мабуть, ні.

— Що ж, доведеться тобі трохи потерпіти, адже ти досі під арештом,— Тео окинув її поглядом.— До речі, ти теж не завжди пахнеш ружами.

Лейла презирливо скривила губи.

— Саме так, тому мені терміново треба помитися.

— Я — твій конвоїр. Якщо ти і підеш кудись, то лише зі мною.

— Що?!

— Так-так, намилю тобі спинку,— кивнув Яблонський.— А поки що сядь біля вогню і слухай мої дешеві жарти.

— Тео, я хотіла...

Вигнанка здригнулася. Поруч з ними стояла Джекі. Вона була бліда, але її обличчя ніби сяяло зсередини.

— Тео, я не знаю, як тобі вдалося, але я хотіла подякувати...

— О, я тут ні до чого,— він швидко натягнув на себе суху сорочку.— Це все вона.

Лейла втягнула голову в плечі. Джекі звела на неї погляд. Від цього їй раптом забракло місця. Хай вона піде, хай вона відчепиться...

— Лейло, дякую тобі...

— Так. Ні. Стоп. Це все Яблонський. Він нас витягнув.

Тео закотив очі.

— Та я б не звівся на ноги без твоєї допомоги, Женю,— він глипнув на юрбу леобуржців і поспіхом виправився,— Агнесо.

— Отож, ми всі одне одного трохи виручили і забудьмо про це,— нервово смикнулася Лейла.

— Гадаю, тобі доведеться все йому пояснити,— Тео звернувся до Джекі.— З моїх спогадів йому буде важко щось зрозуміти.

Джекі насупилася і кивнула. В коридорі почувся гамір.

— Агнесо! — до Джекі підбіг вигнанець і тицьнув їй купу телеграм.— Свіжі зведення з фронтів!

— Що там? — Тео кивнув на телеграми.

— Австро-Боснія розірвала союз із Пруссією,— пробурмотіла Джекі, простягаючи йому паперову смужку.— Пруссія вела таємні переговори з Британією.

— Отже, вони намагатимуться припинити війну з Францією і зосередяться на Росії та Етрурії,— Тео хитнув головою.— Після Другої війни це досі їхні головні проблеми.

— Схоже, ти маєш рацію,— Джекі витягла з купи повідомлень ще одне.— От тільки на італійському фронті їм не щастить. Страйк флоту в Далмації.

— Народи балканського півострова вже наїлися війни доневпоїду,— посміхнувся Тео.— Якщо хорвати ще трохи натиснуть — Австрія за кілька днів утратить Балкани.

— Чого ти радієш? — кинула Лейла.— Польща... пардон, Малопольське Князівство пропускає через свою територію австрійські війська. Вони будуть тут за кілька днів. І візьмуть Леобург голіруч.

— Не візьмуть,— заперечила Джекі.— Данило повернувся. І він повернувся з австрійською суперзброєю.

Лейла здригнулася. Це здавалося неймовірнішим, ніж її втеча з в’язниці. Брови Тео поповзли вгору.

— Вони не полізуть сюди,— промовила Джекі.— Як і росіяни. Я бачила, як діє ця машина. Росія втратила цілу армію за кілька хвилин. Ми всі живі лише тому, що Данило їх зупинив.

Лейла закліпала.

— Тобто, їм залишається...

— ...розпочати бійку з Росією трохи північніше,— посміхнувся Тео.— Приймаю ставки за австрійський бліцкриг на Петербург.

— Гаразд,— гмикнула Лейла.— Ну і де той ваш Данило?

Джекі зупинилася, перш ніж переступити поріг маєтку Яблонських. На весь маєток лишилися цілими лише кілька вікон. Одну зі стін посікло, бурий ракушняк був поцяткований дірками від куль, верхівку правої вежі звалило вибухом.

— Нагору,— скомандувала Джекі.— Кімната ліворуч.

Леобуржці занесли Федю на другий поверх. У кімнаті Едварда було надприродно тихо. Мініатюрний годинник-скринька на столі мовчав. Вікна були наглухо зачинені. Здавалося, що ця кімната — єдина, в якій все залишилося так, ніби її господар хвилину тому вийшов по якусь дрібницю й от-от повернеться. Водночас вулицю поруч з будинком було завалено обгорілим металом. Джекі переступила поріг. Повітря в кімнаті відчутно здригнулося, ніби стрепенулася з несподіванки жива істота. Будинок упізнав її.

Вони довго вирішували, куди доправити Федю: в Ратуші залишати його було не можна, а шлях до шпиталю перекривали груди знищеної техніки, тож Тео згадав про маєток. Тут принаймні мала бути вода.

Леобуржці допомогли Феді підвестися. Джекі підставила йому плече. Лікарі в Ратуші поверхнево оглянули його та вкололи знеболювальне, але їй так ніхто нічого не розповів. Залишалося чекати на лікаря Шварца або когось з університетського шпиталю, проте все це потребувало часу. А Федя ледве тримався на ногах, і йому точно зараз був потрібен відпочинок.

У двері постукали, Джекі здригнулася. В руці леобурзького добровольця, що їх супроводжував, з’явився револьвер: він штовхнув двері й відійшов убік.

На порозі стояв худий старий у чорному костюмі. В душі Джекі ворухнулося щось світле, майже забуте — Агнесин спогад. Вона його любила. Старий був на її боці, коли загинув батько.

— Свенсон...— прошепотіла Джекі.

— Я гадаю, що вам знадобляться ці речі, панно... Агнесо,— прорипів старий і простягнув їй чоловічу сорочку та штани, ймовірно, з гардеробу Тео. Джекі кивнула, Свенсон глипнув на Федю, але втримався від питань.

— У будинку є вода?

— Котел уже нагрітий.

Свенсон залишався в будинку. Він був тут і чекав на повернення господарів.

— Ви вільні,— сказала Джекі добровольцям.— Ми далі вже самі.

Джекі завела Федю до ванної кімнати й усадовила на стілець. Хлопець здригався від найменшого дотику і досі не вимовив ані слова. У грудях переполошеним птахом билася тривога. Джекі здогадувалася про те, що він витерпів. Але вона й гадки не мала, яким він повернувся.

— Ось так, обережно,— дівчина взяла в шафі ножиці й одним рухом розрізала його брудну сорочку.

Й тут-таки придушено скрикнула і притулила крижані пальці до вуст. Його спина була вкрита дрібними ранами: ножові порізи, опіки, синці, садна, відбитки якихось знарядь тортур, про які вона могла лише здогадуватися. На Феді буквально не було живого місця. Так, його катували зі смаком і знанням справи. Згодом ці ушкодження перетворяться на потворні шрами.

— Не дивися туди,— жорстко мовив Федя.

Його голос здався їй чужим. Це були перші слова, які він вимовив у її присутності. Джекі важко зітхнула і зняла з нього сорочку.

— Я помию тебе і змащу рани.

Він не відповів.

В очах у Джекі періодично тьмарилося, ніби вимикалося світло. Дівчина навіть не помітила, коли у ванній з’явився Свенсон, просто потрібні речі вчасно з’являлися поруч — мазь для ран, бинти, пластир, чистий рушник. У грудях Джекі ворушилося щось холодне й липке. «Він вижив, це головне»,— повторювала вона як мантру, але насправді розуміла, що її Феді більше не існує. Він залишився біля того мосту, коли пожертвував своїм життям заради неї. І ким тепер став чоловік, що сидів перед нею, вона не знала.

Джекі хотіла вийти з ванної, щоб розстелити ліжко, але Федя раптом стиснув її руку.

— Пострижи мене.

— Що?

Федя поглянув на неї крізь тонку шпарину розпухлих повік. Його погляд був холодний і рішучий.

— Зістригай усе. Геть усе.

Вони зі Свенсоном перезирнулися, і дворецький простягнув їй ножиці й лезо.

— Як забажаєш.

Біляві пасма падали до ніг Джекі, й вона насилу стримувала сльози. Коли вона закінчить, її Федя зникне назавжди. Вона ніби одну по одній обтинала нитки, що поєднували її з минулим, з їхнім світом, з тривожними вечорами в будинку «потойбіч». Вона згадала, як Федя підрізав нерівні пасма, що лишилися від зеленої шевелюри після її нічного нападу люті. Тої миті колишня Джекі теж залишилася в минулому.

— Готово.

Джекі зістригла волосся так коротко, як змогла. Федя ледь помітно кивнув. Джекі допомогла хлопцеві підвестися зі стільця і дійти до ліжка. Вкладаючись, він скривився від болю, а тоді важко зітхнув і заплющив очі. Джекі вкрила його ковдрою і вже хотіла відійти, але він знову схопив її за руку. Пальці переплелися, Джекі опустилася на край ліжка.

— Не йди.

— Не піду,— вона схилилася й поцілувала його в куточок вуст.— Ніколи не піду.

— Гадаю, це по тебе.

Тео здригнувся і розплющив очі. Дідько! Заснув стоячи, прихилившись до стіни. Лейла вийшла з єдиної вцілілої в Ратуші вбиральні й витирала вологе волосся шматком рядна. Чужі штани й сорочка були їй завеликі, вигнанка здавалася втомленою і розлюченою, але не намагалася втекти, хоча це не склало б для неї особливих труднощів.

Тео простежив за її поглядом і побачив двох леобуржців, що спускалися сходами.

— Може, нарешті знайдуть тобі якусь справу, щоб ти припинив ходити за мною, як теля на прив’язі.

— Про це і не мрій.

— Тео! — гукнув один з добровольців.— Ти маєш це бачити.

— Вже йду,— буркнув Тео й обернувся до Лейли.— А ви поки що складіть товариство моїй подрузі.

— Гадаєш, я не впораюся з двома? — глузливо промуркотіла Лейла.

— Цілком упевнений, що впораєшся, але краще б тобі цього не робити, бо шукатиму тебе я,— Тео торкнувся її щоки, Лейла капризно надула губи і відкинула його руку.— І я тебе знайду.

Тео спустився з вежі. На площі шикували полонених, леобуржці розтягували купи понівеченого заліза, звільняючи дорогу. Десь на лівому березі досі гриміли постріли. Перед входом до Ратуші стояла машина: потужні колеса, ґратчаста платформа з панеллю керування і безліччю важелів, вежа з величезною тарілкою на ній. Яблонський наблизився, роздивляючись установку, і торкнувся холодного металу.

— Що це? — зачудовано видихнув він.

— Це купа заліза,— тихо відповів хтось позаду нього,— за допомогою якої Едвард урятував нам життя.

Тео обернувся. Позаду стояла Ґрета — стрижена, в пошарпаній австрійській шинелі, руки перемазані чорним. Сльози струмочками розмили бруд і кіптяву на її щоках.

— Де він? — Тео відчув, як усередині все стискається і крижаніє.

Ґрета махнула рукою кудись праворуч, але навіть не звела на нього погляду. Тео зробив крок, але дівчина схопила його за руку.

— Є дещо,— вона витягнула з кишені три жовті камінці. Краї одного почорніли.— Я не знаю, що це, та ці камені — серце машини. Я витягла їх з механізму. Підозрюю, що на них можуть полювати. Ти маєш їх зберегти. Бо ти зможеш, я знаю.

Тео розгублено кивнув, запхнув кристали до кишені куртки і кинувся до юрби леобуржців, за якими було помітно білі накидки лікарів. Яблонський насилу протиснувся і зненацька зупинився.

Данило лежав на дерев’яному ящику з-під снарядів. Рукав австрійської шинелі обгорів, його правиця обвуглилася, стала геть чорною. Обличчя було бліде, але наче світилося на тлі брудного снігу, багнюки, всієї цієї метушні й безладу. Здавалося, Данило просто задрімав і йому сниться щось приємне. Тео не знав, що сталося, але в голові спливли слова Джекі: «Ми всі живі лише тому, що Данило їх зупинив». Леобург пручався щосили, але ворог був сильніший у тисячу разів. Їх могло врятувати лише диво. І Данило, його брат, явив для них диво. Він став новим міським святим.

— Він... він живий?

Фельдшер, який схилився над Данилом, обернувся до Тео.

— Живий, але дихання дуже слабке, серця майже не чути.

— Чого стовбичите?! — загарчав Тео, роззирнувшись.— Моєму братові потрібен лікар! Де Шварц?!

— Він в Університеті, зайнятий... багато поранених.

Тео зціпив зуби і шумно втягнув повітря.

— До біса ваших поранених! Моєму братові потрібен найкращий лікар, і ви його приведете,— він обернувся до вигнанців.— Несіть Едварда до монорельса! І за п’ятнадцять хвилин лікар Шварц має бути в маєтку Яблонських!

Лейла знеможено опустилася на шикарний стілець зі шкіряною оббивкою в залі прийому делегацій. Щоправда, шикарним він був колись, а нині каркас посікло уламками, одна ніжка покосилася й от-от підломиться. Лейлу сповнювало дивне почуття: здавалося, все нарешті скінчилося і її ніщо тут більше не тримало,— навіть якщо Оздемір не загинув під завалом, то тепер до нього вже точно не дістатися; Давид ненавидить її, решта вигнанців зневажає; зруйнованому місту загрожує голод,— саме час, щоб нарешті забратися звідси геть. Але вона не збиралася тікати.

Вона чекала на суд.

Це відкриття навіть насмішило її. Та Лейла справді хотіла побачити, як колишні друзі й соратники засудять її на смерть. Лейла воліла бачити їхні очі в ту мить, коли вони голосуватимуть за страту. Вона хотіла закінчити цю історію саме так: нехай навіть Яблонський проголосує «проти» і її не вб’ють, вона хотіла подивитися, як Давид проголосує «за».

Двері рипнули. Лейла обернулася й підскочила зі стільця, ніби її застукали на місці злочину. На порозі стояла Роксана. Очі жінки здивовано розширилися. Лейла хотіла щось сказати, але слова застрягли в горлі, а серце розбивало грудну клітку.

Чи зможе вона колись звикнути до цього?

— Ти жива.

Лейла знизала плечима. Вона й сама не знала. Роксана розвернулася до дверей, та Лейла за кілька кроків опинилася поруч з нею і перепинила їй шлях.

— Я маю з тобою поговорити.

Голос не слухався, уривався і хрипів. Роксана презирливо скривила вуста.

— Я не прошу пробачити мене,— видихнула Лейла.— Але знай, якби я могла, то померла б за Мака. За них усіх. Тоді я не тямила, що роблю.

Жінка звела на неї погляд. У її очах не було ненависті, як тоді, в штабі.

— Ти зрадила не лише їх. Ти...— Роксана скривилася, ніби їй було боляче говорити.— Ти була для нас прикладом, надією, що жінка може не лише виживати, а й боротися за свої права, вести свій народ. Я казала доньці: «Виростеш — будеш такою, як Лейла». Що мені сказати їй тепер? «Лейла не та, ким ми її вважали?»

— Я не хотіла бути прикладом,— Лейла судомно вдихнула.

— Але ти була! Навіть для Мака.

— Мені шкода, що ви вважали мене не тим, ким я є. Я лише хотіла вбити Оздеміра.

— В тому-то й біда, Лейло. Коли ти чогось хочеш, ти змітаєш усе на своєму шляху. Ти хотіла вбити Оздеміра, а вбиваєш тих, хто тебе любить.

Роксана штовхнула двері й вийшла на сходи. Лейла збиралася вийти за нею, але двері зачинилися перед її носом.

Джекі здригнулася і розплющила очі. В кімнаті було так само тихо, з вікна лилося біле матове світло. Знову сніжило. Дівчині здавалося, що вона задрімала всього на кілька хвилин, але годинник на столі показував другу годину по обіді. Вона проспала поруч з Федею майже чотири години. Хлопець ще спав, дихаючи з ледь помітним посвистом. Джекі торкнулася його чола — лихоманки не було, лишалося тільки сподіватися, що він не підхопить пневмонію після купання в крижаній воді.

Внизу лунали голоси, хтось віддавав накази, на сходах тупотіли. Джекі підвелася з ліжка і вийшла в коридор.

— Несіть його на другий поверх! — Тео вказав на сходи.— Де цей клятий лікар?!

— Я тут, пане Яблонський,— невдоволено пробурмотів лікар Шварц у нього за спиною.— Чи не були б ви такі люб’язні провести мене до пацієнта?

Джекі не могла зрозуміти, що відбувається. Вона підійшла до сходів — і її серце різко обірвалося.

— Данило...

Вигнанці пронесли його повз неї. Єдине, що Джекі встигла помітити,— чорна, як шматок вугілля, рука і бліде помертвіле обличчя. Тео вибіг на галерею другого поверху. Лікар зайшов до кімнати за вигнанцями і зачинив двері.

Кілька хвилин вони з Тео стояли в коридорі й мовчали.

— Ти вмієш відкривати перехід?

Голос Тео здавався хрипким і глухим, наче він промовляв з-під землі. Від цього питання Джекі забракло повітря, по шкірі сипнуло сиротами. Вона розуміла, чому Яблонський питав про це.

— Я можу спробувати. Але я не бачу сам портал. Я не зможу нікого перевести.

— Можливо, Лейла...

— З Данилом усе буде гаразд,— раптом жорстко відказала вона.— Він одужає!

Обличчя Яблонського було сіре від утоми та бруду, під очима позначилися темні кола. Він підозріло роззирнувся і дістав з кишень камені.

— Я не знаю, що це,— прошепотів він.— Але це щось із тієї пекельної машини на площі.

Кристали! Кляті трегубівські кристали! Джекі затамувала подих. Тео вклав у її долоні камені, й дівчина раптом здригнулася. Тільки-но кристали торкнулися її рук, то почали стрімко нагріватися. Дівчина зойкнула і впустила їх на підлогу. Тео вражено свиснув і підняв камені.

— Чому вони нагрілися? Що відбувається?

— Якби ж я знала,— жалібно простогнала Джекі.

Але вона знала. Вона знала.

Усередині зметнулася і впала крижана хвиля, серце стислося в хворобливому спазмі.

Вона зможе відкрити портал.

Вона відчула енергію, коли над Леобургом з’явилися тисячі порталів, поглинаючи ворожу армію.

Вона чула, як дихає маєток Яблонських.

Кристали всотали її енергію за кілька секунд.

Джекі затремтіла. Якщо якось вона зайде до Едвардової кімнати й побачить у повітрі мерехтливу пляму порталу, це означатиме, що...

— Тео, ці камені — дуже важлива річ у нашій реальності,— видихнула дівчина.— Але мені не можна їх торкатися. Це може зашкодити Агнесі. Сховай їх. Коли Данило отямиться, ми вирішимо, що з ними робити.

Вони спустилися до їдальні. На порозі кухні стояв Свенсон. Його обличчя витягнулося, він часто закліпав, роздивляючись Тео.

— Якого біса ти витріщився на мене, Свенсоне? — пробурчав Яблонський.— Це я!

Старий полегшено видихнув, навіть не зніяковівши.

— Я приготував обід,— прорипів він.— Можливо, панове голодні, я накрию на стіл...

Тео пройшов повз нього на кухню і загримів посудом. Джекі та дворецький зупинилися на вході, спостерігаючи, як Тео поглинає кашу великою ложкою просто з каструлі.

— Агнеса б, звісно, такого не сказала, але якщо ти не залишиш мені каші, я з’їм тебе,— похмуро посміхнулася Джекі.

Тео обернувся, щоб відповісти, але в коридорі раптом почулися чиїсь кроки. На кухню забіг Матей. Його щоки були червоні з холоду, шкіра навколо шраму побіліла.

— Яблонський, тебе шукає Давид. Є новини про Оздеміра.

Тео різко вдихнув, ніби його вдарили, кинув ложку й вилетів з кухні.

— Я хотів, щоб ти дізнався про це першим.

Заскреготіло. Тео обернувся. Давид сидів у візку з масивними колесами і великим важелем, одна його нога лежала на підставці й була накрита ковдрою, друга, зігнута в коліні, впиралася в педаль. За ним стояла огрядна рудокоса дівчина в хустці з червоним хрестом. Давид натиснув на педаль і під’їхав до вікна, мініатюрний котел пихнув парою. Самохідна коляса для немічних коштувала до біса грошей. Вочевидь, вигнанці поцупили її з якогось будинку в Аристократичному районі.

— Де він? — хрипко спитав Тео.

Сестра-жалібниця нахилилася до Давида, щоб поправити ковдру, він кинув на неї сердитий погляд і смикнув тканину сам. Дівчина відхилилася, її щоки спалахнули. Вона озирнулася на Тео, ніби шукаючи підтримки, але той навіть не повів бровою. Дівчина відступила від вигнанця і схрестила руки на грудях.

— Він у підвалі Ратуші,— мовив Давид.— Вночі ми перевеземо його до штабу.

— Як же він вижив, хай йому чорт,— засичав Тео.— Лейла ж казала... Kurwa mać!

— Він трохи пом’ятий, але цілком собі живий,— презирливо вигнув губи Давид.— Наш патруль затримав його і двох охоронців біля в’язниці.

Тео важко видихнув. Це ніколи не скінчиться. Клятий Оздемір здавався йому безсмертним. Тео відчував, як усередині розростається важке, огидне відчуття. Лейла. Перед очима промайнуло її біле, ніби витесане з мармуру, обличчя й чорні, жахливо чорні очі — такою вона стала, почувши його ім’я, перш ніж прострелила полоненому коліна. Оздемір доводив її до сказу. Вона божеволіла, думаючи про нього. І можна лише здогадуватися, що вона утне, якщо дізнається, що він поруч.

— Хто про це знає?

— Ти, я, Матей і двоє хлопців, які його привезли.

— А Лейла?

Давидове обличчя сполотніло.

— Ні. Вона під охороною і не виходить з кімнати. Я б не дозволив їй дізнатися.

Бо вона збожеволіє.

Вигнанець глянув на нього, і Тео прочитав у його погляді те, що думав сам. Давид знає її найкраще. І знає, що Лейла знищить кожного, хто стане між нею і її ворогом. Цього разу вона не дозволить собі схибити.

— Нехай це якнайдовше лишається таємницею.

Матей посміхнувся.

— Яблонський, гадаєш, це так легко приховати? У нас у руках людина... істота, що мордувала ціле місто, а потім, не вагаючись, перетворила його на чорне згарище! До речі, його гільйотина ще досі на Ярмарковій площі! Й от ми нарешті зможемо використати її за призначенням. Ми перемогли!

Тео кинувся до нього, схопив за барки і притис до стіни.

— Ми лише пережили ніч, ідіоте. Одну ніч. І нам не можна втрачати пильність. Якщо я кажу, що про нього ніхто не повинен дізнатися, то так і має бути!

— Матею, він має рацію,— Давид під’їхав до них.— Я просив хлопців мовчати, а тепер прошу й тебе. Ми не страчуватимемо полонених без суду.

Матей гидливо зіщулився.

— О, як шляхетно з твого боку, Давиде. Спочатку та погань угробила тринадцять наших хлопців і зробила тебе калікою, але досі не відплатила за це, а тепер у нас у підвалі вбивця і військовий злочинець, але стратити його ми не можемо!

Тео загарчав і міцно стиснув його комір.

— Час зараз військовий, Матею. Тож накази командира — закон, а від себе додам: роззявиш патякало — я вирву твого паскудного язика і згодую собакам.

Вигнанець витріщив очі, кучерявий чуб упав йому на чоло. Щось у його очах насторожило Тео, але він розтиснув пальці, й Матей, не відводячи від нього погляду, відчинив двері й вислизнув у коридор.

— Відпочинь, Тео,— задумливо мовив Давид.— Її охороняють четверо. Запевняю тебе, вона не дізнається. А тоді поміркуємо, що робити.

Тео кивнув. Він не мав ніякого бажання сперечатися з Давидом. Але був упевнений: вигнанець не готовий до того, що потрібно зробити.

Тео спустився до підвалу. Поруч з однією з кімнат стояло двоє леобуржців, з невеликого віконця на дверях струменіло жовтувате світло. В кімнаті горіла лампа.

Оздемір був там. За три поверхи від Лейли.

Тео витягнув револьвер, відкинув барабан. Долоні стали крижані й липкі. Він перевірив набої, клацнув барабаном і стиснув руків’я. Тіло тремтіло від напруження.

Якщо Лейла дізнається, що Оздемір тут після всього, що їй довелося пережити, то остаточно сказиться. Вона перетвориться на кровожерливу, божевільну, небезпечну істоту і не заспокоїться, доки не розірве свого запеклого ворога на кавалки. Тео вже бачив у Лейлиних очах це пекельне полум’я. Він бачив її вишкір, сповнений нелюдської ненависті, й це викликало в нього майже забобонний трепіт. Дороги назад не буде. Вона вб’є Оздеміра й сама стане ним. А він утратить її назавжди.

Вони не повинні зустрітися.

Тео сів на сходинку, обхопив руків’я револьвера і вперся в руки чолом. За своє життя він устиг відправити на той світ десятки людей, але всі вони були його ворогами, загарбниками, злочинцями. Він убивав, щоб не вбили його. Тео бачив їхні злочини в приціл, бачив їхню зброю, спрямовану в його бік, він лише відповідав смертю на смерть. Але зараз... Оздемір контужений вибухом і зв’язаний; він — звичайний полонений цієї війни, нехай і злочинець, на чиєму сумлінні нелюдські злочини. І Тео може запевняти себе, що чинить правильно, але частина його завжди знатиме, що він убив беззахисну жертву. Що він убив по-справжньому.

Тео спустився до камери.

— Пане Теодоре? — здивовано вигукнув Андрес.— Що ви тут...

Дідько! Тео зціпив зуби. Чому його охороняє саме Андрес?

— Оздемір там? — він указав на двері.

Колишній фурман з гордістю кивнув.

— Це ми його затримали,— відзвітував хлопець.— А ви бажаєте перевірити, як він? Не варто хвилюватися! Я стежу за цим вилупком!

— Я можу глянути? — дерев’яним голосом пробурмотів Тео.

— Авжеж! — Андрес клацнув замком і відчинив двері.

На столі світила маленька газова лампа. Тіло зв’язаної по руках і ногах людини, що лежала, скорчившись, у кутку, з мішком на голові, було схоже на велетенського хробака. Химерні тіні тремтіли на темній стіні. Тео глипнув на Андреса, що стояв на порозі. Його обличчя було таке щасливе, ніби він демонстрував батькам відмінну оцінку в гімназії. Тео стиснув револьвер.

Один рух — і все буде скінчено. Андрес не встигне завадити, Оздемір помре.

— Лейла... Лейла...

Тео завмер і повільно обернувся. Людина в кутку скиглила і смикалася, повторюючи одне слово, наче замовляння. Тео захотілося забити його до смерті лише за те, що він наважився вимовити її ім’я.

Одна мить. Натисни на спусковий гачок. Ти ж натискав сотні разів.

На чолі проступив піт, його затрусило.

— До речі, пане Теодоре, я тут подумав... після війни я, напевно, вступлю до леобурзької армії,— всміхнувся Андрес і підійшов до нього.— Я так загадав, якщо переживу цю ніч. А! І ще — одружуся!

Тео повільно видихнув. Життєрадісний голос Андреса, його думки про майбутнє здавалися в цьому темному підвалі майже блюзнірством.

— Рано загадувати,— кинув Тео неживим голосом.— Спробуй вижити наступні кілька ночей.

І вийшов з камери.

Другий охоронець клацнув замком.

Спиною струменів холодний піт, Тео бракувало повітря. Чому так сталося? Невже після пережитих тортур він отримав від Феді не лише знання кількох мов, але й страх стріляти в людину?

Ні.

Він міг переступити через багато речей у своєму житті, але не міг переступити через самого себе.

Тео дістав з чобота флягу з віскі та зробив три ковтки, а потім вибіг по сходах і вийшов на площу. Сніг припинився, крізь низькі хмари пробивалося біле сонячне проміння. Цей довгий тривожний день нарешті підходив до завершення.

Лейла стрепенулася і миттєво прокинулася. Вона спала на столі в комірчині архіву, куди її запроторив Яблонський. Світло з коридору на якусь мить вихопило у темряві незнайомий силует. Двері з тихим стукотом зачинилися. Спочатку вигнанка подумала, що це знову припхався Тео, але ілюзія розвіялася, коли людина зробила кілька кроків до неї. Вздовж хребта промайнув холод. Тіло напружилося, наче перед стрибком.

— Сам не знаю, чому я такий добрий до тебе,— вона вгадала посмішку в голосі. Брязнула миска з їжею, яку жбурнули на стіл перед нею.

Хто це?.. Голос наче знайомий... Хтось із вигнанців?

— Напевно, я просто не можу вбити тебе сам, хоч і страшенно хотів би. Але я знаю, що вони все одно тебе відпустять. Вони всі тануть, наче кляте масло, тільки-но ти всміхнешся, довбана ти сучка. І чхати їм на наших хлопців.

— Хто ти?

— Оздемір тут.

Лейлу ніби кинули в окріп. Її шкіра стискалася і пульсувала, наче була готова злізти.

Неможливо. Ні. Як?.. Це брехня.

— Так-так, Оздемір тут, у підвалі,— задоволено просичав голос. Лейла згадала молоденького вигнанця, з яким не раз фліртувала на зборах. Матей. Клятий Матей. Ось хто до неї прийшов.

— Вони дуже хотіли приховати це від тебе. Я знаю, що ти спробуєш дістати його. І сподіваюся, зупинити тебе справді складно, тож їм доведеться пристрелити тебе, як скаженого пса! — сповнені ненависті слова вислизали з нього, немов гадюки.— І може, ти перед смертю вб’єш цього гонорового вилупка Яблонського. Я б і на це залюбки подивився.

Двері грюкнули, темрява знову стала абсолютною, матовою, тихою.

Лейла важко ковтнула повітря. Те, як саме говорив вигнанець, свідчило, що він не брехав: Оздемір справді вижив і перебуває в Ратуші, й зараз уже неважливо, як саме він з’явився тут. Діяти слід негайно, доки Давид не сховав Оздеміра до суду. Лейла за звичкою обмацала підбор. Дідько, вона втратила сьомий ніж, тож її початкові позиції значно похитнулися. Втім, вона й так зможе втекти від тих чотирьох бідолах, які практично сплять біля її дверей після безсонної штурмової ночі.

Лейла скочила зі столу і постукала в двері.

Тео здавалося, що він проспав пів дня, хоча насправді минуло не більше двох годин. За вікном сутеніло, рідкісні сніжинки билися об скло, як метелики. Море руїн унизу було темне й сумне — згарища дотліли, ліхтарі не працювали, лише самотній прожектор на Ратуші вихоплював з темряви невелику пляму на площі Чорного. Лунали накази, жінки-вигнанки варили якусь малоїстівну бурду у величезному казані просто посеред площі, й люди шикувалися в чергу по вечерю. Тео вийшов у коридор і спустився до зали прийому делегацій.

На столі перед Давидом була розкладена мапа Європи, поруч сидів фон Бауф. Вигнанець розставляв мітки і пересував по мапі сільничку й перечницю. Його обличчя було бліде, чоло спітніло. Схоже, поранена нога дошкуляла сильніше, ніж він хотів показати, і йому вже час зробити черговий укол морфію.

— Є новини?

Давид звів на нього погляд.

— Новин стільки, що я не встигаю реагувати. Японські війська висадилися на Далекому Сході. Східний флот росіян розбитий у своїх гаванях.

— Вони чекали цього,— Тео взяв у фон Бауфа сигару і запалив.— Японці зробили все, щоб цар Борис уплутався у війну на заході й відтягнув туди велику частину своїх сил — для сутички з Австро-Боснією й атаки на Леобург. Саме тому той японець організував бійню на вулиці Справедливості. Протест мав перерости в бунт.

— А ми бачили японців в Україні,— Давид вигнув брови.— Й Агнеса казала, що бачила в короля японський годинник.

— Українське Королівство не пустило австрійців на свою територію, бо було впевнене в тому, що зуміє відбити їхню атаку. Вони змогли накопичити достатньо сил. Крім того, наявність японських грошей і допомоги пояснює щедрість українського гетьмана,— кивнув Тео.— А для японців усе склалося навіть краще, ніж могло бути. Західне угруповання російської армії деморалізоване поразкою в Леобурзі, Сибір завалено снігом, перекинути допомогу на Далекий Схід для царя Бориса буде вельми складно.

— В Австрії справи не кращі,— фон Бауф провів долонею по пишних вусах.— Вони кинули свої боснійські частини на упокорення бунту в Далмації, наступ на сході зірвано.

— До речі, завтра зранку тут будуть сотні журналістів. Про леобурзьке диво вже знають по всьому світі,— зітхнув Давид.— Я попросив повіреного у справах Леобурга у Вінниці розіслати запрошення від імені Агнеси всім зацікавленим сторонам на Леобурзький конгрес.

— Конгрес? — Тео видихнув дим.— Гадаю, вони зараз трохи заклопотані, щоб відриватися на мирні перемовини.

— Відповіді почнуть надходити завтра. Ми зробимо все, що від нас залежить, щоб відновити мир.

Тео засміявся.

— Ти — наївний ідеаліст, Давиде. Імперії посмакували кров’ю. І цього разу вони гризтимуть одне одному горлянки аж до скону. Чому б нам не постояти осторонь, зичачи успіху всім причетним?

Вигнанець стер піт з чола і, скривившись, відкинувся на спинку крісла.

— Ви могли б потоваришувати з Северином Ярошенком.

— Авжеж, тепер я навіть розмовляю українською мовою.

Двері позаду грюкнули, в залу ввірвався Андрес. Хлопець смертельно збліднув, з розбитої брови текла кров.

— Оздемір... вона... його забрала!

Тео схопився з місця. Кров хлинула до обличчя. Андрес зіпав ротом, як риба, але не міг вимовити більше ні слова, в його очах застиг жах. Тео обернувся до Давида.

— Скільки людей її охороняло?!

— Чи не менше чотирьох,— насупився вигнанець.— Я думав, цього достатньо, вона ж...

— Вона — найнебезпечніша людина в цьому місті! — гаркнув Тео і повернувся до Андреса.— Коли це сталося?

— Я не пам’ятаю... Вона з’явилася... і вдарила спочатку Степана, він упав... а тоді я... і я отямився оце тільки тепер.

— Cholera! — Тео з огидою сплюнув і кинувся до виходу.

У Лейли перед очима було геть темно, вона бачила все ніби якимось внутрішнім зором, третім оком, шостим чуттям. Її руки тремтіли від люті, коли вона заштовхнула Оздеміра до льоху його власного будинку.

Він упав кудись у темряву. Лейлу мало не вивернуло від знайомого солодкавого смороду. Вигнанка важко втягнула повітря і засвітила маленьку газову лампу при вході.

Оздемір здавлено скавчав унизу сходів. Лейла зачинила двері й повільно спустилася. Її тіло скручувало і вичавлювало, наче тюбик із зубною пастою. Дівчина стягнула мішок з голови свого ворога й посміхнулася.

Оздемір стояв перед нею навколішках. Його очі блищали і майже вилазили з орбіт, волосся вже не було гладенько зачесане назад, а безпорадно звисало, як та локшина. Лейла витягла з халяви великий мисливський ніж з кістяним руків’ям, хазяйновито зважила його на долоні. Андрес має чудовий смак. Навіть добре, що вона загубила заготовлений для Оздеміра ніж. Його лезо було замале.

— Не думала, що це відбуватиметься саме тут,— дівчина обвела поглядом льох, її слова пролунали так глухо, що в неї самої по спині сипнуло морозом.— Але так — просто ідеально.

Лейла підступила до турка і схопила його за підборіддя.

— Розумієш, Юміте, ти поставив не на ту дівчину,— вона люто стиснула його щелепу, коли леобурзький очільник спробував замотати головою.— Я наче той бультер’єр. Ти міг звільнитися від мене, тільки якщо вбив би. Але ти згаяв свій шанс. Двічі.

Її лихоманило, серце гупало в скронях. Він стояв перед нею навколішках, такий жалюгідний і нікчемний, і ніхто не міг його врятувати — не було ані зброї, ані спільників, лише нескінченні години тортур попереду, і він уже передчував їх, і жах заповзав йому за комір, жах викручував йому нутрощі, жах виїдав йому мозок, і він нікуди не міг сховатися від цього почуття. Так само, як і вона тоді. Тут. У цьому льосі.

— Отже, сьогодні все буде на твій вибір. Що мені відрізати тобі в першу чергу? — Лейла наблизилася до його обличчя.— Вухо, палець чи, може, кінчик носа?

Оздемір закрутив головою і застогнав, але вона міцно тримала його за щелепу. Погляд її ворога ковзнув кудись униз, дівчина подивилася на його пах.

— Ну, це я обов’язково відріжу. Але в останню чергу,— Лейла посміхнулася.— Гаразд, поки ти роздумуєш, я відновлю статус-кво.

Лейла рвучко встромила ніж йому в щоку. Оздемір видав дивний звук, ніби здивовано скрикнув крізь кляп. Лейла повільно провела лезом униз і знову вгору — латинська «V» чи кирилична «Л». Знак вигнанця. Її знак. Його погляд, сповнений відчаю й болю, роз’їдав її, наче кислота. Лейла не збрехала, коли сказала у в’язниці, що він змінив її. І тепер вона отримувала таку ж чорну збочену насолоду від його мук, як і він сам, коли катував її.

— Ось так ліпше. А то чого тільки я тут із зіпсованою пикою,— Лейла задоволено витерла ніж об його комір. Оздемір сипів і смикався, кров заливала йому лице і шию. Вигнанка обійшла його ззаду. На підлозі валялися дрібні камінчики. Лейла набрала їх повну жменю, наблизилася до Оздеміра й обійняла за шию.

— Пам’ятаєш, як ти казав мені? «Можеш хоч поріг гризти, але звідси ти не вийдеш». І знаєш що? — люто засичала дівчина йому на вухо.— Я так хотіла вийти, що справді гризла поріг.

Лейла обійшла свого бранця і витягла кляп з його рота. Оздемір скрикнув, але миттєво зігнувся від міцного копняка в живіт. Лейла піднесла до його обличчя жменю камінців і почала запихати їх йому до рота. Оздемір звивався і сипів. Її тіло тремтіло, стало нестерпно спекотно.

— Жери,— засичала Лейла, приставивши лезо ножа до його горла.— Жери, падло!

Оздемір заридав, сльози розмивали доріжки в підсохлій крові та бруді на його обличчі. Він слухняно ворушив щелепами. Лейлу лихоманило, вона вже не розуміла, що насправді відчуває — тріюмф чи відразу, перед очима був лише його зацькований, дикий погляд, погляд людини, яка вже відчуває за спиною власну болісну смерть. Ні. Саме вона і була його болісною смертю. Так само, як він колись став смертю для неї колишньої. І тепер вона тримала його за горло так само, як його кістляві руки тримали її увесь цей довгий час.

— А поки ти вирішуєш, що ми робитимемо далі, я...

— Лейло!

Вигнанка завмерла, всередині ніби обвалилася скеля. Дівчина повільно обернулася.

Двері до льоху були відчинені навстіж. На сходах стояв Яблонський. Цівка його револьвера була звернена до неї.

— Відійди від нього. Він полонений.

Нудота підкотила до горла. Ні. Ні-ні-ні! Він не завадить. Тільки не це.

— Пішов геть звідси,— захрипіла вона і стиснула руків’я ножа.— Я попереджала: якщо станеш мені на заваді — я тебе вб’ю.

— Кинь ножа, я не жартую,— Тео спустився до неї.— Рахую до трьох, а тоді стріляю тобі в ногу. Один...

Реальність зникає. Темрява стає абсолютною. Лейла майже нічого не бачить. Постать Яблонського палає перед її очима, ніби в пекельному вогні. Серце в шаленому герці ламає груди, розколює скроні, трощить зуби. Лейла летить уперед, замахується. Один удар. Ніж розсікає плоть. Яблонський зітхає, розставляє руки і пірнає вбік, вона майже втрачає його з поля зору. Все змішується, від пекельної люті неможливо дихати. Гримить постріл, підвал застилає пороховий дим. Хтось сичить у Лейли під ногами. Перед очима чорно-червоне. Постать Яблонського виринає праворуч, Лейла змахує ножем. Її ніж торкається його шиї. І цієї миті рука вибухає болем.

Лейла скрикнула. Темрява спалахнула сліпучими іскрами. Дівчина зігнулася, її рука опинилася за спиною в неприродному положенні. Зап’ясток пульсував і горів вогнем.

— Кинь ножа...— хрипів Яблонський звідкись згори.— Або я... зламаю тобі... руку...

Лейла зціпила зуби. Біль був нестерпний. Вона жалібно застогнала і розтиснула пальці. Ніж дзенькнув об кам’яну підлогу. Тиск на зап’ястку трохи послабшав, але рівно настільки, щоб вона могла нарешті вдихнути. Тео вирівняв її і притиснув до себе. Дівчина не бачила його обличчя, але відчувала його подих біля скроні.

— Він того не вартий.

Тремтіння у всьому тілі не вгамовувалося, коліна підгиналися. Цієї миті щось штовхнуло їх з темряви. Темна постать побігла в бік сходів.

Гримнув постріл. Голова Оздеміра неприродно сіпнулася. Він навіть не скрикнув, лише незграбно повалився ниць.

Лейла застигла. Вона не могла поворухнутися, лише дивилася на мертве тіло, що лежало, витягнувши руки вперед, наче намагаючись дотягнутися до якоїсь невидимої мети попереду, а навколо розсіювалася хмара порохового диму.

— От і кінець,— Тео сховав револьвер у кобуру.

— Яблонський...— Лейла задихнулася від жаху.— Що ти накоїв?!!

Ні. Ні. Ні, ні, цього не може бути.

Вона зробила крок до тіла, але сили раптом покинули її. Лейла впала навколішки і закричала. Вона не впізнала власного голосу. Здавалося, її горлом прокотилася хвиля вогню, і вона ніколи більше не зможе вдихнути. Лейлу кидало з боку в бік, вона не могла зупинитися, розгойдуючись і стискаючи пальцями волосся. Тео упав поряд з нею і схопив її за плечі.

— Лейло,— його голос затремтів.— Лейло, послухай мене.

Вона хотіла крикнути, але тільки захрипіла. Перед очима шугали білі мухи.

— Що ти накоїв! Що ти наробив!

Тео схилився до неї.

— Лейло! — його інтонація стала майже благальною.— Отямся. Отямся, він мертвий. Усе скінчено!

Вона люто відмахнулася.

— Я не міг допустити, щоб ти перетворилася на нього! — закричав він їй в обличчя.— Щоб ти збожеволіла!

— Що ти можеш знати!

Він різко струснув її. Його очі опинилися зовсім близько — широко розплющені, вогненні. Лейла не могла відвести від нього погляду.

— Я не хотів, щоб моя жінка бруднила руки!

— Твоя жінка?! — засичала вона.— В будинку Шарлотти твої жінки, інших ти не заслуговуєш!

Він з огидою скривився і спробував підняти її на ноги, але дівчина відкинула від себе його руку і підвелася сама.

— Ти... ти взагалі... Я ж... я жила цією хвилиною. Я... ти взагалі уявляєш?.. Ти знаєш, де ми?..

— Знаю. Але це більше неважливо. Цей бій закінчено. Зрозуміла? Все!

Лейла зі свистом втягнула повітря. Вогняна хвиля вщухла, і тепер дівчина відчувала, як у кожну клітину її тіла вливається гнів. Наступної миті гнів сповнив її по вінця. Вся ненависть, дбайливо виплекана роками, мала виплеснутися на її запеклого ворога, але за одну-єдину мить інша людина зробила це неможливим.

Цього не можна пробачити. Тільки не це.

— Я жила лише для того, щоб змусити його заплатити,— видихнула вона, дивлячись Тео в очі.— Я ані секунди про це не забувала. Це як жити... з постійним зубним болем, сподіваючись, що колись зможеш його позбутися. І тут...

— Він заплатив. Він мертвий. Отямся,— Яблонський зціпив зуби, на вилицях заграли жовна. Його очі здавалися чорними, як колодязі зі смолою. Тільки зараз Лейла помітила кров і порізи на його шиї і плечі. Вона дістала його... вона мало не вбила його. Лейла вражено зітхнула.

Тео підняв з підлоги її ніж і запхав собі в халяву, а тоді міцно взяв її під лікоть.

— Я тебе ненавиджу, Яблонський,— прошепотіла вона.— Краще б ти вбив мене, а не його.

— Іноді мені здається, що так справді було б краще.

Лейла хотіла визволитися, хотіла відступити, але раптом її тіло перестало слухатися. Тео підхопив її на руки, переступив Оздемірів труп і поніс її по сходах. Холодне вологе повітря увірвалося до її легень. Залишки Оздемірового будинку, обгорілого під час штурму, чорніли в неї за спиною. Лейла схлипнула і раптом розридалася, проти волі відчуваючи, як лють, що спалювала її роками, відступає і розсіюється, наче туман над рікою.

Розділ 18

Один проти імперій

На кухні панувала напівтемрява, крізь незграбно забиті дошками вікна всередину продиралися крижані пазурі вуличного холоду. Джекі витрусила на стіл уміст пакета, що його Свенсон приніс із льоху. Три заморожені курячі шийки й один посинілий окіст — усе, що залишилося з величезних запасів будинку Яблонських. Дівчина розчаровано зітхнула. О так! У шухляді є трохи сушеного кропу! Джекі засипала інгредієнти до каструлі, залила водою і поставила на вогонь. У дівчини тремтіли коліна від утоми, але вона так звикла до цього відчуття, що навіть не звертала уваги. Щоправда, самопочуття значно погіршало після того, як вона потрапила під те кляте бомбардування,— Джекі вже звикла заздалегідь шукати поруч бодай щось, на що можна зіпертися, коли світ перед очима раптово попливе й у вухах огидно задзижчить. Але найбільше дошкуляв потужний, неймовірний головний біль. Тоді світ навколо розчинявся, і кортіло скиглити з відчаю. Ці відчуття з нею надовго, можливо, на все життя. Тож не лише Феді, але і їй самій доведеться заново вчитися багатьох речей.

Скільки всього змінилося за одну довгу ніч! Тепер Джекі не була впевнена в тому, що зможе витримати, а що ні. Після того, що сталося під час операції на Давидовій нозі, лікар Шварц не підпустив її до Данила. Лише коли все закінчилося, хірург дозволив їй зайти до кімнати. Бліде обличчя з тією ж самою блаженною напівусмішкою, глибоко запалі очі. Джекі опиралася цьому почуттю, але перебувати поруч з Данилом їй ставало дедалі складніше — він не просто спав. Він ніби провалився кудись, звідки ще ніхто ніколи не повертався. І тепер єдине, що вони могли робити,— це сподіватися. Знову.

— Панно Агнесо,— рипнув поруч старечий голос.— Якби ви наказали...

Джекі здригнулася. Свенсон тримав оберемок телеграм. Він називав її Агнесою, навіть коли ніхто не чув, і це ім’я за відсутності справжньої Агнеси лунало в маєтку Яблонських майже блюзнірськи. Можливо, справжня Агнеса ніколи не повернеться. Можливо, її взагалі вже не існує. Ніхто не знає, що сталося в ту мить, коли Джекі відчула, як над Леобургом відчиняються портали, навіть якщо вона їх не бачила. Дівчина зіщулилася.

— Дякую, Свесоне. Я трохи засиділася нагорі. Зараз зварю курячий бульйон. А ви розігрійте кашу, будь ласка.

Старий чемно кивнув і віддав їй телеграми.

«відповідь ваше прохання делегація сойму українського королівства прибуде леобург двадцятого грудня крпк»

«запитом народної ради вільного міста леобурга надзвичайний повноважний посланець його імператорської величності сер джефрі відон прибуде двадцять першого грудня крпк»

Ого! Джекі вигнула брови. Давид телеграфував до Лондона, не особливо розраховуючи на взаємність. Крім того, відповіді прийшли з Малопольського Князівства, Троїстого Балтійського союзу, Франції і навіть Федеративних Штатів Америки — їхній представник у Відні обіцяв прибути до кінця місяця. Що ж спонукало всіх цих шанованих людей кинутися в понівечене війною місто? Тоді, коли їх благали про допомогу, вони лишалися глухими. Ніхто не виявив бажання зупинити цю війну, всі чекали, кого ж з’їдять першим, сподіваючись, що нападуть на сусіду, а не на них. І от тепер, коли Леобург виставив на мапу транслокальну установку, всі одразу заворушилися. Джекі презирливо посміхнулася.

— Ще я знайшов оце,— дворецький простягнув їй круглу металеву кулю.— Це магнетична сфера для лікування забоїв.

— О, я знаю цю штуковину.

Данило колись розповідав про неї. Джекі зважила на руці пристрій. Може, вийде прибрати набряки з Фединих очей, і він зможе бачити.

— Потрібно прикласти до синця і потримати. Вона спрацьовує автоматично,— Свенсон показав їй маленьке вічко на поверхні кулі.— Ось так.

— Спробую,— Джекі вказала старому на каструлю.— Як звариться, будь ласка, принесіть нагору.

— Буде виконано.

Джекі піднялася до Едвардової кімнати. Федя досі спав. Синці на його обличчі почорніли, але набряк досі лишався. Дівчина сіла на край ліжка. Джекі насилу впізнавала його, але навіть не через забої. Щоразу як вона згадувала чужу, відсторонену інтонацію, з якою він розмовляв по поверненні, по тілу сипало морозом. І коли попрохав зістригти волосся, то ніби намагався змити не лише бруд і кров зі свого тіла, але й позбутися будь-якого нагадування про себе колишнього. Джекі не звинувачувала Федю в тому, що сталося, але відчайдушно хотіла сподіватися, що бодай колись, за багато-багато днів, той Федя з дому в Романівці повернеться. І вона ладна була зробити все, що завгодно, заради його повернення, і чекати, не полишаючи надії, скільки доведеться.

Джекі обережно приклала сферу до його розпухлого ока. Куля завібрувала, всередині клацнуло. Джекі злякано забрала руку і зітхнула — повіка ще була чорно-фіолетова, але набряк зник.

Федя здригнувся і прокинувся.

— Вибач, що збудила,— всміхнулася дівчина.— Мені кортіло спробувати.

Він дивився на неї одним оком і мовчав.

— Не рухайся.

Джекі приклала сферу до другого ока, і після клацання набряк також разюче зменшився.

— Ану, подивися на мене!

Федя обережно розплющив друге око. Хлопець спробував сісти, але одразу ж застогнав.

— Зараз! — Джекі підтягла подушку вище.— Ось так. Обережно.

Він улаштувався зручніше і знову подивився на неї. Погляд його карих очей був крижаний. Джекі збиралася щось сказати, але від цього погляду слова ніби замерзли у неї в горлі. На щастя, рипнули двері, й Свенсон заніс до кімнати тацю з їжею.

Кілька хвилин вони дивилися, як Федя повільно сьорбає бульйон. Від каші він відмовився, і Свенсон прибрав тацю з тарілками. Двері грюкнули, вони знову залишилися наодинці. Джекі дивилася на свої руки, не в змозі звести погляд на Федине обличчя.

— Я довго спав?

— Двадцять годин і чотири хвилини,— Джекі глипнула на годинник на столі.— І навіть не ворушився.

— Зрозуміло.

В кімнаті знову запала тиша. Джекі відчувала, як у куточках очей і носі почало поколювати, але не збиралася плакати. Чого ридати, адже він живий. Він з нею. Федя подивився у вікно. Вираз його обличчя не змінювався — хлопець ніби намагався зрозуміти, де опинився. Він нагадував їй Кая зі «Снігової королеви», який марно намагався скласти зі шматочків льоду слово «Вічність». Тільки Федя намагався зібрати з уламків своє розбите життя.

Розбите заради неї.

Але між ними стояло ще дещо, про що вона мала йому розповісти.

«Що ти накоїла...»

Джекі задихнулася від цього спогаду. Слова Тео повсякчас лунали в її голові, пульсували в скронях, стискали горло. Звісно, треба було дати Феді час оговтатися. Але вона не могла мовчати, відчайдушно боячись того, що він складе власну версію того, що трапилося, зі спогадів Тео, і не дасть їй шансу пояснити, чому вона вчинила саме так. Джекі глибоко вдихнула і промовила:

— Я маю дещо тобі розповісти.

Його погляд повільно перемістився на її обличчя.

— Тео не опускав «ширму», поки ти був там. Він підтримував тебе.

— Я знаю.

— Він рятував тебе. І не хотів опускати її. Це...— Джекі зціпила зуби.— Це зробила я. Я змусила його розірвати зв’язок.

Дівчина збентежено ковзнула поглядом по його обличчю. Федя і далі так само байдужно дивився на неї, очікуючи на продовження. Схоже, він не розумів, що саме вона каже.

— Тео попереджав, що ти можеш не витримати. А я...

Джекі замовкла, на складені на колінах руки крапнула сльоза. Потім ще одна. Дівчина й не помітила, як сльози покотилися по щоках, тому й не встигла їх зупинити.

Вони мовчали кілька хвилин. За вікном знову пішов сніг, світло в кімнаті стало м’яким, молочно-білим.

— Женю, я...— Федя скривився, намагаючись посунутися на подушці.— Я не дуже розумію.

— Що ж тут незрозумілого...

— Що ти намагаєшся сказати...

— Ти пожертвував собою заради мене! — відчайдушно вигукнула Джекі.— А я пожертвувала тобою заради цього довбаного міста!

Вона зірвалася з місця і підбігла до вікна. Слова, що роз’їдали її зсередини, нарешті вирвалися назовні, й тепер вони трощили все навколо неї, її минуле, сьогодення, майбутнє, вони знищували все, що вона любила. А за вікном падали лапаті, важкі від вологи сніжинки, вкриваючи рештки Леобурга білою пухнастою ковдрою.

— Ти все зробила правильно.

Хай що він скаже, все прозвучить нещиро. Джекі не була Фединим двійником, але вона чудово уявляла, про що він думав насправді.

— Дідька лисого, Федю! — буркнула вона крізь сльози.— Ти ніколи цього не забудеш. Я кохаю тебе понад усе на світі, але тепер ти ніколи мені не повіриш, бо бачив, чого насправді варте це моє кохання,— Джекі рвучко втягнула повітря й обернулася.— Але вони... вони були такі перелякані... Такі беззахисні... безпорадні... і я... хотіла дати шанс Тео зробити щось. Я хотіла дати цим людям шанс. Я хотіла дати їм надію. Бо в мене самої надії вже не лишилося.

В будинку панувала така дзвінка тиша, що Джекі ледве зносила звук власного голосу. Федя дивився в стелю, між його брів зібралися зморшки. Здавалося, думками він перебував десь дуже далеко.

— Знаєш притчу про сина станційного доглядача?

Джекі обхопила себе руками і похитала головою.

— Я бачив відео на «Ютубі». Станційний доглядач мав єдиного сина. І якось хлопчик грався і вліз під міст, не помітивши, що наближається потяг. Доглядач... дуже любив свого сина, але він мав обрати: перевести стрілки, і тоді потяг... із сотнею людей не зійде з рейок, і вони залишаться живі, але його хлопчик загине, або врятувати сина... і потяг зійде з рейок, загине багато людей,— Федя подивився на неї.— Усього чотири відсотки людей обирають врятувати той потяг. І я, і Тео пустили б... його під три чорти... Але ти не така... Ти здатна прийняти складне рішення... не на свою користь. І я справді пишаюся тобою.

Джекі схлипнула і затулила обличчя руками.

— Це неправда,— простогнала вона.— Ти це кажеш, щоб мене заспокоїти. Я б теж хотіла пустити той потяг під три чорти.

— Це завдання не має правильного розв’язку, Женю. Кожен приймає те рішення, з яким погоджується його сумління. Врешті-решт, ти таки врятувала мене. Ти і Тео.

— А Лейла?

— О, вона рятувала не мене,— Фединим обличчям уперше промайнула тінь посмішки.— Мене врятувала ти. Я вижив заради тебе. Коли ти розірвала зв’язок, я вже нічого не відчував. Я був... як шмат м’яса. Тео вже нічим... не міг мені зарадити.

Джекі повернулася до ліжка і присіла на краєчок. Звісно, він її втішає. І ніколи не забуде її вибору. Це правда. Але якби вона не вчинила так, ані Феді, ані Тео вже не було б серед живих. І це також була правда.

Джекі сиділа поруч з Федею в потоці м’якого білого світла і не мала сили розмовляти. Залишилася тільки єдина мить — зараз. Її минуле замітало снігом, як понівечений метал на вулицях Леобурга, її майбутнє неможливо було розібрати за сніговою пеленою. Сльози продовжували мимохіть сповзати по щоках.

— Чого ти розрюмсалася?

Джекі здригнулася. Федя пробурмотів це з тією самою інтонацією, з якою розмовляв з нею в маєтку в Романівці. Це була жива інтонація, його інтонація — того самого фарбованого блондина в дурній футболці та з браслетиками на зап’ястках.

— Я оце вчора мало не втопився спочатку в каналізації, тоді в крижаній річці, а тепер ти вирішила втопити мене у сльозах?

Джекі закліпала і нарешті зважилася подивитися на нього. Хлопець усміхався. І нехай він не мав переднього зуба, вуста були розбиті, а навколо очей і носа розпливалися фіолетово-чорні синці, він здавався їй таким самим гарним, як того вечора, коли збирав свій кривий велосипед, розповідаючи про Данилову травму.

— Мене поцілують коли-небудь у цьому домі чи ні?

Джекі кинулася до нього, сміючись крізь сльози. Наділ є. Наділ завжди є.

— Ай, ребра! Мої ребра! — вигукнув Федя.— Я тепер скляний!

Дівчина зітхнула і звелася над ним, уперлася в подушку, нахилилася до його обличчя і поцілувала.

Тео розплющив очі. Все навкруги було каламутне, молочно-біле, він не розумів, де опинився. Гарячі повіки пульсували, до рота ніби засипали піску. Нарешті він трохи отямився і роззирнувся.

Він сидів на підлозі між шафою і столом у колишньому кабінеті Оздеміра, поруч лежала порожня пляшка найдешевшого віскі. Де він її взяв, гадати було марно. Тео спробував ворухнутися, та лише застогнав крізь зціплені зуби. Вчорашній вечір лавиною рухнув на нього, повертаючи кляті спогади. Голова тріщала від болю, поріз на шиї запалився і скемів.

Поріз.

Забракло кількох міліметрів. Якби вдарила трохи точніше, він був би вже мертвий.

Вона хотіла його вбити. Вона намагалася його вбити.

Двері рипнули, Тео спробував був виповзти з кутка, але тіло не слухалося, і він лише вилаявся. Аслан зайшов до кімнати й зупинився біля столу.

— Знайшли труп Оздеміра. З простреленою головою.

Тео звів погляд. Бородате обличчя вигнанця було похмуре.

— Хтось вирізав йому на щоці знак вигнанців,— Аслан схилив голову набік.— Це вона?

Тео втомлено закотив очі.

— Що ти хочеш від мене почути?

— Хочу, щоб ти сказав мені, як проголосувати. Давид дав мені право голосу на суді.

— М-м-м, вітаю. Але я не вигнанець і не маю права роздавати тобі поради.

— За традиціями мого народу, за вчинки жінки відповідає її чоловік.

Тео засміявся.

— Якби ти сказав це в її присутності, з твоєї горлянки вже б стирчало руків’я її кинджала.

— Судячи з вигляду твоєї горлянки, ти вчора теж сказав щось не те.

Аслан розвернув стілець і сів на нього, склавши руки на спинці.

— То як ти порадиш мені голосувати?

Тео заплющив очі. Якби ця розмова відбувалася кілька днів тому, коли він ще не бачив, на що Лейла направду здатна, і не розумів, ким вона є, то, безсумнівно, він попросив би Аслана виявити поблажливість — хіба ж може чоловік, воїн, судити жінку? Але тепер... Лейла заслуговувала на справжній військовий суд, де кожен з її товаришів мав оголосити свій вердикт без жодного впливу. Вона була воїном серед воїнів, і за свої вчинки мала відповідати, як будь-хто з них.

— Голосуй так, як ти голосував би, якби на її місці опинився я.

Вигнанець похитав головою.

— Краще б ти обрав собі іншу жінку.

Тео стиснув щелепи. Вона не жінка. Вона — прадавній хаос, смерч, клята Еріда[103], що руйнує його життя, спалює його тіло й жере його душу. І він нічого не обирав. Він просто знав, що так буде. Знав, тільки-но побачив її тоді, в напівтемряві собору.

— Я мав чимало жінок. Але навіщо мені вони, якщо я знаю, що існує вона.

Аслан усміхнувся.

— Я проголосую так, як підкаже мені сумління.

Тео вперся в шафу і нарешті зміг виповзти з кутка. Він звівся на ноги, але світ навколо досі крутився. Вчора, потому як він повернув Лейлу до Ратуші, йому кортіло залишитися з нею. Він уявляв, як вона лежить на столі й дивиться в стелю і сльози стікають їй за комір. Він хотів позбавити її болю, хотів урятувати її, але зрештою зробив тільки гірше. А тепер... Тепер йому було огидно. Вона хотіла його вбити. Вона б убила його вчора. Про це теж не можна було забути.

Лейла почула, як відчиняються двері, але не мала сили навіть озирнутися.

— Ані руш,— холодно вимовив голос.— Якщо ворухнешся, я стрілятиму.

Та де там рухатися, гірко подумала Лейла. Заскреготав замок, у комірчині запахло їжею. Мабуть, це був варений на воді ячмінь, той самий, що готували на площі, та Лейлу зараз не спокусив би навіть стейк рібай зі смаженою картоплею.

Вона не хотіла їсти, вона хотіла померти.

Усе, що відбулося вчора, здавалося їй якимось суцільним жахом, виходу з якого не було і вже ніколи не буде. Її охоплювала непереборна лють, тільки-но вона згадувала, як Яблонський відібрав у неї право звершити суд. Усе, до чого вона йшла, все, що нарешті опинилося в неї в руках після стількох років страждань, раптом вирвали і розтрощили об кам’яну підлогу підвалу. І цього не можна було забути.

Але десь дуже глибоко в душі щось шкребло пазуристою лапою, коли вона згадувала відчуття, з яким побачила поріз на шиї Яблонського. Вона злякалася сама себе. Якби її удар видався трохи сильнішим чи якби Тео виявився трохи повільнішим — його вже не було б серед живих. Лейла навіть не бачила, куди била, все навколо затопила чорна, непроглядна ненависть. Можливо, саме так і божеволіють. І тепер вона чекала не на переляканого вигнанця з мискою каші, а на Яблонського. І геть неважливо, чи повірить він її словам. Їй просто хотілося, щоб він був поруч.

Знову, ніби у відповідь на її думки, заскреготав замок. Лейла сіла на столі. Дівчина яскраво уявила, як Яблонський заходить, сідає навпроти і чекає на пояснення, яких у неї насправді не було. За ті секунди, поки у щілині провертався ключ, поки рипіли, відчиняючись, двері, Лейлу трусило чи то від хвилювання, чи то від гніву, і вона, мов дитина, що скоїла капость, ладна була залізти в шафу, аби її лишень ні про що не розпитували.

Ось тільки дитиною вона не була. І відповідати за все доведеться. В цьому світі забагато людей, які ніколи не зможуть її пробачити.

А тоді двері відчинилися, і до кімнати заїхав Давид.

Лейла різко вдихнула і зіщулилася.

Вигнанець під’їхав до столу.

— Я мушу повідомити тобі, що в саду біля Оздемірового будинку знайшли два тіла. Рештки довго пробули в землі, але, судячи з уцілілого одягу, це зниклі дівчата.

Лейла провела долонею по гарячому чолу і кивнула. Вона хотіла відповісти, але не могла вимовити ані звуку. Давидів погляд, суворий і сумний, той самий погляд, до якого вона звикла, але який тепер видавався їй нещадно палючим, повільно пересувався її тілом, наче він не впізнавав її.

— Його самого теж знайшли мертвим,— промовив вигнанець.— Але про це, гадаю, тобі вже відомо.

Лейла мовчала. Давид натиснув на важіль, колеса рипнули. Раптом щось штовхнуло Лейлу зсередини, вона кинулася до його візка, впала навколішки.

— Давиде, благаю... не йди. Побудь тут,— дівчина припала щокою до його руки.— Поговори зі мною!

— Про що? — холодно поцікавився вигнанець.

— Я розумію, що ти мене зневажаєш, що ненавидиш, але, будь ласка, не йди! Розкажи про себе. Як ти?

— Як я? — Давид криво посміхнувся.— Я заздрю Макові.

Лейла відсахнулася, ніби він ударив її по обличчю. Вона відчайдушно замотала головою.

— Не кажи так... не треба.

— Я заздрю Макові, бо він ніколи не дізнається, хто нас зрадив. Він не дізнається, що це саме ти.

Він не забрав руки, але його пальці побіліли, гарячково стискаючи бильця. Лейла притулилася чолом до його долоні.

— Я не знаю, як просити в тебе пробачення...

— Це не допоможе,— Давид забрав руку і торкнувся її підборіддя, піднімаючи її обличчя. Він був блідий, рубець на щоці здавався майже чорним.— Знаєш, у людини без ноги з’являється стільки нових вражень! Нога іноді болить, іноді свербить. Але ж її насправді нема. Так і з тобою. Ти жива, ти є, але поруч зі мною тебе більше нема. Бо щоразу, коли хтось дивиться на мене... Господи...— він відвернувся і зціпив зуби. Лейла схлипнула.— Щоразу, коли на мене дивляться з жалістю, коли ця дівчина, Катажина, намагається мені допомогти, щоразу, коли мені роблять перев’язку, щоразу, коли я за звичкою намагаюся підвестися, я згадую про тебе. Я згадую про те, як ми зігрівали одне одного в Сибіру, як ми йшли до мети, як ти... ти навіть не знаєш, чим для мене була!

— Знаю.

— Ні, не знаєш! — вигукнув Давид і затремтів.— Не знаєш, бо ніколи не хотіла того знати. Але ти була моїм небом і моєю землею! Лейло, я довіряв лише тобі. Ближче за тебе нікого не мав. Я навіть зараз кажу тобі речі, які не можу сказати нікому. Паскудна звичка.

Лейла померла. Вона була розчавлена, стерта на порох, її більше не існувало. Вона могла б пережити всю ненависть і все презирство Яблонського, пережила б усі знавіснілі погляди Роксани й колишніх друзів, як пережила копальні в снігу й Оздемірів льох, але пережити ці Давидові слова вона не могла. Тепер їй кортіло, щоб він якнайшвидше поїхав, щоб залишив її саму. І повернув їй ножа.

— Але годі про це. Я прийшов сказати, що тебе судитимуть не лише через зраду. Тебе судитимуть і за вбивство Оздеміра.

Лейла сіпнулася. Чорнота всередині спалахнула за мить, ніби хтось кинув у неї коктейль Молотова. Дівчина затремтіла і почала відповзати від Давида, немов від лепрака.

— Ні. Ні. Ти цього не зробиш. Ти же знаєш.

— Ти викрала полоненого.

— Але я нікого навіть не поранила!

— Ти його катувала.

— А він?! Ти ж...— вона схопилася на ноги.— Ти ж усе знаєш! Ти знаєш усе краще за будь-кого!

— Він був нашим полоненим. Ти втекла з-під варти, викрала його, катувала і вбила. Оздемір мав відповідати за свої злочини, але і ти маєш понести покарання за свої.

Лейла відступила на крок, потім ще, поки не вперлася в стіл. Давид дивився на неї прямим спокійним поглядом. Лейлі здалося, що саме так мають дивитися на засудженого до страти кати — холодно, відсторонено, безжально.

— Я його не вбивала. Хотіла... але мені завадили.

— Ми це з’ясуємо,— кивнув вигнанець.

— Давиде,— простогнала вона.— Ти не можеш. Ти не можеш так зі мною вчинити. Ти же знаєш...

Давид похитав головою.

— Забагато всього скоєно, Лейло. Мені шкода, але ти сама в усьому винна.

Вигнанець натиснув на важіль. Мініатюрний паровий котел пихкнув, візок завібрував і рушив з місця. Він від’їхав до дверей, а Лейла, піднявши плечі, втиснулася у стіл, намагаючись усвідомити нову реальність, у якій їй випало опинитися. Давид мав повне право її судити. Але навіть йому не було дозволено торкатися того, що трапилося з нею в тому страшному льосі кілька років тому. Вбивство Оздеміра було її оголеним нервом, справою її честі, її відплатою, питанням усього її життя. І Давид сам підтримував її в цьому бажанні, він навчив її всього, він сам, своїми руками, допоміг їй стати тою, ким вона стала. Й от тепер він зібрався судити її за це?! Навіть не так... він зібрався судити її за те, чого вона не робила! Лейлине тіло пекло вогнем.

Що ж. Якщо Давид вирішить її стратити, він має запам’ятати цей день.

Федя дивився в нескінченну синь за вікном. Спочатку в кімнаті було темніше, ніж зовні, але тоді сутінки загусли, й усе поринуло в морок. Хлопець лежав нерухомо, і йому самому здавалося, що він не думає, не кліпає очима, не живе. Йому не хотілося нічого — ні спати, ні їсти. Ніщо в цьому світі більше не мало значення. Після розмови з Джекі він мав би засмутитися чи навпаки — підбадьоритися, але насправді він досі нічого не відчував. Тоді, біля мосту, Федя змирився з власною смертю, і повертатися до життя виявилося збіса непросто. Він намагався жартувати, втішати Джекі, здаватися нормальним заради неї. І насправді йому не було байдуже, але те, що відбувалося в нього всередині, здавалося привнесеним ззовні, а не його власними почуттями. І зараз він тонув у нескінченній зимовій синяві, і його тіло ніби загрузло у щільній, в’язкій як кисіль субстанції.

Коли він не рухався, біль зникав, але варто було глибоко вдихнути, як він одразу ж повертався, вгризаючись у ребра, блискавкою пронизуючи хребет. Але так, зціпивши зуби, Федя розумів, що досі живий. Тоді йому хотілося, аби біль зник. Лише тоді йому чогось хотілося.

Федя поворушив пальцями, стиснув кулаки. Він більше не міг зносити чорноту цієї кімнати. Повільно сів, упираючись у ліжко ліктями. Трохи відсапавшись, звівся на ноги і пошкандибав до дверей.

Галерея другого поверху тонула в пітьмі, слабкий промінчик світла вислизав з-за прочинених дверей навпроти. Федя взявся за поруччя й почвалав до кімнати Тео.

— І тоді я побачила, як вони зникають. Зникають! Як уві сні!

З коридору Федя бачив силует Джекі, що сиділа на краєчку ліжка: стягнута корсетом вузька талія, втомлено похилені плечі, тендітні руки, що лежать на колінах. Вона розмовляла з кимсь, хто лежав у подушках, проте обличчя співрозмовника видно не було. Федя штовхнув двері, Джекі здригнулася.

— Ой, Федю, чого ти...

Хлопець нарешті побачив того, з ким вона розмовляла.

— Господи Боже...— тільки і зміг видихнути він.

Джекі простежила за його поглядом і важко зітхнула.

Данилове обличчя було жовтувато-сіре, з поганим, неживим восковим блиском. Очі та щоки запали. Федя дивився на нього кілька секунд, а тоді відвів погляд.

— Він...

— ...як мрець,— прошепотіла Джекі.— Але він живий.

Дівчина простягла руку, взяла з тумбочки біля ліжка дзеркальце і приставила до Данилових уст, а тоді продемонструвала йому ледь помітний запітнілий слід. Федя не міг змусити себе знову поглянути на обличчя друга і лише дивився на його забинтовану руку.

— Мені теж трохи моторошно. Але я сиджу з ним, читаю йому новини, про щось розповідаю,— Джекі знизала плечима.— Раптом отямиться...

Федя вмостився з іншого боку ліжка. Все в цій кімнаті, в цьому світі здавалося йому нереальним, неправильним. Вони троє, люди з іншої реальності, виявилися не просто в епіцентрі буревію в паралельному світі, але і перетерпіли найстрашніші випробування заради його порятунку. Але що цей світ дав їм?

— Іноді здається, що він мене слухає. Коли говорить лікар Шварц, то Данила ніби немає. А мене він слухає.

Десь глибоко всередині Феді щось ворухнулося, наче стрепенувся птах. Він поглянув на Джекі. В її очах світилися сльози.

— Бо в тебе Агнесин голос.

Дівчина здивовано моргнула, ніби він зробив якесь відкриття.

— Візьми його за руку.

— Навіщо? Я ж не Агнеса.

— Якщо ти можеш бути Агнесою для цілого Леобурга, то чому б тобі не побути Агнесою для нього? — Федя кивнув на Данила.— Візьми його за руку і поговори з ним.

— Що сказати?

— Щоб піднімав свій транслокальний зад і повертався до нас,— Федя над силу посміхнувся.— Тому що він нам потрібен. І потрібен живим.

Джекі потяглася до Данилової руки й обережно стиснула його долоню.

— Даню, ну годі вже,— прошепотіла дівчина.— Вертайся до нас. Ти нам потрібен.

Данилове обличчя не змінилося, він не порожевів, не зітхнув, навіть вії не здригнулися.

— Гаразд,— зітхнув Федя.

— Я не можу відпустити.

— Що?

Джекі розчепірила пальці, але Данилова долоня залишалася ніби приклеєною до її руки. Брови дівчини злетіли вгору, вона затремтіла. Федя потягнувся до її руки, скривившись від болю. Розірвати їхні долоні вдалося лише з другої спроби. Джекі схопилася за руку і нервово ворушила пальцями.

— Що за фігня,— пробурмотів він.— Ти раніше таке бачила?

— Ні. Але коли вони з Лейлою спробували потиснути руки, то розлетілися врізнобіч,— Джекі підвелася з ліжка.— Більше не проси мене «трохи побути Агнесою». Ніколи.

Вона підійшла до вікна і почала розповідати. Про енергію в повітрі. Про блискавки, що танцювали на долонях. Про те, як нагрілися кристали в її руках.

— Якщо я справді стану транслокалом, поки вона там, це її знищить. Я не можу її вбити.

— А якщо, крім тебе, більше ніхто не зможе допомогти Данилові?

— Отже, ніхто не зможе йому допомогти,— Джекі подивилася на Федю, вираз її обличчя був жорстким, тіні загострилися.— Тео ризикнув собою заради тебе. Ти маєш знати, що для мене важить Агнеса.

Федя кивнув. Він досі не міг сповна зрозуміти те, що сталося між ним і Тео. Але все чуже, досі не відоме йому життя раптом вклалося в ньому так, ніби він прожив його сам. Він відчував гладеньке руків’я револьвера в долоні, відчував аромат прерії і коней, палюче сонце Вайомінгу, різкий, хімічний запах Леобурга, що змішувався з ароматом яблучного пирога на кухні маєтку Яблонських, пам’ятав, як батько гладив його по голові й як батьківська любов виявилася суцільним маревом. Федя пам’ятав п’яне божевілля і десятки смертей. Усе це тепер стало частиною його власної історії.

Навіть якщо Данило ніколи не отямиться, краще не експериментувати. Джекі не переживе Агнесиної смерті.

Внизу грюкнули вхідні двері.

Джекі впізнала кроки на сходах ще до того, як Тео смикнув двері своєї кімнати. Він зупинився на порозі, втупившись у Федю, ніби побачив того вперше, але тоді швидко перевів погляд на Джекі.

— Ти потрібна в Ратуші.

— Я ж просила Давида не...

— Маємо дуже тривожну інформацію,— урвав її Тео.— Збирайся.

Він вийшов до коридору, і Джекі, кинувши на Федю погляд, сповнений німого вибачення, попрямувала за ним. Вона схопила плащ в Едвардовій кімнаті, й вони з Тео збігли сходами до вітальні. Федин двійник мовчав, роздратовано втягуючи повітря, його волосся сплуталося, а очі почервоніли, ніби він не спав кілька днів. Не таке вже й рідкісне явище, враховуючи, скільки часу спала сама Джекі. Тео поправив комір куртки, і її погляд ковзнув по його шиї.

— О... в тебе...

Джекі простягнула руку, щоб торкнутися глибокого порізу на його шиї — цей рух був таким природним, вона просто збиралася оглянути чергового пораненого, але Тео грубо перехопив її руку і відкинув убік.

— Мені не потрібна допомога!

Джекі злякано притиснула долоню до грудей. Тео завмер, не обертаючись до неї, але все-таки запропонував руку. Джекі обережно взяла його під лікоть. Вони вийшли на вулицю. Леобург був схожий на розтривожений мурашник. Вулицями рухалися люди, хтось лементував, десь глухо бахкало, наче хтось намагався вибити двері.

— Розчищають завали між площею Чорного і Михайлівською,— ніби відповів на її думки Тео.

Джекі боялася впасти у вибоїну — пожежі згасли, в непроглядній пітьмі не світився жоден ліхтар, і навіть місяця на небі не було. Коли вона здригнулася черговий раз, мало не ступивши у провалля, Тео притиснув її до себе.

— З приводу полонених... щось відповіли?

Яблонський криво посміхнувся.

— Полонені росіяни — не ходовий товар. Вони найменше цікавлять царя Бориса.

— Але там, на заводі, майже тисяча осіб!

— Російський цар вважає, що оскільки ти опинився у полоні, то погано воював. Та й, крім того, він зараз має до дідька справ.

Попереду кумкнув клаксон і загуркотів мотор. Вони притулилися до стіни будинку, пропускаючи броньовані паромобілі.

— Що відбувається? — пробурмотіла Джекі.

— Вторгнення у Нейтральну зону.

— Що?!

Тео не відповів, лише міцніше схопив її за лікоть, коли вона знову мало не звалилася у вирву. В кінці вузької Соборної вулиці з’явився просвіт — попереду виднілася Михайлівська площа, така порожня і самотня без величного собору в центрі. Тео видерся на груду каміння й витягнув Джекі нагору. Вони подолали кілька завалів і нарешті опинилися в Інженерному провулку, що вів до площі Олекси Чорного.

Вікна Ратуші світилися на тлі нескінченного мороку, наче драконові очі. Вони подолали кілька поверхів і опинилися у залі засідань. Давид сидів над розстеленою на столі мапою, впершись головою у зігнуті руки. Місце поряд пустувало, жоден з членів Народної Ради Леобурга не наважувався зайняти його, і Джекі подумала, що він, либонь, фізично відчуває відсутність Лейли. Разом з ним над мапою схилилися Марсело Мотта, професор Кубрик, Паль Келемен, Аслан, Ґрета Ветцель і Федин радник фон Бауф.

— Ти вже підняв війська по тривозі? — промовив Тео, сідаючи на порожнє місце.

— Війська...— скривився Давид.— Так, усі, хто може тримати зброю, уже на позиціях.

— Що відбувається? — Джекі звела брови.— Хто саме вдерся до Нейтральної зони?

Вигнанець витягнув з купи паперів тонку смужку і простягнув її Джекі.

«увага крпк повідомлення екстреної важливості крпк прохання не атакувати війська українського королівства крпк дії українського королівства не несуть загрози леобургу»

— Це надійшло сьогодні від повіреного у справах Леобурга у Вінниці,— відповів Мотта.— А тоді наша розвідка повідомила про рух військ у Нейтральній зоні.

— У Леобург мала прибути делегація українського Сойму,— здивовано кліпнула Джекі.

— А приїде гетьман Ярошенко на чолі своєї армії,— засичав Тео.— Аслане, нам час іти. Треба збирати людей.

Раптом до зали влетів захеканий хлопець з розпашілим від бігу обличчям, він побачив Давида і потрусив над головою телеграмою. Вигнанець схопив стрічку.

Джекі підійшла до нього і зазирнула через плече.

«його величність король болеслав повідомляє дії армії українського королівства проходять відповідно палермського мирного договору не несуть загрози леобургу крпк прохання утриматися недружніх дій».

— М-м-м...— Тео посміхнувся.— Відповідно до Палермського договору? Це часом не той договір, за яким Нейтральної зони вже тридцять років як не мало би бути?

— У Вінниці чудово знають, що весь Леобург — одна велика руїна і ми не зможемо гідно опиратися,— спохмурнів Давид.— Але вони годували й озброювали нас. Вони були єдиними нашими справжніми союзниками!

— Нащо тоді вони йдуть у Нейтральну зону? Напасти на Росію? — засміявся Тео.

— Згідно з Палермським договором вони рухаються не на російські, а на власні території. Мені складно судити про наміри пана Ярошенка, але маю стійке відчуття, що це справді не наш бенкет,— Давид стер піт з чола.— Південні частини російської армії деморалізовані поразкою в Леобурзі. Агітатори закликають повернути зброю проти тих, хто надіслав непідготовлені війська на штурм. У Петербурзі майже бунт: одні вимагають зібрати всі сили в кулак і вдарити, щоб помститися Леобургу, інші — виступити проти Японії... А треті вже закликають до захоплення царського палацу.

— Японія...— прошепотіла Джекі.— Вам не здається, що одночасна атака Українського Королівства і Японії — це не випадковість? Що це і є «союз без союзу», як казав Ярошенко?

— Якщо врахувати, що Малопольське Князівство погодилося пропустити австрійські війська, які щомиті можуть ударити по Росії на північному заході, а Україна досі — австрійська союзниця, то зараз майже ідеальний час, щоб повернути собі Лівобережжя,— знизав плечима фон Бауф.

— Це божевілля,— невдоволено пробурмотів Келемен.

— Це відчайдушність! — зблиснула очима Ґрета.— Це сміливість! Ніхто з вас не вірив у Едварда, але він упорався, то чому не впорається Ярошенко?

— Аслане,— зітхнув Тео.— Поки вельмишановні геополітики вирішують, будуть нас сьогодні захоплювати чи ні, пропоную перейти до справи.

Вигнанець кивнув у відповідь, вони рушили до виходу. Джекі провела їх поглядом. Дивним було навіть не те, що Теодор Яблонський погодився воювати пліч-о-пліч з вигнанцем, а те, що Аслан, схоже, став єдиним його другом. Джекі зітхнула і потерла скроні — наближався новий напад головного болю. Вона дивилася на мапу, де камінчиками, сільничкою, перечницею та прес-пап’є позначалися розташування і рух армій, і не могла повірити в те, що Українське Королівство, яке годувало і забезпечувало їх зброєю, може вторгнутися до напівживого міста й скористатися з його безпорадності. Але чого, зрештою, навчив її цей світ,— це того, що тут можна очікувати найнеймовірнішого, ба навіть зради того, кого вважаєш найкращим другом, особливо якщо врахувати методи, якими послуговувалася Японська Імперія. Аби спровокувати війну, вони не замислюючись пожертвували трьомастами безневинних леобуржців.

Вечір за вікном був холодний і тривожний. До Джекі повернулося майже забуте відчуття постійної загрози. Воно з’явилося десь у животі, холодне зміїне тіло оплітало клубком її серце й легені, не даючи змоги дихати.

Десь у середмісті гуркотіли леобурзькі панцирники.

Пагорби й долини Нейтральної зони перетворилися на неспокійне, вкрите сірою мрякою море — часом з ледь помітним шурхотом, а деколи з громоподібним ревом повз місто сунули тисячі одиниць військової техніки, лишаючи по собі пелехи пари й кіптяви. Серце Тео калатало так часто й уривчасто, що, здавалося, от-от зупиниться. Отже, їх оточують. Оточують і затискають у лещата. Чи ні? Його розум відмовлявся сприймати реальність. Чи, може, це просто похмілля?

Тео відвів від очей тетранокль.

— Як гадаєш, що відбувається?

Аслан задумливо гладив бороду.

— Їхня мета — Київ, а не ми. Частина російського гарнізону сьогодні відбула на північ — намагаються захиститися від можливого прориву військ Австро-Боснії до Петербурга.

Тео примружився. Цілком логічно: якби українському війську вдалося увійти в Київ і закріпитися, це вирішило б проблему з переходом Дніпра і значно зміцнило б їхні шанси на повернення північного Лівобережжя. А там уже...

Майже поруч з межею міста, проте не порушуючи повітряного простору Леобурга, в небі заскрекотали літоциклетки. Судячи з гуркоту моторів, слідом за ними сунули бойові дирижаблі. Українці непогано підготувалися. Очевидно, весь цей парад було призначено не для обпаленого й виснаженого Леобурга. Тео обернувся, за його спиною холодно виблискувало величезне жерло трофейної «Каталіни». Солдати артилерійського розрахунку стривожено поглядали то на них з Асланом, то на ряди повітряних монстрів, що пропливали на обрії.

Тео знову підняв тетранокль. Місцевість забарвилася зеленим, тіні й напівтони стали більш контрастними. Раптом на обрії він помітив обриси якоїсь величезної конструкції. Тео клацнув лінзами і закляк.

— Де Едвардова установка? — запитав він у вигнанця.

— Давид наказав прибрати її з площі.

— Неможливо. Цього просто не може бути,— пробурмотів Тео, клацаючи лінзами.

Аслан налаштував свій тетранокль і завмер, роздивляючись виднокрай.

— Але як?..

Нейтральною зоною повзли платформи з австрійськими установками. В небо здіймалися могутні залізні ферми, нагорі стирчали антени-випромінювачі, потужні колеса залишали в промерзлій землі рівчаки. Тео звів брови.

— Ця установка існує в єдиному екземплярі,— прошепотів він.

— Але хто може бути в цьому впевнений? Колись ми вважали, що Оз Гурвіц має одненьку літоциклетку.

— Де ж Ярошенко взяв креслення...

— Після штурму Леобурга світлини були в усіх газетах, вона ж стояла на центральній площі,— посміхнувся Аслан.— І якщо росіяни побачать ці штуки на полі бою...

— Вони тікатимуть так, що зупиняться десь у Норильську.

Цієї миті далеко на півночі пролунав перший вибух. Глуха луна прокотилася ярами Нейтральної зони, хвилею накрила почорнілі леобурзькі будівлі. На обрії зажевріла заграва. Загуркотіло — знову і знову. Заграва на горизонті розпалювалася і ставала чимдуж яскравішою.

Прикордонні пости росіян.

Війська дійшли до них.

— Хай що ви задумали, пане гетьмане, я зичу вам успіху,— пробурмотів Тео, і Аслан скептично гмикнув.

— Даню, Українське Королівство повернуло собі Київ, уявляєш?! Вони це зробили!

Якоїсь миті Джекі здалося, що його вії здригнулися. Дівчина сумно всміхнулася. Ні. Данило продовжував перебувати там, де йому було краще, ніж тут, у зруйнованому місті, яке він урятував.

Але вона не втомлювалася пробувати. Джекі розмовляла з ним, торкалася його, одного разу навіть заспівала — промугикала щось, наче колискову для дитини, але більше намагалася не згадувати про Агнесу. Минулий експеримент її надто налякав.

— Ще тут пишуть, що на озброєнні української армії з’явилося кілька установок з «невидимими сітками»,— Джекі розгорнула газету на колінах.— Кажуть, що в цьому успіх їхнього наступу. Але це ж неможливо, так? Суперзброю для Відня винайшов Іван Дмитрович, і вона була в єдиному екземплярі. Правильно?

Минуло кілька днів відтоді, як повз Леобург пропливла ціла армія, але в місті досі не відчувалося спокою, і Давид не скасовував наказу про мобілізацію. Бої точилися зовсім поруч. Хай що задумав Ярошенко, поки що йому це вдавалося. Буквально за кілька днів військо Українського Королівства повернуло собі Київ і Чернігів, закріпилося на півночі Лівобережжя і почало активно рухатися в напрямку Сум. Російські частини опиралися мляво, а з’єднання, що були укомплектовані переважно місцевими, лівобережними українцями, масово переходили під прапори корони. Наступ був настільки несподіваним і зухвалим, що, як писали в австрійському «Цайтунзі», російський цар зачинився в себе в резиденції і два дні не виходив звідти. Подейкували, що старий геть збожеволів. Ситуація в Петербурзі загрожувала вийти з-під контролю: маніфестації не припинялися, незважаючи на регулярні облави. Вулицями розгулювали озброєні люди — одні вимагали відплати оскаженілим австріякам, нахабним малоросам і клятим «косооким», інші закликали до страйків і просили хліба, але в загальному п’яному угарі вони сходилися на тому, що Найясніший уже геть нікуди не годиться і вести за собою Росію більше не здатний. Трон під царем Борисом ходив ходором, а Японія тим часом облаштовувала військові комендатури в Хабаровську, Магадані та Владивостоці.

— О, ось це ще цікаво! — вигукнула Джекі.— «На північний захід від Канберри, що в Австралії, виявлені сотні зразків військової техніки невідомого походження. Люди, які називають себе російськими військовими, стверджують, що їх сюди перекинули за допомогою якоїсь пекельної військової машини». Даню! Ти відіслав їх до Австралії? Серйозно? — дівчина засміялася.— О, є ще таке: «Нагадаємо, що кілька тижнів тому невідомий бойовий дирижабль зазнав аварії біля селища Горе Крік, що в Конфедерації Вайомінг-Юта. Судячи з розпізнавальних знаків, корабель стояв на озброєнні в армії Російської Імперії». Вайомінг? Це що, був салют на честь Тео?

...Вона була така чарівна в цій простій салатовій сукні, яка так пасувала до кольору її очей. Більше не було зими. Агнеса гойдалася на гойдалці в яскравому, сліпуче-яскравому смарагдовому садку. Природа навколо буяла фарбами — пишні багряні троянди, поважні фіолетові півники, лілії — білосніжні, аж різало очі, а під ногами — сині зірки барвінку. Волосся вільно спадало Агнесі на плечі, чорні локони здіймалися слідом за нею, і вона сміялася, і її сміх дзвенів у крапельках роси.

— Даниле! — вигукнула вона і зістрибнула з гойдалки.

Данило навіть не помітив, як вона опинилася в його обіймах. Він заплющив очі й лише вдихав аромат волосся, що пахло трояндами і — от дивина — старими книжками, і притискав її до себе, боячись розплющити очі та знову опинитися десь у нескінченному сірому просторі. Але Агнеса була тут, вона була реальна, він відчував її долоні на своїй потилиці, на своїй спині й відчував, як вона сміється.

— Я не сподівався знову побачити тебе.

Данило повільно вдихнув і розплющив очі. Дівчина відсахнулася, її обличчям пробігла тінь, усмішка змеркла.

— Ти не повинен бути тут.

Її обличчя за мить стало втомленим, сірим. Дівчина розвернулася і рушила углиб саду. Все навколо почало розпливатися, тьмяніти — Данило ніби опинився всередині того фільму, що його бачив у леобурзькому фарбелауфі, й тепер частинки фарби кружляли навколо нього, і він сам ставав розпливчастим, нечітким. Він прямував за салатовою сукнею, ловлячи звук тихого шурхоту спідниці, але йому раптом здалося, що це шарудить опале листя і вже нема попереду ані дівчини, ані саду. Та і його самого нема.

— Даниле, ти мусиш повернутися.

— Я не знаю, яким повернуся.

— Ніхто не знає, яким повернеться з війни.

Він кліпнув — декорації навколо змінилися, все знову почіткішало. Агнеса сиділа за столом, а за нею простягалися нескінченні ряди книжок. Полиці йшли вгору, до них вели плутані вигини дерев’яних сходів.

— Я не хочу.

Агнеса звела на нього погляд. У її зелених очах розлючено блиснули золоті іскри.

— Але ти потрібен.

Данило важко зітхнув і сів поруч. Він не хотів розмовляти — лише дивитися на неї, тримати за руку, вдихати її аромат, цілувати. Він скучив за Агнесою шалено, пекельно, але не міг передати їй навіть дещицю цього почуття.

— Їм допоможе Лейла. Вона поверне їх додому. Я зробив усе, що міг.

Агнеса дивилася кудись униз, і він лише тепер помітив, що вона робить: обережно заклеює розірвані сторінки старої книги, перемотує корінець. Рухи її пальців нагадали йому, як Джекі перев’язувала пораненого в соборі. Вуста її були стиснуті, брови суворо зведені.

— Послухай мене,— Данило м’яко забрав з Агнесиних рук книгу і стиснув її долоні.— Я більше не можу. Я знаю, що вони всі живі. І цього досить. Мені добре так, розумієш? Мені тепло. Я знаю, що вони впораються без мене.

— А я?

У її очах засвітилися сльози, золоті іскри згасли. Агнеса судомно зітхнула. Данило відчув, як усередині все перевертається і пече. Занадто явні, занадто хворобливі відчуття.

— Лейла поверне тебе до Леобурга.

— Дурень.

Вона схопилася з місця, картина навколо попливла, але Данило утримав її за руку і притягнув до себе. Він ніби знову горів у тому пекельному вогні — струмені енергії проходили крізь нього, випалюючи плоть, почуття, все те, чим він був. Він задихався від болю, але зупинитися вже не міг.

— Я ж чекаю на тебе,— прошепотіла вона.— Ти мусиш повернутися не до них. Ти мусиш повернутися до мене!

Все навколо перетворилося на вогонь, полум’я вирувало на книжкових полицях, іскри злітали і падали донизу. Данило тримав Агнесу, тримав до останнього, але згодом і вона перетворилася на полум’я. Його остання надія згоріла...

— ...А тут Давид такий: «Завтра приїде посол Британської Імперії, ти про це пам’ятаєш?»

— Навіщо?

— Ми збиралися...— Джекі підхопилася з краю ліжка і притиснула долоні до грудей.— Даниле!

Серце обірвалося, а потім злетіло вгору і затріпотіло з божевільною швидкістю. Обличчя Данила здавалося жвавішим, ніж зазвичай, хоч він лежав із заплющеними очима. Кілька довгих секунд Джекі здавалося, що їй примарилося, але потім його вуста знову ворухнулися, і Данило прошепотів:

— То навіщо... приїде... посол...

Джекі засміялася, і по її щоках покотилися сльози.

Розділ 19

Серце світу

— Так, я, безумовно, прийду! — Данило впевнено кивнув Давидові.— Я маю взяти участь у цих перемовинах.

Федя глипнув на вигнанця. Той набундючився, його погляд став сторожким. Так, усі, хто спілкувався з Данилом після повернення, відчували дещо химерне.

— Гаразд,— повільно вимовив Давид і рипнув колесами. Його асистент допоміг йому розвернутися і виїхати до коридору.

Федя здивувався, побачивши лідера вигнанців біля воріт маєтку, але, вочевидь, звістка про раптове Данилове пробудження настільки надихнула його, що той не зміг дочекатися його з’яви в Ратуші. Чи, може, гадав, що Данило ще довго не зможе дістатися туди самотужки.

Але насправді все було зовсім інакше.

Двері зачинилися. Данило підійшов до вікна і потягнувся. Якби не забинтована рука, він мав такий вигляд, наче тільки-но повернувся з курорту.

— Даню, ти взагалі як?

— Нормально.

«Нормально». Феді нині було бридко навіть чути це слово. Він не знав, що значить бути нормальним, він забув, як це. І щоразу, коли хтось надто турботливий питав «З тобою все гаразд? Усе нормальної» — він думав про те, чи нормально зрізати з людської спини шматки шкіри, катувати струмом чи бити кийками, поки горлом не піде кров. Ось це нормально!

— Ну, ти ж сам казав — на роялі більше не зіграю, але загалом...— гмикнув Данило.— Я хочу якнайшвидше додому.

— Ти можеш повернутися просто зараз.

— Не все так просто.

Данилова постать здавалася чорною плямою на тлі яскравого сонячного світла, яке вливалося крізь запилені шибки.

— Тебе ніхто не силує,— холодно вимовив Федя.— І я гадав, принаймні мені ти не брехатимеш.

Данило скривився, ніби його рани щеміли.

— Вона чекає на мене,— сказав він.

— Агнеса?

— Так, я її бачив. Але я не можу повернутися, поки не впевнюся, що це місто не загине.

Федя підійшов до нього.

— Ти впевнений, що витримаєш? Знаєш, я...— він хитнув головою.— Можливо, я й міг зробити більше, але зараз цілком упевнений, що зробив усе, що мав. Я дійшов своєї межі. Вчасно зупинитися — це теж правильно.

Данило звів на нього погляд. По Фединій спині війнуло холодом. Очі його друга здавалися прозорими, ніби їхній звичний сірий колір розвели водою, як акварельну фарбу. Данило дивився на нього, чи, може, крізь нього, і від того всередині зринало неприємне відчуття.

— Я витримаю. Після того, що сталося... як би тобі пояснити,— він винувато всміхнувся.— Я дещо зрозумів про свої здібності.

— Що саме?

— Я не просто бачу портали. Я здатен керувати цією енергією. Вона жива. Вона в усьому. Пульсує, б’ється, як серце. Я відчув серце цього світу.

Федя подумав, що за кращих часів він би висміяв його, бовкнув жартик про Майстра Йоду, але зараз дивився на свого найкращого друга, не зводячи очей, і вірив кожному його слову, адже його самого врятувало диво. Вони перебували в паралельному світі. Данило закинув до Австралії цілу армію. І він справді не жартує.

— Коли один з кристалів почав утрачати силу, я відчув, що мене накриває хвиля. Повітря дзвеніло. Воно було тепле і густе, як мед. Енергія була всюди, і така... жива,— Данило опустив погляд.— Я взяв силу просто з повітря і перетворив її на електрику. Ти можеш у це повірити?

— Тепер я можу повірити у будь-що,— Федя всміхнувся.— Коли повернемося, відішлемо тебе на «Битву екстрасенсів», запалюватимеш руками лампочки.

Данило кивнув.

— Але насправді я збіса щасливий, що ти живий,— Федя поклав руку йому на плече.— Хай там як — ти врятував тисячі людей.

— Так, але не свого дядька. Йому вже не допоможеш. До речі, він повернувся з нами з Відня через портал, а тоді зник. Можу закластися на що завгодно — одного дня він ще нагадає про себе.

Федя роздратовано видихнув. Якщо Левченко живий і залишився тут, то цей світ ніколи не буде в безпеці.

— Женя розповіла тобі, що з нею відбувається? — Федя відвернувся до вікна.— Вона боїться, що в неї з’являться транслокальні здібності.

— Не встигла. Але ж вона... вона як сонце. Така тепла,— Данило примружився.— Від Джекі лине стільки енергії, що вона запросто може пробити дірку в реальності. Вона може стати такою, як я.

— Це знищить Агнесу.

— Отож, маємо умову, яку потрібно враховувати.

Федя кивнув. Чи готовий він зостатися в Леобурзі назавжди? Чи все-таки волів би повернутися? Раніше Федя мріяв про повернення додому, але зараз знав єдине: хай що вирішить Джекі, він піде за нею, бо саме вона була його сонцем, саме вона була його реальністю. І тому остаточно обиратиме саме вона.

— А ще є Тео,— задумливо мовив Данило.— І він захоче залишитися тут.

— Не факт. Ми не знаємо, чого хоче Лейла.

Данило здригнувся.

— Дідько, Лейла... я ж їй не сказав...

— Про що?

— Казумі загинула.

Данило зупинився біля брами цвинтаря. Над двома свіжими горбками стояла дівчина, і він насилу впізнав у ній Лейлу: плечі безсило похилені, вона сама наче зіщулилася в грудочку — почорніла, згорблена, переможена — і вже ніколи не буде тою Лейлою, яку він знав. Вигнанка прийшла попрощатися з двома зниклими дівчатами, тіла яких знайшли біля будинку Оздеміра. Джекі розповіла йому про трагедію з Маком і Давидом, і спершу Данило розлютувався і не збирався жаліти її, але зараз, посеред цього похмурого, майже знищеного вибухами некрополя, йому найменше хотілося повідомляти Лейлі ще одну важку новину.

Сонце кинуло самотній промінь крізь чорні гілки дерев. Лейла не обернулася, коли він наблизився.

— Вони мені наче сестри,— мовила вигнанка, ніби звертаючись сама до себе.

Данило глипнув на двох вигнанців, що стерегли її біля виходу. Вони трималися на відстані, але судомно, з острахом стискали свої пневмогвинтівки й, безсумнівно, застрелили б її за найменшу непокору. Диваки! Загрозою смерті її не спинити. Після повернення Данило відчував набагато більше за нормальну людину. Повітря навколо Лейли пульсувало, ніби варто їй було лише здійняти руку, як усе навколо знесе потужний буревій.

— Лейло, я...— Данило почухав маківку, намагаючись дібрати слова.— Я маю тобі повідомити... Казумі загинула. Мені дуже прикро.

Вигнанка рвучко обернулася і поглянула йому в обличчя. Данила наче щосили вдарили в щелепу, він різко вдихнув.

Світло навколо тьмяніє, дерева стогнуть від потужного буревію, небо згортається і чорніє, чорніє, чорніє...

— Що?.. Що ти сказав?

Лейла зробила крок до нього, але він виставив наперед руку, застерігаючи її.

— Не підходь.

— Що ти в біса сказав?!

— Вона була зі мною у Відні.

— Де?!

— Почекай, послухай мене...

Йому бракне повітря, легені вкриваються кригою, світ навколо сатаніє.

— Довбаний ідіоте! Ти що, потягнув із собою дитину?! Ти...

Дерева ламаються, їх вириває з корінням, пісок летить в обличчя, забиває очі й рота.

— Лейло! — вигукнув він.— Я не брав її з собою! Вона сама вчепилася. Присягаюся, що робив усе, аби вберегти її. Але вона хотіла... вона просто хотіла бути тобою.

Данило дістав оберемок малюнків Казумі. Те єдине, що від неї лишилося,— випадково забуті в кишені австрійської шинелі малюнки.

Лейла забрала папірці, але її пальці затремтіли, й малюнки випурхнули з рук. Аркуші з чорнокосою дівчиною в корсеті й чоловічих штанях розліталися по кладовищу, чіплялися за дерева, летіли над Леобургом, наче білі метелики.

— Вони мене люблять, а я їх убиваю.

Буревій вщухає, більше не збиває з ніг.

— Айрі теж мене любила,— Лейлин голос не тремтів, вона говорила холодно і спокійно.— А я їй не вірила. Пустощі ж... Дурненька Айрі. Дурна я.

— Хто... хто така Айрі? — Данило нарешті відсапався, енергія навколо вгамовувалася, світ розвиднювався.

— Дівчина, з якою я навчалася в мовній школі в Японії,— Лейла осклянілим поглядом дивилася на чорні надгробки перед собою.— Вона сказала, що кохає мене, а я посміялася. Приходжу додому — а вона у ванні. Й усюди кров.

Лише зараз Данило помітив, як блищать її щоки від сліз.

— Я не хотіла спілкуватися з Казумі, не хотіла... Я передчувала! Я знала! Чому в цьому клятому місті більше ніхто не розмовляв японською?!

Данило простягнув руку й обережно торкнувся її плеча. Вони не розлетілися врізнобіч. Лейла затремтіла, але не відсахнулася.

— Мак, Давид, Айрі, Казумі... я не просила мене любити. Я не просила. Я не хотіла цього!

— Вони люблять тебе, бо відчувають у тобі щось вартісне. Щось захопливе. І хіба це не правда? Твоїх сил вистачить, щоб перевернути весь світ догори дриґом,— Данило зітхнув.— Я не брав Казумі з собою. Вона мене обдурила. І загинула в мене на очах, а я не встиг нічого вдіяти. Іноді смерть не можна спинити, хай як би ти того бажав.

Лейла затулила обличчя долонями.

— Іноді смерть приходить не по тих.

Данило на мить торкнувся її волосся, погладив плече. Найвеличніший дар іноді знаходить собі дуже дивне вмістилище. І буває, сил людини замало для того, щоб його осягнути. Можливо, одного дня вона навчиться співіснувати з буревієм усередині себе.

Лейла повільно пошкандибала до воріт, але на виході зупинилася, підібрала один з малюнків і сховала його до кишені. Вигнанці рушили за нею, залишивши Данила на осяяному яскравим сонцем кладовищі.

— Панно Яблонська, чого ви очікуєте від так званого Леобурзького конгресу?

Голос прем’єр-міністра Британської Імперії наче збудив Джекі зі сну. Вона перелякано глипнула на Давида. Апарат зв’язку в кабінеті Оздеміра досі працював, хоча у вікно потрапив випадковий снаряд, і меблі тепер були посічені, а у стіні зяяла діра, крізь яку зловісно задував вітер.

— Потрібно зупинити це безумство.

— Чудова мета, але, на жаль, недосяжна,— кивнув сер Джефрі Кавендиш.— Гадаю, ви усвідомлюєте, що цей світ балансує на межі. Австро-Боснія — велетенський колос на глиняних ногах, який завалиться з дня на день. І хоча її падіння буде струсом для всієї Європи, це невідворотна закономірність. Світ швидко змінюється. Британська Імперія почала перебудовувати взаємини зі своїми колоніями добровільно, передчуваючи ці зміни. Але якщо Австро-Боснії вже недовго ряст топтати, то Росію ми ще можемо врятувати.

Джекі скривилася. Росія хвилювала її найменше, але Британія досі сподівалася витягти з вогню свого найбільшого союзника.

— Зараз, коли в Українського Королівства раптом з’явилися щезальні машини, цього не можна ігнорувати,— провадив британець.— Щоправда, вони не застосовували їх у бою, але з такою силою їхні військові потужності вражають. Я б не переймався успіхами пана Ярошенка на Лівобережжі, якби не вважав, що тепер він, а не цісар Вільгельм, становить загрозу для всього світу.

Джекі нервово покусувала губи. Якби вона не знала справжню природу над-зброї, яку створив Левченко, то ситуація і справді видавалася б загрозливою для всіх мешканців континенту. Гетьман Ярошенко ненавидів імперії, але виховувався під їхньою владою. Хтозна, як він повівся б, якби справді мав на озброєнні таку кількість «щезальних машин». Надзвичайна військова потуга може звести з глузду будь-якого правителя, і прагнення відвоювати своє може перетворитися на жагу до захоплення.

— Ви маєте план, сер Джефрі? — спитав Давид.

— Російська армія у нинішньому стані не в змозі протистояти силі Українського Королівства. Тому нам потрібні перемовини.

— Імператор Борис не піде на перемовини,— заперечила Джекі.— Він не розмовляє навіть з власним найближчим оточенням.

— Саме так. Як ви знаєте, я відрядив офіційну делегацію до Леобурга,— зображення здригнулося, але частинки фарби зібралися знову.— Ми, як гарант недоторканності вільного міста Леобурга, організуємо Леобурзький конгрес, але за однієї умови: його має відвідати цесаревич Олексій як законний правитель Російської Імперії.

Джекі закліпала, Давид сторожко примружився.

— А якщо ні?

— Тоді катастрофа спіткає не тільки Росію, але й усі держави навколо. Якщо Російська Імперія програє цю війну, хаос на її землях посилиться. Ми повинні зупинити анархію і те, що може зрости з попелища імперії. Наскільки мені відомо, цар Борис майже самоусунувся від управління державою, російська армія розбита і деморалізована, на Далекому Сході господарює Японія,— британський прем’єр склав руки в замок.— Українське Королівство може розбити російську армію, але що робити з мільйонами голодних людей, що тікають від кривавих бунтів з розорених війною земель? Вони з ними не впораються, і, авжеж, ніхто не допоможе Леобургу. Вам загрожує голод і розорення. Але я обіцяю вам підтримку з боку Британії і Росії, якщо цесаревичу Олексію вдасться встановити лад і усунути божевільного батька від влади.

Джекі потерла скроні. Вона згадала, з якою ненавистю говорив про імперії гетьман Ярошенко. Ця ідея йому точно не сподобається, особливо тепер, коли Україна має такі успіхи на східному фронті. Хтозна, що надумає робити цей цесаревич, упокоривши й очоливши армію. Українські землі явно дорожчі за непролазні хащі за Уралом. А українські «щезальні машини» — лише мильна бульбашка. Леобург, звісно, не мав жодного офіційного союзу з Українським Королівством. Але ж де-факто союз був.

Союз без союзу.

— Нам зрозуміла ваша позиція, сер Джефрі,— Давид постукав по столу.— Ми невдовзі надішлемо відповідь.

— Маєте час до опівночі,— сухо відповів прем’єр.— Сподіваюся на вашу розважливість.

Картинка потьмяніла, екран став матово сірим.

— Який ще в дідька цесаревич? — просичала Джекі.— Чи він здурів?

— Цесаревич Олексій кілька років навчався в Імператорському коледжі в Лондоні,— посміхнувся Давид.— Я був упевнений, що коли-небудь вони розіграють цю карту.

— Думаєш, вони намагаються всадовити на російський престол свого агента?

— Може, й не агента,— вигнанець поворушився в кріслі та скривився від болю.— Але людину під великим британським впливом. Що нам робити?

— Мені не подобається ця пропозиція, а ще менше вона сподобається Українському Королівству,— похитала головою Джекі.— Ми можемо втратити свого єдиного союзника.

— І надбати двох нових, набагато могутніших,— знизав плечима Давид.— Я розумію, що тобі не до вподоби почуватися зрадницею, але повір мені, Ярошенко і секунди не думав би про Леобург, якби йому довелося розміняти дружбу з нами на... Кубань, наприклад.

— Та до біса твою Кубань,— Джекі підвелася з-за столу й почала міряти кроками кабінет.— Українське Королівство вже по той бік Дніпра. Воно оточує Леобург. Це не просто союзник. Вони — наш щит. А ми маємо стати їхнім мечем. Розумієш?

Джекі подивилася на Давида. Вигнанець роздивлявся її з легкою посмішкою, від якої дівчина миттєво зашарілася.

— Ти навчилася,— пробурмотів Давид.— Ти казала, що не здатна керувати. Що не здатна стати лідером. Але ти навчилася.

— Та ну тебе.

— Не йди,— Давид виїхав з-за столу і наблизився до неї, але Джекі не змогла подивитися йому в очі.— Ти потрібна Леобургу!

— Я потрібна Феді. І більше не проміняю його на місто.

Давид знову скривився, але цього разу Джекі не знала — чи то від болю, чи від її слів.

— Якщо ви підете, якщо піде Данило, поїде Яблонський, я залишуся сам. Нема Лейли. Нема Мака. Нема найвірніших моїх друзів. А війну ще не закінчено. Ще геть нічого не закінчено. І я не впевнений, що зможу з усім цим упоратися. Я — каліка, Джекі. Не забувай про це.

Джекі присіла поруч з кріслом. Давидові очі були чорні й порожні, ніби життя пішло з нього, а рухатися і розмовляти він продовжував лише за інерцією.

— Ти не каліка, Давиде. Ти сильний, витривалий і сміливий чоловік. І те, що ти тимчасово змушений пересуватися на візку, нічого не означає.

— Це означає.

— Невдовзі ти ходитимеш. Це буде тяжко, але ти впораєшся. А багато людей живе все життя з покрученими душами, і це набагато страшніше.

— Ти не знаєш, що сталося з моєю душею.

— Але я знаю, що ти — найкраще, що є в цьому місті. Йди до людей, і вони так само підуть до тебе. «Леобург — це я», пам’ятаєш? — Джекі торкнулася його пальців, що судомно стискали бильця інвалідного візка.— Якщо хтось і має сили очолити нову Верховну Раду, то лише ти. Ґрета занадто молода й запальна, Келемен не має стільки авторитету, професор Кубрик рано чи пізно повернеться до викладання та своїх транслокальних теорій, Марсело застарий... лише ти, Давиде. Ти достатньо сильний і розважливий, щоб провести Леобург крізь вогненні роки. І фізична вада цього не змінить.

Давид подивився у вікно.

— Ярошенко сьогодні буде в Леобурзі.

— Що?!

— Так, він надіслав телеграму, я не встиг тобі показати. Ви з Данилом повинні зустрітися з ним,— вигнанець штовхнув важіль і поїхав до виходу.— Українці мають говорити з українцями.

— Наші інженери перевершили себе,— коронний гетьман України ще раз окинув поглядом установку Левченка.— На вигляд вони дуже схожі.

— Але ж довго цей обман не протримається,— знизав плечима Данило.— Що ви робитимете, коли з’ясується, що ваші установки — звичайні муляжі?

Вони вийшли з підвалу Ратуші, й гетьман підняв комір пальта, з вогких синюватих хмар зривався дрібний колючий сніг.

— Це вже неважливо. Ми виграли час і скористалися моментом,— мовив Ярошенко бездоганною німецькою.— То про що ви хотіли поговорити, панове Яблонські?

Данило обернувся до Джекі, й та взяла його під руку. Дівчина була бліда й нашорошена.

— Британці примушують Леобург визнати спадкоємця престолу Російської Імперії новим імператором і укласти союз в обмін на гарантію недоторканності й допомогу,— промовила Джекі.— Цесаревич Олексій їде до Петербурга.

Гетьман зупинився і завмер, його пальці, зчеплені в замок за спиною, побіліли.

— Зрозумів.

— Ми не пов’язані союзом з Українським Королівством, але це питання може значно ускладнити наші стосунки.

— Що ви бажаєте почути від мене?

— Чи є в Українського Королівства шанси домовитися з новим російським імператором?

— Домовитися з імперією? — Ярошенко обернувся до них з посмішкою.— Імперія домовляється з тобою, лише коли тримає чобіт на твоєму горлі. Їх влаштовують перемовини тільки з опонентом, що вже не може дихати.

Данило хитнув головою. Ярошенко мав рацію. З ворогами не домовляються. Але коли аферу з муляжами розкриють, Росія і Британія підтримають одна одну, і тоді всі, хто був проти них, будуть затиснуті в глухий кут. Японія і Федеративні Штати Америки задалеко, Австрія знеможена. Країни Нового поясу надто дрібні. Гетьман мав це розуміти. Можливо, Україні слід закріпитися на відвойованих позиціях і погодитися на британську пропозицію разом з Леобургом?

— Наших сил забракне,— тихо промовила Джекі.— З двома імперіями ми з вами змагатися не зможемо. Навіть за сприяння Японії.

Гетьман пильно подивився їй у вічі. Данило не міг зрозуміти, про що він насправді думає. Очі Ярошенка зблиснули сталево, лише на мить, так ніби він був задоволений тим, що хтось зрозумів його грандіозний план, а тоді просто знизав плечима.

— Зарано щось стверджувати. Імперії смокчуть кров роками, а розпадаються за кілька днів, наче картковий будиночок. Ви настільки впевнені, що план британської корони спрацює, друзі мої, що поквапилися скинути з рахунків Австро-Боснію,— гетьман зупинився біля екіпажа, ад’ютант у зеленому однострої з короною і тризубом на рукаві відчинив дверцята.— Леобург може розпоряджатися своєю долею самостійно. Ви правильно відзначили, що між нашими державами немає союзу. Ми допомогли вам усім, чим змогли. Далі кожен вільний чинити так, як підказує йому здоровий глузд.

Данило потиснув йому руку, Ярошенко вліз усередину і ляснув дверцятами. Самохідний броньований екіпаж попхикав геть з площі Чорного.

Данило зітхнув. Розлючені кров’ю і порохом звірі з мапи Європи й один упертий чоловік, який вірить у свої сили, свою країну і свою ідею. Ставки зависокі. Цього бою йому не виграти.

Минув уже тиждень відтоді, як Тео пристрелив Оздеміра, й за цей час він не наближався до Лейли, хоч і лишався міцно прикутим до неї. Він цілодобово контролював її охоронців, але, схоже, вигнанка не збиралася тікати. Єдине, про що вона попрохала,— це принести скриню з її кімнати у штабі. Тео ретельно обшукав її, зазирнув у всі шпарини, але нічого, крім суконь та іншого дівочого скарбу, так і не знайшов. Тео дозволив занести речі до арештантки, дивуючись, навіщо їй знадобилися ці лахи, які вона ніколи доти не вдягала.

Тео розпирало від люті. А Давид, схоже, геть забув про свій суд.

От і сьогодні: Давид сидів за столом, розбираючи свіжі телеграми, а його помічник стояв поруч з купою газет. Пришелепуватий вигнанець, здавалося, досі вірив, що Леобург має вплив на весь світ. Тео роздратовано закотив очі.

— Коли суд?

Давид звів на нього погляд.

— Боюся, нескоро. Тут таке...— він простягнув йому газету.

«Спадкоємця російського престолу підступно вбито!» Тео здивовано вигнув брови.

— Що за чортівня?! Як це можливо?

— Ми в морі, яке кишить акулами,— знизав плечима вигнанець.— Дирижабль цесаревича сьогодні прибув з Лондона до Петербурга, але палацу бідолаха так і не дістався.

Давид показав йому телеграму.

«екіпаж підірвано крпк ніхто не вижив».

— Мабуть, це австрійці,— похитав головою вигнанець.— Зміцнення ворожої коаліції не вкладалося в їхні плани. Гадаю, тепер Британія страшенно зла на Відень і почне активно допомагати їхнім народам звільнитися від ярма...

Тео, не слухаючи його балаканину, заглибився у статтю. «З великим сумом відзначаємо виняткове звірство, з яким було скоєно розбійний напад. Усі супутники цесаревича, що вижили під час вибуху, були обезголовлені, що змушує нас схилятися до думки...»

— Обезголовлені,— задумливо пробурмотів Тео.— Ні, Давиде, це не австрійці.

— А хто ж то... о! — вигнанець вражено звів брови.— Небіжчик у нас на площі!

— Так,— підтвердив Тео.— Гадаю, це справа рук того спритного японського вилупка. Або когось із його команди.

— Японські годинники, японці біля «Савою», «союз без союзу»... ми розповіли про все Ярошенкові, а той, звісно, поділився інформацією з союзником.

— За словами Едека, гетьман звільнив Леобург від зобов’язань і порадив дотримуватися «здорового глузду». Це,— Яблонський постукав по газеті, що лежала на столі,— схоже на його здоровий глузд. Він боротиметься з імперіями в будь-якому їхньому прояві: чи то в освіченому та благопристойному, чи то в дикунському та кровожерливому. Гадаю, хаосу в Росії вже не зупинити, проте Ярошенко, здається, впевнений, що зможе стримати набіги здичавілих банд з ніким не контрольованої території.

— Зрештою, вони готувалися тридцять років. Може, в них і стане сил.

Газети рясніли сенсаціями.

«Цісар Вільгельм узятий під варту».

«Перше скликання Народної Ради в Будапешті проголошує відновлення Угорського королівства».

«Національні Комітети Хорватії та Словенії не визнають владу Австро-Боснійської Імперії і оголошують про створення Конфедерації».

«Армія Українського Королівства вийшла до берегів Дону».

«У Петербурзі горить імператорський палац».

— Це просто свято якесь,— пробурмотів Данило, відклав купу газет і обвів поглядом людей, що сиділи за довгим столом.

Французи, угорці, хорвати, австрійці, чехи зібралися в єдиній уцілілій під бомбардуваннями залі Леобурзького університету. Американський посол у Румунії про щось перешіптувався з прусським повіреним у справах Українського Королівства і Леобурга. Навпроти Данила сидів похмурий британський лорд, якого останньої миті надіслав їм Джефрі Кавендиш. Поруч з ним сидів галицький воєвода і посол Малопольського Князівства у Вінниці.

Данило не сподівався, що до Леобурга приїдуть перші особи держав, тим паче, що дехто з них уже певний час сидів у тюрмах своїх столиць. Але якщо вони не спробують зупинити хаос, усе згине у вогні, як Михайлівський собор. Данило кинув погляд на Давида і похмуру виснажену Джекі. Вони теж не знали, чого очікувати, як і леобуржці, що зібралися під стінами університету біля єдиного в місті вцілілого гучномовця.

— Отже, панове, пропоную розпочати,— в тьмяному світлі шкіра вигнанця здавалася жовтуватою.— Леобург наполягає на негайному припиненні всіх військових дій, хай де вони відбуваються, і негайному поверненню до мирних переговорів. Продовження цієї війни призведе до катастрофічних наслідків для світової економіки. І ми, мешканці Леобурга, добре знаємо, про що кажемо. Наші громадяни втратили оселі й роботу і відчувають брак їжі. Але Леобург — це невелике місто. Що відбуватиметься, коли біженців будуть не тисячі, а мільйони? Як ми вирішуватимемо цю проблему?

— О, облиште робити з Леобурга невинну жертву! — пирхнув представник Австро-Боснійської Імперії.— Ваш агент убив кількох наших офіцерів, викрав секретну розробку і застосував її на полі бою, що є беззаперечним порушенням Нантської конвенції! Австро-Боснійська Імперія вимагає негайного роззброєння Леобурга і передачі викраденої технології її законним власникам!

— А від чийого імені ви це промовляєте? — іронічно посміхнувся угорець.— Невже від імені цісаря Вільгельма, який другий тиждень скніє у віденській буцегарні? Ви тримали у страху весь континент, а тепер намагаєтеся звинуватити спецслужби іншої держави у власній поразці?

— Я не розмовлятиму з вами, бо ви — нелегітимний представник! — бакенбарди посла Австро-Боснії здригнулися.— Я вимагаю видалити з-за столу переговорів самозванців!

— Але вам таки доведеться розмовляти і не лише з ним, але й з нами,— худорлявий молодий офіцер, що представляв Словено-Хорватську Конфедерацію, підвівся з-за столу.— Австро-Боснійської Імперії більше не існує!

— Так, це ви точно відзначили,— закивав посол Пруссії.— А нашим головним пріоритетом є захист німецькомовного населення Судет і Цислейтанії.

— Судети — частина Чеської Республіки!

— Французька Імперія наполягає на негайній капітуляції Пруссії і її повній демілітаризації, а також на виплаті контрибуцій!

Розмови за столом нагадували Данилові модне політичне токшоу. Він підвівся з-за столу і відійшов до вікна. За спиною лунали обурені вигуки повноважних представників найбільших світових держав, а просто перед ним, біля стін університету, стояли обірвані, голодні, втомлені леобуржці. І ця нова реальність не вкладалася в нього в голові. Він обернувся до Джекі. У її очах проглядав такий самий розпач.

Ці люди не зважали на справжній голод, руйнування та смерть. Вони ділили землі.

Данило підійшов до свого місця і раптом гучно гепнув долонею по столу. На мить у залі запанувала тиша.

— Годі вже, шановні панове,— сказав він.— Це початок кінця цього світу.

Погляди звернулися до нього. Давид сторожко примружився, Джекі випростала спину і завмерла, посол Австро-Боснії посовався на стільці, хорват і чех воднораз смикнули пенсне.

— Європа більше не може дозволити собі воювати,— промовив Данило.— Перша середземноморська, Друга війна, напад на Леобург, розпад Австро-Боснії, Росія у вогні — світ минулого зруйновано! З появою надзброї прийшла нова реальність, у якій усім нам доведеться не вбивати, а домовлятися. Можливо, ви цього поки що не зрозуміли. Можливо, ви не хочете розуміти. Але рано чи пізно ви дійдете того, що права сильного більше не існує,— Данило обвів поглядом присутніх.— Вам здається, що все залежить від територій. Що більше їх маєш, то могутніша держава. Але подивіться на Леобург. І австрійці, і британці, і росіяни могли стерти його на порох. Але Леобург — це не земля, не територія. Це люди, їхній дух, їхнє бажання відстояти своє. Подивіться на Україну. Ще рік тому ніхто й уявити не міг, що їм удасться повернути Лівобережжя, але вони не йшли на компроміси, чатували на влучний момент і отримали таку силу, з якою жодна з імперій змагатися не може. Подивіться на Австралію і Британію. Завдяки тому, що вони змогли полюбовно розійтися, кожна з країн отримала те, чого прагнула, і торгівля між ними зросла вдвічі. Ви всі тут, бо насправді відчуваєте становлення нового світу. Ви знаєте, що самими лише гарматами більше не вижити. Той, хто цього досі не збагнув, може з’їздити до охопленого вогнем Петербурга. Або сходити до цісаря Вільгельма у в’язницю. Ви можете продовжувати вбивати, але рано чи пізно ваш суперник переможе вас. Тому вчіться розмовляти і домовлятися — як усередині країни, так і зовні,— Данило схрестив руки на грудях.— Загалом я не бачу сенсу в таких перемовинах. Розмовляти мають голови держав. Коли вони будуть до цього готові, ми надамо їм місце.

Він розвернувся і вийшов із зали.

Над Леобургом сяяло сонце. На тлі яскравого світла чорнота обпалених стін ще більше пригнічувала. Крижане блакитне небо, колюче повітря, сірий від кіптяви сніг і купи здибленої замерзлої землі — ось якою була прогулянка Леобургом сьогодні. Джекі йшла так повільно, як могла, і Федя плентався поруч, іноді зупиняючись, аби перепочити. Він уперто прагнув ходити, хоча лікар просив його залишатися в ліжку ще бодай кілька тижнів. Хлопець кривився від болю щокроку, але вперто просувався — так, як ішло вперед їхнє місто, незважаючи на руйнування і загрозу голоду.

Вони опинилися на Михайлівській площі. Без собору вона здавалася неприродно порожньою.

— Відпочинь трохи,— прошепотіла Джекі.— І будемо повертатися.

Федя важко видихнув і сперся на її плече.

— Повертатися?

Джекі відвела погляд, але уникати цієї розмови вічно не вийшло б.

— Давид і Тео вважають, що я потрібна Леобургу. Данило волів би лишитися тут. Тео теж. А я... Я лише хочу бути з тобою. І не хочу зашкодити Агнесі,— дівчина подивилася йому в обличчя.— У цьому рівнянні забагато невідомих.

— Ти нікому нічого не винна. Чого хочеш саме ти? Зостатися чи повернутися?

Джекі вже звикла до того, що Федин погляд залишався холодним, ніби він спостерігав за тим, що відбувається, з якогось власного виміру, і лише іноді в темно-карих очах спалахували іскри цікавості. Як-от зараз.

— Я хочу бути з тобою. Неважливо де,— вона провела пальцями по западинці на його щоці.

Сонця нема, веснянки майже непомітні.

— А чого хочеш ти?

Федя знизав плечима.

— Коли я пішов сюди, то відчував, що мене щось пов’язує з тобою. Якась тонка нитка, відчуття... Я не міг визнати, що можу когось покохати. Що я можу покохати тебе,— він торкнувся її щоки, холодні пальці пробігли по лінії підборіддя, шиї, пірнули у волосся, Федя притулився чолом до її чола.— Тоді нас пов’язувала тоненька нитка, але нині це сталеві троси. Я тепер наче прозрів, наче наново навчився слухати. І для мене все таке яскраве, сліпуче. Мабуть, я помер тоді, у в’язниці. Тож не питай мене, чого я хочу. Я ще сам не розумію, Женю, я... поламаний, як мої ребра,— він усміхнувся.— До речі, я раніше краще б удавився, ніж ходив би у всіх на очах без переднього зуба.

— А я цього не бачу,— видихнула Джекі.— Федю, ти... ти сяєш для мене. Як того вечора, коли я прочитала твій текст і побачила, який ти насправді. Зараз я бачу це щодня, навіч, і ти такий прекрасний, що я...

Він поцілував її, не дозволивши договорити. Джекі вже майже звикла до цього відчуття — коли тепло розтікається її тілом і на якусь мить біль у голові відступає, а ниття м’язів стає непомітним. Вона знала, що остаточно вилікувати це неможливо і що симптоми лише з часом потроху слабшатимуть, але Федя відтепер став її ліками, він розганяв морок, витягав її з ями, і якщо вона могла хоч у чомусь йому допомогти, це було б для неї найвищою нагородою.

— А я гадав, ви в маєтку.

Федя знехотя відірвався від її вуст і обернувся. Тео стояв за кілька кроків, сховавши руки в кишені потертої шкіряної куртки. Він був, як завжди, похмурий і втомлений.

— Ми міркуємо про майбутнє,— відповів Федя.

— Це смішно, зважаючи на те, який гармидер зараз коїться в університеті,— гмикнув його двійник.— Усі ці шляхетні пани вже ладні вчепитися один одному в горлянки. Зарано міркувати про майбутнє.

Джекі помітила, як стрепенулися Федині вії, коли їхні з Тео погляди перетнулися.

— Ти залишишся тут,— промовив він.— Ти вирішив.

— Звісно,— підтвердив Яблонський.

— А якщо Лейла захоче повернутися?

Тео іронічно посміхнувся.

— Ні, вона не захоче.

— Ти вирішив би цю ситуацію інакше,— промовила Джекі.— Так?

— Так. Ти, Едек і Агнеса залишилися б тут. А він повернувся б додому.

— Але ми хочемо бути разом.

— Життя несправедливе,— знизав плечима Яблонський.— А великі звершення вимагають великих жертв.

Данило від утоми ледве тримався на ногах. Після кількох невдалих зустрічей у Відні та Страсбурзі британський прем’єр-міністр сер Джефрі Кавендиш, канцлер Пруссії Антон фон Клозен і голова законодавчого корпусу Франції Кристоф Боше погодилися прибути до Леобурга. Академічний район оперізували кордони леобурзьких армійців, а всередині закопчених стін Леобурзького університету вирували бурхливі суперечки.

Поступово до міста прибували все нові й нові політики: король Болеслав, великий князь Мало польського Князівства Вацлав, представник тимчасового уряду Росії на засланні князь Ковров, міністр зовнішніх справ Японської Імперії. З дня на день обіцяв приїхати президент Федеративних Штатів Америки.

Але все це не давало жодного результату. Леви гризлися між собою, не помічаючи, що їхня клітка охоплена полум’ям.

Данило схилився до Давида:

— Ти впевнений?

Вигнанець стиснув кулаки, на щоках заграли жовна.

— Якщо не ми, тоді хто?

Данило прочинив двері до зали засідань, де висів густий дим від сигар, які смалив прусський канцлер. Вигнанець натиснув на важіль, його візок пхикнув парою і покотився всередину. Давид стискав у руці аркуш паперу.

Присутні здивовано підвели на нього погляди.

— Вельмишановне панство, як голова Народної Ради вільного міста Леобурга оголошую, що ми не маємо жодних претензій на територію Нейтральної зони, окрім земель, визначених як кордони території розвитку відповідно до Закону про міжнародне визнання вільного міста Леобурга. Також ми закликаємо світову спільноту дотримуватися досягнутих домовленостей за підсумком Першої середземноморської війни і визнати право Українського Королівства на відновлення держави в кордонах, визнаних Палермською мирною угодою.

Данило помітив, як витягнулося обличчя короля Болеслава, він повільно пересунув браслет годинника на зап’ястку.

— Вільне місто Леобург вітає угоду між парламентом Угорського Королівства і Конфедерацією Хорватії і Словенії про мир і взаємне визнання кордонів, а також рішення Дунайських князівств про об’єднання у Королівство Румунію. За попередніми домовленостями, ми хотіли б винести на загальне обговорення проект створення міжнародного суду, що буде розташований у вільному місті Леобурзі,— Давид поклав на стіл папір і обвів поглядом присутніх.— Почнімо бодай з чогось.

Джекі почула, як унизу рипнули двері. Вона спустилася на кухню. З університету повернувся Данило.

— Ну, що там?

Він мовчки пив воду просто з чайника.

— Британська Імперія вирішила звільнити останню колонію. Індія отримає незалежність в обмін на торговельну угоду. Британія підтримала нас.

Джекі часто закліпала.

— Пруссія, Франція і Британія визнали Конфедерацію Хорватії і Словенії, Боснійський Халіфат, Чеську Республіку й Угорське королівство. Австро-Боснійської Імперії більше немає.

— У мене відчуття, що ти зачитуєш підручник з історії.

— Саме так, але це відбувається в сусідньому районі, в залі з величезною дірою у стелі,— посміхнувся Данило.— Сьогодні просто прорив, досі вони тиждень сичали одне на одного.

Джекі обхопила себе руками.

— Вранці я бачила короля Болеслава. Він був не в захваті. Що з Лівобережжям?

— О, Україну тепер усі хочуть у союзники! Болеслав милостиво погодився зупинитися на відвойованих кордонах, а Пруссія, Британія і Франція згодні поважати територію Українського Королівства за Палермською угодою,— промовив Данило.— Зважаючи на те, що «щезальні машини» Ярошенка — один великий пшик, то це чудові умови.

— Ох, що буде, коли всі дізнаються...

— Гадаю, ніхто не наважиться випробувати на собі,— засміявся Данило.— А гетьман вигадає новий фортель і переконає всіх у тому, що установки — справжні. Він у нас великий фокусник, навіть кращий за мого дядька.

— А Росія?

— В Росії своя «весна народів»... На Північному Кавказі утворився халіфат. Тувинці й татари підняли повстання. На Далекому Сході поки що лишається Японія. Вони не просуватимуться далі, але не збираються віддавати те, що вже окупували.

— Ну, їх можна зрозуміти,— кивнула дівчина.— Досі незрозуміло, хто зараз керує Росією — суцільна анархія. Царя Бориса стратили...

— А його спадкоємець загинув по дорозі,— додав Данило.— Тому британські та французькі війська вчора висадилися у Фінській затоці. Вони хочуть узяти Петербург під контроль і повернути в місто Тимчасовий уряд.

— Ух,— гмикнула дівчина.— Мені здається, це мало кому сподобається.

Данило важко зітхнув і присів на стілець.

— Я не знаю, що буде, Джекі. Але сьогодні з’явилося бодай щось, на що можна опертися.

Вона сіла поруч. На кухні було тихо і темно, за вікном знову падав сніг. Світ досі висів на волосині. А зовсім скоро Новий рік.

— Даню, я знаю, як ти любиш цей світ. Але, може, він не готовий мінятися. Може, вони неспроможні поважати одне одного, об’єднатися заради розвитку чи створити аналог ООН, як ти того хочеш. Твої прагнення утопічні.

— Але ж ми можемо спробувати. Ще кілька тижнів тому ніхто не вірив, що до Леобурга приїде британський прем’єр. Ніхто навіть не вірив, що ми встоїмо під натиском двох імперій. Навіть ти не вірила, пам’ятаєш?

Джекі подивилася на нього з усмішкою. Данило скуйовдив неслухняний чубчик, його обличчя було втомлене, але спокійне, він уперше після виходу з коми здавався їй живим — не тоді, коли бадьоро переконував усіх, що почувається пречудово, а по-справжньому, без облуди. Він насправді переймався долею цього міста і цього світу так, ніби вони були частиною його життя, ніби він прагнув бодай десь створити для себе та своєї країни кращу, справедливішу реальність, ніж та, до якої йому треба було повертатися. Данило робив неможливе, хоч і знав, що, мабуть, більше ніколи сюди не повернеться.

Світ змінюють небайдужі.

«Імператор Японії оглядає лави переможного війська».

Данило схилився над зображенням у газеті й відчув, як по його шкірі сипнуло морозцем.

— Ти готовий?

Хлопець обернувся. До столу під’їхав Давид. Площа Чорного, ледь розчищена від завалів, була забита вщерть, під вікнами Ратуші майоріли прапори, лунали гасла. Леобуржці зібралися на Народні збори.

— Є лінза?

Давид витягнув з торби, що висіла на візку, тетранокль. Данило клацнув лінзою і ще раз глянув на нечітку ілюстрацію.

Елвір Дем’янич.

І «покійний» Альберт Яблонський.

Поруч з імператором Японії.

— Хай йому чорт! — вигукнув Данило.— Цього не може бути!

— Що трапилося? — здивувався вигнанець.

— Сам поглянь.

Давид нахилився над лінзою і за секунду вражено звівся.

— Неможливо! Це... це Альберт? Але ж Лейла його вбила!

— Гадала, що вбила, але, як бачиш, ні. Цей вилупок живіший за всіх живих! — Данило закотив очі.— Я б ще міг припустити, що це його двійник, але ж його двійник загинув у нашому світі.

— От дідько...

— Спокійно спати нікому не вдасться,— похмуро мовив Данило.— Мій любий дядечко про це подбає. Ось чому Японія відкидає будь-які перемовини щодо Далекого Сходу. Вони отримали двох надзвичайних консультантів.

Данило кинув газету на стіл. Помічник допоміг Давидові спуститися на перший поверх. Високі двері відчинилися, і вони опинилися просто посеред бурхливої площі.

Ті, що не втекли. Ті, що вистояли. Ті, що були готові відновлювати місто цеглина по цеглині.

Німці, українці, поляки, євреї, білоруси, росіяни, турки, араби. Леобуржці.

Джекі стояла на краю сцени. Вона більше не вдягала перуку, і сніжинки спадали на її справжнє волосся — чорне, коротке і розпатлане. Дівчина обернулася до них з Давидом. Народ на площі вибухнув вигуками й оплесками.

— Вітаю громадян вільного міста Леобурга! Вітаю тих, хто вистояв! — вигукнув Давид у гучномовець, і в повітря полетіли кашкети, капелюхи, хутряні шапки, над натовпом здійнялися прапори Леобурга, кулаки, парасольки.— Ви знаєте, що на п’ятнадцяте січня призначено перші в історії нашого міста вибори до рад районів! Ви самі оберете тих, хто керуватиме районом, де ви мешкаєте! Голосуватимуть усі, і вигнанці не виняток! Більше жодних утисків прав громадян!

Леобуржці тріюмфували. Данило подумав, що тут, посеред цього різношерстого натовпу, він почувався по-справжньому щасливим. А якою щасливою була б Агнеса! Він поглянув на Джекі. В її очах сяяли сльози. Вона відчувала те саме.

Але їм доведеться піти.

— Разом з виборами до районних рад ми проведемо перші вибори до нової Верховної Ради! Спадкове право на владу скасоване! — вигукнув Давид.— Але, друзі, не секрет, що в нашому місті є одна родина, якій ми багато чим завдячуємо. Тому я пропоную створити почесне місце для представника родини Яблонських при Верховній Раді Леобурга!

Вигнанець обернувся до Данила. Хлопець завмер. Про це йому ніхто не казав. Судячи з галасу, що знову здійнявся над площею, народ гаряче підтримував цю пропозицію. Данило мигцем зауважив, як витягнулося обличчя Тео. Він також не очікував. Але ж він збирався покинути Леобург назавжди! Вигнанець простягнув Данилові гучномовець. Хлопцеві перехопило горло. На нього дивилася вся площа, Тео, Джекі, Давид, його друзі... й він мусив сказати їм правду.

— Це дуже почесно, Давиде,— промовив він.— Але... пам’ятаєте, як Оздемір прибрав до рук усю владу в місті? Йому вдалося це лише тоді, коли Август Яблонський, справжній батько міста, закинув політику і повернувся до науки. Не можна водночас керувати містом і займатися улюбленою справою. Тому і я, і Агнеса... ми прийняли непросте рішення. Я сподіваюся, ви зрозумієте нас. Ми їдемо з Леобурга.

Люди остовпіли. Обличчя Тео було наче вирізьблене з каменю. Данило чекав на свист, гомін і обурені вигуки, та леобуржці лише дивилися на нього, не зводячи очей. І тільки за мить натовп вибухнув обуреним галасом:

— Як ви можете! Навіщо?! Агнесо! Агнесо! Агнесо!

Джекі підійшла до нього і рішуче забрала гучномовець. Її очі були червоні від сліз.

— Друзі мої, послухайте...— мовила вона, і тиша злетіла над площею, наче птах.— Ви ж пам’ятаєте: «Леобург — це я». Яблонські — це лише прізвище, ми такі самі діти Леобурга, як і ви. Кожен, хто боровся разом з нами, хто має в серці свободу, хто прагне поступу, розвитку, вільної творчості, кожен бунтівник цього міста — це і є Леобург. Ви знаєте, що все залежить тільки від вас. Ми не хочемо повторювати помилки мого батька. Керувати містом повинні ті, для яких його розвиток — найважливіше. Я вірю, що Давид, Марсело, Ґрета й ті, кого ви оберете на вільних виборах, приведуть наше місто до процвітання. Тож голосуйте розважливо! І наше місто зміниться, відродиться, зміцніє. Воно стане серцем нової Європи, тут працюватиме міжнародний суд, ми будемо гарантом спокою та миру! На вас чекають великі звершення. Я пишаюся, що живу з вами в один час!

Хтось плакав, хтось кричав, прапори тріпотіли в морозному повітрі. Джекі опустила гучномовець і відвернулася. Данило відчув, що в нього самого застряг у горлі клубок.

Енергія, яка ширяла над цим містом, збивала його з ніг, здіймала в повітря, оповивала його, іскрилася. Данило відчував її, сповнювався нею. І він волів би залишитися — о, як же йому кортіло залишитися!

Але це місто зможе вижити без нього. А Агнеса — ні.

Тож це місто вже отримало все, що він міг йому запропонувати, і навіть більше.

Тео не став стукати в двері комірчини, де майже в цілковитій темряві, як змія в лігві, сиділа Лейла. Він відчинив двері й підняв газову лампу до рівня очей, розсіюючи темряву тьмяним жовтуватим світлом. Вигнанка примружилася і підвелася йому назустріч. Вони не бачилися відтоді, як його куля обірвала мерзенне життя Оздеміра і коли її ніж мало не обірвав життя Тео.

— Суд завтра.

Лейла мовчала, її чорні очі залишалися примруженими, презирливими, гнівними. Погляд ковзнув по порізу на шиї Тео, тоді знову зупинився на його обличчі.

— Це все, що ти хотів мені сказати?

Її голос був хрипкий, як після довгого мовчання. Тео мимоволі подумав, що з нею, либонь, ніхто не розмовляв уже тиждень.

— Так.

Лейла зареготала, і Тео відчув, як по спині майнула хвиля холоду. В цьому її сміху було щось потойбічне, в крижаному блиску очей сяяло шаленство. Лейла м’яко наблизилася до нього.

— Ну що ж. Зайди завтра по мене, Яблонський,— вона фамільярно поплескала його по щоці.— Поведеш мене на бал.

Розділ 20

Бій, що скінчився

— Отже, сьогодні? — Давид похмуро дивився у вікно і стискав бильця візка.

Федя обвів поглядом присутніх. Данило зібрав у залі засідань Ратуші майже всіх: тут були Давид, Мотта, Аслан, Тео, професор Кубрик, Паль Келемен. Бракувало лише Ґрети Ветцель — певно, вона з робітничими профспілками вже була заклопотана передвиборчою кампанією. Їхні леобурзькі друзі й побратими прийшли попрощатися, але ніхто не наважувався першим вимовити сумні слова. Федя поглянув на бліде напружене обличчя Джекі. Він переконував себе, що після повернення вона якось звикне й одного дня забуде це місто і більше не сумуватиме, проте він і сам уже не був певний у тому, де відтепер їхня справжня домівка.

Вечір був тихий, за вікном знову падав сніг — великі лапаті сніжинки вкривали руїни, налипали на обпалені стіни. Федя пригадав вогники, що взимку спалахували по краях дахів ошатних леобурзьких будиночків — розмитий, майже зітлілий дитячий спогад Тео.

— Так. Ми прийшли попрощатися.

Вигнанець мовчки кивнув. Федя взяв зі столу газету.

«Пан’європейській Раді бути!»

— Гадаю, Леобург приречений бути світовим арбітром,— Федя мляво посміхнувся.

— Принаймні штаб-квартира Міжнародного суду буде саме тут,— додав Мотта.

— Хотілося б вірити,— промовив Давид.— Фінальне комюніке підписане, Пан’європейську Раду створять у найближчий час. Є навіть перше рішення: Британія і Франція збираються врятувати Росію чи, радше, те, що від неї лишилося, власними військами.

— Кепська ідея, особливо враховуючи, що Японія не збирається віддавати захоплені території на Далекому Сході,— пробурмотіла Джекі.— А в них тепер є Дем’янич. Та й Альберта, як виявилося, зарано поховали.

— Все краще, ніж орди біженців і анархія,— буркнув професор Кубрик.

— Так, зараз ці шановні російські монархісти, які ще пів року тому закликали царя Бориса до повернення собі всіх українських земель, раптово познаходили в себе українське коріння,— гмикнув Келемен.— І тікають цілими родинами в Українське Королівство.

В кімнаті запанувала тиша, Федя м’яко обійняв Джекі за плечі.

— Гаразд, хлопці й дівчата,— Данило підвівся і вийшов у центр кімнати.— Я не хочу, щоб ми прощалися на такій тривожній ноті. Хай що трапиться, я у вас вірю. Давиде, ви впораєтеся. Леобург врятувала не лише транслокальна зброя. Леобург врятували всі ви.

— Та якось викрутимося,— мляво відказав Давид.— Британія надає нам кредит, а Іберійська унія за умови припинення військових дій почне кілька масштабних проектів з відновлення наших лабораторій... Я відрядив Аль-Разі поспілкуватися з ними.

— Сподіваюся, він не перестріляє перемовників,— усміхнувся Данило.

— Принаймні його має гріти думка про власну лабораторію і повне фінансування від міста, яке ти йому наобіцяв,— вигнанець розвернувся до них обличчям.— Нам доведеться навчитися жити в новому світі, але тепер я знаю, куди ми рухаємося і як можемо захиститися.

Вони з Данилом потиснули один одному руки, Джекі схилилася до Давида й обійняла його. Федя мимоволі подумав: ще кілька тижнів тому він і припустити не міг, що прийде той день, коли сама лише думка про повернення додому буде змушувати його стримувати сльози. Він по черзі обійшов леобуржців, потискаючи їм руки. Наостанок наблизився до Тео.

— Я теж їду,— недбало кинув його двійник.— Одразу після суду.

Федя кивнув. У повітрі зависла ніякова пауза.

Що вони могли сказати один одному?

Що вони могли сказати один одному після всього?

— Твої рубці — на мені,— тихо промовив Тео і простягнув йому руку.

— Звучить, як «ти і я — однієї крові»,— посміхнувся Данило.

Федя міцно стиснув долоню двійника.

— Так. Саме так це і звучить.

Данило йшов коридором Ратуші останнім, коли всі вже розбіглися у справах. Він почувався химерно: з одного боку, не міг дочекатися повернення додому, але з другого... Щось гризло його і муляло. Чи то похмурий стомлений вигляд Давида, чи те, що він полишає це місто не в найкращі часи, чи те, що він так і не бачив Ґрету відтоді, як вирішив замінити собою один з кристалів. Вона не приходила до нього. Мабуть, справді захопилася передвиборчою агітацією у себе в районі...

Данило інстинктивно зупинився ще до того, як хтось покликав його ззаду. Маленький силует у порепаній шкірянці й широких штанях бовванів на тлі вікна в кінці коридору. Хлопець махнув рукою Джекі й Феді, що чекали його біля сходів, і повернувся.

Ґрета мовчки зайшла до колишнього кабінету Варги. Данило причинив двері.

— Ось і все, так?

Данило сумно всміхнувся. Ґрета дивилася в підлогу. Голена голова, вперто стиснені губи, зведені брови. Вона здавалася розлюченою і похмурою, але не плакала, і він був за це вдячний, хоч і змирився з тим, що ніколи її не забуде.

— Так, Ґрето, ми сьогодні їдемо.

— Шкода, не побачиш, як я виграю вибори в Робітничому районі й Келемен удавиться від заздрощів.

— Чому ти не прийшла попрощатися?

— Хіба я не прийшла?

— З усіма...

— Бо я не хотіла з усіма,— її голос затремтів.— Я хотіла попрощатися з тобою.

— Це була велика честь — мати таку напарницю,— Данило підійшов до неї і взяв за плечі.— Я сам ніколи б не впорався. Та і взагалі, не зважився б.

— Я нічим особливо тобі не допомогла.

— Неправда. Ти пішла зі мною туди, куди відмовилися йти мої друзі. Ти мене надихнула.

— То я — твоя муза? — гмикнула Ґрета, підводячи погляд.— Чи напарниця? Чи подруга? Хто я тобі?

Данило наштрикнувся на її гострий, допитливий погляд. Дівчина дивилася спідлоба й чекала на його відповідь, якої він насправді не мав.

— Ґрето, я... Щиро кажучи, я не знаю, якої відповіді ти очікуєш. Найменше мені хотілося б тебе розчарувати.

Дівчина підступила до нього впритул. Блакитні очі на блідому обличчі були схожі на озера серед білого каміння в горах. Він би дуже хотів, щоб вона йому нагадувала Джекі, бо вони насправді були схожі. Але, дивлячись на Ґрету, він завжди згадував Агнесу. Вона чіпляла щось глибоко в його душі та змушувала почуватися водночас сміливо і ніяково. Ці величезні очиська, і пухкі вуста, і ще волосся... яке ж у неї було волосся! Данило знову мимоволі здивувався, як вони вигадали видавати її за хлопчака, вона ж бо геть на нього не схожа. Вона відважна і допитлива, й іноді небезпечна, але з м’якими лапками, як маленька рись, чи пума, чи...

Ґрета потягнулася до нього і поцілувала в губи. Недовго, на кілька секунд. Данило закляк. Дівчина відступила, її рухи стали різкими і нервовими.

— Е-е-е...

— Ну, пробач, я просто нетерпляча,— пирхнула вона.— Ти б довго вагався, а тоді все одно цього не зробив. А я не хотіла, щоб мій перший поцілунок був з іншим.

Данило хотів щось сказати, але не міг дібрати слів. Ґрета рвучко розвернулася і пішла геть з кабінету. Грюкнули двері.

Данило важко зітхнув. Двері рипнули знову. Маленька голена голова знову вигулькнула з коридору.

— До речі, як тебе звуть?

— Га?

— Як тебе звуть, не-Едварде?

— Данило.

Ґрета примружилася, звела погляд на стелю, ніби усвідомлюючи почуте, тоді кивнула.

— Добре.

Двері грюкнули. Данило вигнув брови, потім почухав потилицю, потім зітхнув. За хвилину він нарешті зміг рухатися і підійшов до вікна. Маленький силует у шкірянці й широких чоловічих штанях упевнено прямував площею Чорного назустріч новим пригодам.

Тео міг скільки завгодно переконувати себе, що повернення прибульців у свою реальність — подія цілком закономірна і бажана, проте його переповнювало розчарування. Вони забирали з собою його брата. Його єдиного брата. Він знав, що той — справжній — Едек ніколи не був таким і що Леобург зараз залишає зовсім інша людина, але не міг позбутися відчуття, що саме тепер, уперше за двадцять п’ять років, він нарешті знайшов того брата, про якого завжди мріяв, і одразу ж утратив його. Як утратив і батька. Як утрачав усіх, кого підпускав до себе занадто близько.

Крім того, на нього чекав дурнуватий вигнанський ритуал. Тео роздратовано скуйовдив волосся на потилиці. Давид наполягав на суді. Здавалося, він уже не палав лютою ненавистю і цілком міг своїм рішенням помилувати її, але чомусь не вгамовувався. Та й сама Лейла наче прагнула бути засудженою ним, інакше б накивала п’ятами з-під варти. Цей суд був якоюсь таємною справою між ними двома, і це дратувало Тео ще більше.

Втім, Лейла просила, щоб на суд її відвів саме він. Тож чому б не виконати останню волю підсудної?

Тео звернув до коридору, який вів до Лейлиної комірчини, і зупинився. Двері були прочинені, біля входу до кімнати стовбичили вигнанці.

Першою думкою було те, що Лейла таки втекла. Але, судячи з виразів облич її конвоїрів, у кімнаті на них чекало щось страшне.

Вона ж... вона ж не могла накласти на себе руки?

Тео кинувся уперед, розштовхуючи зі шляху роззяв, і раптом побачив її.

Лейлу вивели з кімнати, її руки були скуті кайданками за спиною. Але вигляд вигнанка мала такий, що у Тео мимоволі відвисла щелепа.

На дівчині була яскраво-червона сукня з довгим шлейфом — спідниця попереду була непристойно коротка і зухвало відкривала на огляд молочно-білі стегна й підв’язки чорних панчіх. Блискуче чорне волосся струменіло по плечах і спадало на розкішне декольте. Тео кинуло в жар. Лейла примружила яскраво підведені очі, не зводячи з нього погляду.

— Яблонський,— її червоні вуста вигнулися у глузливій посмішці.— То не твоя щелепа покотилася?

Її погляд був крижаний і лютий.

Навіщо ця вистава? Щоб вразити Давида? Тео насупився, роздивляючись її з голови до ніг.

— Навіщо ти...

— Хочу померти красивою.

Тео вигнув брови, збираючись на думці, але вигнанка поважно пропливла повз нього.

Давид зібрав усіх у залі засідань. Тео увійшов назирці за обвинуваченою. Обличчя інших «присяжних» так само вражено витягнулися. Давид схопився за бильця візочка і пропалив Лейлу обуреним поглядом, Мотта зітхнув, і лише Аслан залишався спокійним, мляво посміхнувшись. Лейла вмостилася на стілець посеред зали й нахабно закинула ногу на ногу. Тео, згнітивши серце, сів праворуч, уявляючи, який пречудовий вид відкривається з місця голови суду. Він досі не розумів, на кого було розраховане це дійство. Невже це все для Давида, якого Лейла завжди називала своїм братом? Тео презирливо посміхнувся, намагаючись позбутися неприємного морозцю всередині.

Ні, цього не може бути.

В голові Яблонського виринув спогад:

«О, то ви таки коханці?»

«Може, й так. А може, й ні».

Не може цього бути!

Тео гучно видихнув, та Лейла навіть не поглянула в його бік.

Вона ніколи й не дивилася в його бік, бісове стерво, і хай що він робив, йому не вдавалося цілковито заволодіти її увагою.

Мотта підвівся і зніяковіло кахикнув.

— Спершу хотів би зауважити, що за особливі заслуги перед вільним містом Леобургом заступник голови Народної Ради Леобурга Давид Дусманіс передав голос нашого загиблого побратима, Ієна Маккіліана, Теодорові Пйотру Яблонському,— він мигцем глянув на Тео.— Що ж, гадаю, присутнім немає особливої потреби нагадувати, з якої причини Лейла опинилася тут. Вона зізналася в тому, що повідомила Агнесі Яблонській заздалегідь неправдиву інформацію. Вона знала про підготовку засідки і вчинила так навмисне. Це так?

— Так,— кивнула Лейла.

— Що штовхнуло тебе на цей крок?

Лейла презирливо примружилася.

— Ненависть. Я хотіла, щоб вона загинула. Тоді я не думала, що з нею може поїхати його честь пан суддя, чи Мак, чи будь-хто інший. Я не тямила, що робила, і щиро шкодую, що тоді ніхто мене не зупинив, але повернути все назад неможливо. Тож я повністю визнаю свою провину.

В залі запала тиша, вигнанці перезиралися між собою. Давид посовався у візку й раптом вимовив:

— Але це ще не все. Ти викрала полоненого, катувала і вбила його.

Тео мимоволі роззявив рота. Що?! Він збирається судити її за вбивство Оздеміра?

— Його вбила не я,— сухо зауважила Лейла.

— Маєш свідків?

— Давиде, хай йому грець! — Тео схопився з місця і підійшов до вигнанки.— Його вбив я, коли він спробував утекти! Що в біса за цирк?!

Лейла з Давидом не дивилися на нього, штрикаючи поглядами одне одного.

— Сядьте на місце, пане Яблонський.

Клятий вигнанець! Тобто виходить, що від початку справа була зовсім не в Феді, а в Давиді?

Вони так довго були вдвох у Сибіру. Рятували одне одного. Спали під однією ковдрою. Складно уявити чоловіка, який опинився з Лейлою під однією ковдрою і не мав жодних бажань!

Тео скривився. Тоді, на площі, й пізніше, коли він прийшов до її кімнати, Лейла була розчавлена горем. Вона була знищена. Вона прийняла новину про трибунал з честю, але зараз поводилася не як воїн, а як ображена коханка. Лейла кидала Давидові виклик і дивилася лише на нього. Схоже, єдиним її бажанням було перетворити цю виставу на відвертий фарс. Саме для цього вона і вирядилася сьогодні, наче танцівниця вар’єте. У Тео аж скрипіли зуби, але він знову не розумів, ким вона є насправді.

— От бачиш, Давиде... тобто, вибачте, ваша честе, Оздеміра вбила не я.

Звісно, Лейла поводилася так лише тому, що була абсолютно впевнена в тому, що Тео врятує її знову, як рятував під час штурмів, і в тилу у ворога, і під час бунту в неї під дверима. Слухняний хлопчик. Слухняний закоханий хлопчик. Бісова погань, клята лярва. Тео кортіло знову вразити її, зробити щось таке, щоб стерти з її розфарбованого обличчя в’їдливу посмішку, оголити її сутність, зрозуміти її до кінця і позбутися огидного відчуття, що він весь час був для неї лише одним з багатьох.

— ...але я маю право на захист, і я вимагаю, щоб шановні присяжні вислухали, за що ж саме я так не любила нашого колишнього міського голову.

Давид похитав головою.

— В цьому нема потреби.

— Ні, потреба є! — вибухнула Лейла, й у її очах раптом зблиснули сльози.— Ти будеш слухати це ще раз, якщо досі нічого не втямив.

І тут почалося пекло. З кожним її словом залу поступово поглинала темрява. Обличчя вигнанців витягнулися, Мотта не міг звести на Лейлу погляд. Тео кортіло вибігти геть. Вибігти і піти туди, де не було чути її голосу, де картини, описувані нею, не проникали б у його свідомість. Давид побілів, як молоко, і дивився в підлогу.

— А тоді він узяв цю палицю і застромив мені...

— Годі! — Давид сіпнувся, ніби хотів скочити на ноги, але залишився у візку.— Годі вже! Я зрозумів! Я знімаю з тебе звинувачення у викраденні й убивстві Оздеміра.

В кімнаті запанувала м’яка огидна тиша, не було чутно ні звуку.

— Гаразд, мої любі,— просичала Лейла.— Нумо вже закінчувати. Всім зрозуміло, що це не справжній суд, та й ми не зовсім люди. Ми — вигнанці, вовча зграя. Так, Давиде? — Лейла відкинулася на спинку стільця, свердлячи поглядом ватажка вигнанців.— Ви зібралися тут, щоб стратити мене. То ж голосуйте.

— Хто-небудь хоче щось сказати? — здавлено пробелькотів Мотта.

— Вона має рацію,— кивнув Аслан.— Нема чого обговорювати.

— Лейла порушила клятву вигнанки і навмисне підвела своїх товаришів під смертельну загрозу. За законами військового часу такий злочин передбачає розстріл,— голос Давида скреготнув, як метал по склу.— Я голосую «за». Марсело?

— «За».

— Яблонський?

Тео гидливо скривився. Лейла так і не глянула на нього. Її обличчя було абсолютно спокійне. Вона досягла свого: змусила всіх почуватися кепсько, вразила Давида, виконала свою примху і лишилася задоволена виставою, частиною якої цинічно зробила розповідь про власні тортури.

А тепер вона очікувала на фінал, де дурненький хлопчик на побігеньках врятує її.

Тео презирливо посміхнувся і сказав:

— «За».

Краєм ока Тео помітив, як здригнувся Давид. Усі вражено втупилися в Тео, але Яблонський дивився лише на Лейлу. Вигнанка повільно обернулася. Її чорні очі гарячково заблищали, обличчя спотворила лють. Лейла гидливо вишкірилася, ніби збиралася кинутися на нього просто зараз, як розлючена пантера. Тео переможно посміхнувся, насолоджуючись тим, як змінився її силует: вона розвернулася до нього, її руки стиснулися в кулаки, коліна були судомно зведені. О так. Тепер вона бачила в цій залі лише його. І це було найкращою хвилиною за весь час їхнього знайомства.

— Аслане? — дерев’яним голосом буркнув Давид.

Тео відчував, ніби сидить за гральним столом. Ось блеф, ось небезпека, ось надія. «Я кидаю, ти стріляєш». Шанси один до двох, що Аслан знову підіграє йому. Всі заклякли на місцях, але Тео навіть не глянув на свого приятеля, щоб передбачити його відповідь.

— «Проти»,— спокійно сказав Аслан.— Так, вона вчинила страшний злочин. Але сама, з доброї волі витягла з тилу ворога нашого полоненого.

— Але вона пішла туди для того, щоб убити Оздеміра,— Давид намагався говорити байдуже, але видихнув з полегшенням.— А не рятувати когось.

— Так, але вона мала право на помсту і зробила свідомий вибір. Лейла могла втекти з міста. Пробач, Давиде, та я не звик розкидатися добрими воїнами.

— Отже, суд вигнанців не дійшов згоди щодо покарання у вигляді смертної кари. Проте, враховуючи особливу тяжкість вчиненого злочину, я засуджую тебе до пожиттєвого вигнання з вільного міста Леобурга. Лейло, ти повинна назавжди залишити це місто. Тобі зрозумілий вирок?

Вигнанка не відповіла, продовжуючи спопеляти Тео поглядом.

— Відповідальним за виконання рішення суд призначає Теодора Яблонського. Ти й досі готовий поручитися за неї?

— Так,— широко посміхнувся Тео.— Ми маємо відповідати за тих, кого приручили.

Лейлу вивели з зали двоє вигнанців, залізних кайданків досі не зняли. Усередині вирував тайфун — їй було важко дихати, серце калатало в скронях, коліна тремтіли. От же ж покидьок! Але ж він їй обіцяв! Вона так сподівалася на нього!

— Лейло!

Вигнанці нерішуче зупинилися, але вона продовжувала йти вперед, тягнучи їх за собою. Яблонський біг коридором за ними. Вона озирнулася: його мармиза мало не лускала від зловтіхи, Тео замалим не підскакував від радощів, наче той маленький хлопчик, чий капосний жарт удався.

— Ви вільні,— коротко кинув він до конвоїрів.— Від мене вона нікуди не дінеться.

До горла Лейлі підкотив клубок. Тео дістав ключ і показав їй його, але розстібати кайданки не квапився. Ще б пак. Кому захочеться ходити з подряпаним обличчям!

— Смішно тобі, так? Весело? Сподобалося грати моїм життям?!

— Облиш, люба. Аж надто спокусливою була можливість побачити той вираз на твоєму гарненькому личку,— він підступив до неї ближче, швидко облизнув потріскані губи.— Аслан пообіцяв мені. А він горянин, він завжди дотримується обіцянки.

Яблонський нахабно брехав. Лейла відчувала це з його глузливої інтонації, а також з божевільного піднесення, яке зазвичай охоплює гравця після успішного блефу. Він і гадки не мав, яке буде Асланове рішення. Цікаво, що сталося б, якби його гра зайшла задалеко і Давид таки ухвалив рішення її стратити?

— Добре, що я не горянка і тому забираю своє слово назад. Я не поїду з тобою у Вайомінг.

Тео здивовано вигнув брови.

— Чому ж?

— Бо мене засудили до заслання, Тео, а не до щоденного споглядання твоєї пики. Мене вже нудить від тебе. Ти — нахабний огидний мерзотник.

Яблонський припинив посміхатися. Його чорні очі стали холоднішими за мармур.

— Коли ж я був особливо огидний: коли витягнув тебе з підвалу чи коли ти стогнала і благала мене не зупинятися тієї ночі?

Лейла важко втягнула повітря, наче він ударив її під здухвину. Те, що сталося між ними тієї ночі, було актом відчаю. Тоді Тео був саме тим, хто був їй потрібен, але відтоді Лейла ще виразніше відчула велетенську прірву, що їх розділяла. Тепер він був не просто спадковим аристократом, а ще й героєм війни, лідером, який волею долі командував обороною цілого міста і фактично виграв безнадійну битву. А вона стала не просто вигнанкою, а вигнанкою серед вигнанців, засудженою всіма — гидотою, поганню, брудом на черевиках. Тож неперевершений Теодор Яблонський, безсумнівно, відчував до неї поваги не більше, ніж до слимака. Він відчув її слабину, він радів, що виграв їхню суперечку й опинився в її ліжку, а тепер ще й мав ключі від її кайданків, таким робом отримавши її в ексклюзивне пожиттєве користування. І саме пиха переможця зараз з’явилася на його самовдоволеній мармизі.

— Пускати хліб по водах — це не твоє, так, Яблонський?

— Маючи справу з тобою, слід облишити великодушність.

Ця розмова зі скутими руками починала їй набридати. Лейла солодко посміхнулася йому і знову хруснула великим пальцем на лівій руці. Щоразу робити так ставало легше, але й болючіше. Лейла злегка примружилася. Половинка кайданків зісковзнула з зап’ястка.

— Забудь про ту ніч. Тоді мої позиції похитнулися, і мені потрібен був надійний покровитель,— вона відступила на крок, і Тео рушив за нею, мов прив’язаний. Його погляд затуманився, наче в лихоманці, й ковзав по її вустах, шиї, грудях.— Вигнанці могли розірвати мене, але ти б їм не дозволив. Бо ти... попався... на гачок! Та більше ти мені не потрібен.

Їхні погляди зустрілися, по спині Лейли сипнуло морозцем. Тео різко штовхнув її до стіни і придавив власним тілом, широко розставивши ноги, щоб вона не могла втекти.

— Ти брешеш,— прохрипів він їй в обличчя.— Поглянь на мене, Лейло! Годі вже зі мною гратися!

Вигнанка відвернулася, але він грубо схопив її за підборіддя і розвернув до себе. Лейла стиснула губи. Тео спробував поцілувати її і остаточно втратив концентрацію.

Лейла різко зігнула ногу в коліні.

Яблонський миттєво обм’якнув і склався навпіл. Він не міг ані закричати, ані навіть застогнати, лише рвучко втягував повітря і впав на підлогу, затискаючи руками між ніг.

— Бій ніколи не закінчується,— просичала Лейла, обтрусивши спідницю, і нахилилася до нього.— На майбутнє, Яблонський: якщо колись ще раз закортить взяти жінку силоміць, краще поміркуй про наслідки. Бо одна по цимбалах ударить, а інша може й зарізати посеред ночі. Чи отруїти. Тож краще тримай свого прутня при собі.

Вона підняла ключ, відімкнула другу половинку кайданків і скинула їх на підлогу. Лейла переступила через його голову, поділ її сукні прошелестів по його обличчю, і підбори зацокали по камінню, коли вигнанка пішла коридором до своєї комірчини.

Данило ще раз оглянув кімнату Едварда. Будинок по цей бік мовчав: хлопець не відчував жодної образи чи смутку в нерухомому повітрі. На столі гучно цокав годинник, медальйон з Едвардовим зображенням так само висів на дзеркалі. Федя з Джекі сиділи на ліжку, чекаючи на його команду. Він кинув погляд на своїх друзів — від них віяло теплом і смутком. Можливо, колись вони ще повернуться сюди. Але сьогодні прийшов час іти додому.

— Будинком нехай розпоряджається Юліана,— Данило віддав папери Свенсонові.— Тео сказав, що маєток його більше не цікавить, він їде до Америки, а Юліана з Беатою, можливо, повернуться.

Дворецький кивнув. Вираз його обличчя, як завжди, був спокійний, але в очах проглядав смуток. Данило поплескав його по плечу.

— Свенсоне, ви — душа цього маєтку,— мовив він.— Для мене велика честь познайомитися з вами.

Старий шанобливо кивнув. Джекі підійшла до нього і міцно обійняла. На мить Данилові здалося, що дворецький от-от заплаче, але той лише зворушено погладив її по спині. Потім він потиснув Федину руку і вийшов з кімнати. Ледве двері за ним грюкнули, Данило відчув знайомий порух вітру.

— Портал тут? — схвильовано прошепотіла Джекі.— Маю дивне відчуття.

Данило обернувся. Федя з Джекі опинилися по той бік мерехтливої плями.

Портал з’явився сам, він навіть не думав про це — будинок просто дав їм змогу попрощатися.

— Ну, от і все. Прощавай, Леобурже,— прошепотів Данило, як раптом на сходах почулися швидкі кроки.

Лейла вихором влетіла в кімнату. Вона була одягнена у свій звичний одяг — чоловічі штани, сорочку й корсет з шістьма кинджалами, але мала вельми дивний вигляд: волосся скуйовджене, червона помада розмазана по щоці, під очима — чорні кола від туші, ніби вона тільки-но повернулася додому з гулянки в нічному клубі.

— О, ви вже й дірку викликали,— діловито мовила вона.— От і добренько. Всім па-па!

Дівчина пірнула в портал швидше, ніж хтось устиг промовити бодай слово.

— До речі, в мене є до неї кілька питань,— Данило взяв Джекі й Федю за руки.— Кристали взяли?

Джекі вказала на торбу на плечі. Данило заплющив очі та зробив крок уперед.

Лейла відчула легке поколювання, і щільне повітря порталу виштовхнуло її з тимчасового полону. Дівчина завмерла, дослухаючись. У будинку було тихо, десь цокав годинник. Нікого нема. От і чудово.

Вона глибоко вдихнула важке повітря кімнати, намагаючись заспокоїтися, але її досі сіпало, і до горла підкочувався клубок нудоти.

— Все скінчено,— прошепотіла вона.— Все. Це все.

Лейла заплющила очі та зціпила зуби, але біль у всьому тілі не минав.

Треба щось робити. Потрібно тікати звідси. До Лондона. До Москви. Та хоч на Місяць.

Лейла ринулася до котла, який так само самотньо стояв у кутку, як і того дня, коли вона залишала цю реальність. Дівчина підважила ножем мостину. На щастя, її схованку не знайшли. Усе її минуле життя ніхто досі не знайшов. Вигнанка почала витягати свої речі.

— Що ти робиш?

Лейла здригнулася. Данило схилився над нею, а вона притисла до грудей свій скарб, наче боялася, що він відбере його. Вона не відповіла, лише просунула руку у вузький простір під підлогою і витягла звідти стос документів. Паспорт на місці! Лейла витрусила з пакета кількасот фунтів. Чудово! Цього цілком вистачить, щоб доїхати до матері у Плімут. Дівчина видихнула з полегшенням, кинула все на підлогу, підвелася і почала розстібати корсет. Данило підняв її паспорт.

— Лейла Іванова? — посміхнувся він.

— Поклади, де взяв.

Як же вони всі їй набридли!

— Куди ти тепер? — запитав Федя.

— На стімпанк-конвент,— просичала вона, ховаючи корсет до тайника.

Лейлі здавалося, що її тіло мерехтить, наче голограма. Лейла Іванова. Нема Лейли Іванової, вже давно нема. Її не існує в цьому світі. Реальність пульсувала навколо неї, ніби намагалася вичавити з себе чужорідне тіло. Є вигнанка Лейла. Лейла, яка вбила тринадцятьох побратимів і скалічила найкращого друга. Лейла, яка змусила леобурзького очільника жерти каміння. Лейла, яка врятувала двійника свого...

— Я їду по Агнесу. Можу підкинути тебе до «Академмістечка», а там сама дістанешся аеропорту,— сказав Данило.

Лейла примружилася.

— Не треба. Нічого мені від вас не треба.

Вона пройшла до дверей, але повернулася:

— А, ні. Дай кілька гривень на маршрутку.

— Добре. Ходімо.

Вони вийшли на сходи. Кожен крок віддавався болем у всьому тілі. Лейла не знала, що відбувається,— можливо, вона задовго пробула в іншій реальності, і біль швидко мине, коли вона призвичаїться. А може, не мине ніколи. Світло було надто різке, повітря — надто задушливе. Їй кортіло вищати і трощити все навкруги.

Але головне — не згадувати. Ні про що не згадувати.

Вона зробила те, що мала зробити.

Джекі простягнула Феді велетенський кухоль з кавою. Аромат розлітався по всьому будинку, і в цьому було щось чарівне. Хлопець із задоволенням втягнув повітря і зробив великий ковток.

Агнесині думки в її голові вляглися. Вони домовилися тримати «ширму», доки не зустрінуться,— інакше вир емоцій не дозволяв їм обмінятися враженнями.

Джекі вмостилася поруч з Федею на дивані й витягла ноги на журнальний столик.

— Джинси,— пробурмотіла вона.— Як же я за вами сумувала.

— А я сумував за твоїми ногами,— Федя поклав руку їй на стегно.— Все-таки добре повернутися.

— Але... ще не всі повернулися. Я телефонувала волонтерам,— Джекі радісно затарабанила по столу.— До нас їде Бальтазар!

— Розповіси йому, що в котів теж бувають двійники,— Федя засміявся.

Повз них промчала Лейла, одягнена в зимове пальто Івана Дмитровича. Вхідні двері гримнули в неї за спиною. Данило спустився сходами і показав ключі від авта.

— Я поїхав. Якщо буде бажання — сходіть до крамниці, бо на кухні ніц нема.

Двері грюкнули, в будинку запанувала тиша, лише старовинний годинник спокійно відбивав час.

— Я хочу стати лікарем,— раптом промовила Джекі.

Федя обернувся до неї.

— Вчитися довго. І складно. Впевнена?

— Так. Я хочу. Тому що можу. Ні, не так... Я повинна.

— Нічого ти не повинна. Але я радітиму, якщо ти будеш займатися тим, що тобі справді до вподоби.

Джекі провела пальцями по відрослому волоссю в нього на потилиці. Вона не могла залишатися сестрою-жалібницею у зруйнованому Леобурзі, але вона може лікувати людей тут. Якщо Данило має рацію і в неї дійсно якийсь дар, то вона мусить застосовувати його на благо інших. І Федя не правий. Не всі люди нікому нічого не винні. Ті, хто здатен рятувати інших, повинні цим займатися.

— Я довго міркував,— Федя поставив кухоль на столик,— що саме дав мені той світ. Напевно, він дав мені себе. Нового себе. Справжнього себе. Я вдавав, що війни не існує. Повістки приходили завжди комусь іншому, а не мені. Я не розумів Данила, який переймався війною. Бо ж тут не бомбили, не горіли будинки. Тут я від неї сховався. Але вона мене наздогнала там.

Джекі важко зітхнула.

— Я не хотіла, щоб ти йшов туди. Мені шкода.

— А мені ні. Це... це наче прокинутися,— він прибрав пасмо волосся з її чола.— Воювати я вже не зможу. Але я зможу писати. Зможу розповідати правду про нашу війну.

Їхні погляди зустрілися.

— Ти поїдеш військовим кореспондентом на Донбас?

— Для початку зроблю МРТ і вставлю зуб,— посміхнувся Федя.— А тоді подивимося.

Лейла сиділа на зупинці цілу годину. Ноги задубли, в спину піддувало — пальто було тонке. Вона раз по раз дмухала на почервонілі від морозу руки, але тепліше не ставало.

Кляте село. Клята реальність.

Її досі лихоманило, але вона уривала будь-які думки про те, щоб повернутися. Куди? До кого? Що їй там робити? Там її всі ненавидять. Вона двічі вигнана.

В нескінченній молочній далечині з’явилася темна постать. Чоловік наближався до зупинки недбалою поважною ходою, ніби навколо не існувало заметів. Лейла витягнулася, серце закалатало десь у горлі. Вона могла б закластися, що вчула брязкання острогів на чоботях.

Неможливо. Просто неможливо. В Леобурзі не лишилося жодного транслокала. Ніхто не зміг би його перевести!

Лейла підхопилася з місця і кинулася назустріч, перш ніж зрозуміла, що робить. Ноги підгиналися, вона ледь спромоглася зробити кілька кроків.

Він не дасть їй спокою в жодній з реальностей, навіть у пеклі.

Лейла виявила на своєму обличчі дурнувату усмішку.

Людина була вже за кілька метрів...

Чоловік порівнявся з нею. Звичайнісінький селянин — дута куртка, чорна хутряна шапка. Кинув на неї оцінювальний погляд і почимчикував собі далі.

Лейла зі стогоном опустилася на лавку. З-за рогу нарешті з’явився автобус.

За вікном вечоріло, ранні зимові сутінки розфарбували фіолетовим і рожевим засніжені поля Романівки. Джекі відчула звичне напруження у м’язах, ніби її тіло збиралося рухатися без її згоди. Агнеса була поруч, вона наближалася. Колись це відчуття нестерпно дратувало Джекі, від чужих рухів і думок їй хотілося вищати, але зараз сльози, що проступали на очах, були сльозами радощів. Джекі підхопилася з дивана, від хвилювання пересохло в роті.

У дворі заторохтів Данилів «форд».

Двері відчинилися, і на порозі з’явилася Агнеса.

Вони кинулися одна до одної, не помічаючи нікого і нічого навкруги.

— Ти жива! Ти жива! Ви всі живі! — золотисто-зелені очі Агнеси — її очі — сяяли від сліз.— Ви повернулися!

Джекі гладила її волосся, торкалася плечей, щік, ніби не могла повірити, що вони нарешті зустрілися. Вона прибрала «ширму», й Агнеса вражено зойкнула.

— Все згоріло! Люди! Стільки людей! — вона захитала головою.— Стільки людей загинуло! А Данило... Данило... Що це?!

— Це машина, яка відчиняє портали.

— О Боже! — Агнеса затулила долонями обличчя.— Не можу в це повірити! А Давид! А... а Федя... його спина... Боже...

Її двійниця раптово похитнулася, і Джекі, вчасно підставивши плече, довела її до крісла, хоча сама ледве трималася на ногах. Джекі бачила книги, багато книг — мабуть, Агнеса підробляла в якийсь бібліотеці,— бачила затишний дворик, двох стареньких, чула дзвін велосипедного дзвіночка і порипування колонки з водою. Але все це затьмарювало єдине почуття — нескінчене, нестерпне, лякаюче очікування. Невідомість, яка випалює зсередини. А ще...

— О, а що це за хлопець?

— Ти цілувалася з Тео?! — вигукнула Агнеса.— І як?!

Їхні погляди зустрілися, Джекі скосила очі на Федю. Той скептично підібгав губи і вигнув брови, очікуючи на її відповідь.

— М-м-м, Агнесо, ходімо на кухню,— зніяковіло пробурмотіла вона й обернулася до Феді.— А ти не підслуховуй!

І вони пошкандибали на неслухняних ногах до кухні, підтримуючи одна одну. Джекі ретельно причинила двері.

— Той хлопець — Данилів двоюрідний брат,— промовила Агнеса.— Він допомагає його бабусі й дідусю.

— І тобі.

— І мені,— щоки дівчини зашарілися.— Він хороший, але...

— Але не Данило. Ти чекала на Данила.

— Так, але... не все так просто,— вона зітхнула.— Я така рада, що ви повернулися. І це відчуття...

— ...що ти не сама.

— І що ти тримаєш наді мною небо...

— ...а ти полегшуєш мій головний біль,— Джекі похитала головою.— Боже, ти лишилася тією самою.

— Якою?

— Світлою. Легкою.

Агнеса глибоко вдихнула.

— Ти врятувала моє місто.

— А ти зберегла мені мене,— Джекі всміхнулася.— Ти врятувала частину мене від війни.

Агнеса обійняла її і заплакала.

Агнеса стояла біля вікна, вдивляючись удалечінь, і вся її постать у бузковому вечірньому серпанку здавалася аж надто тонкою, непевною, майже прозорою. Данило нерішуче зупинився біля дверей. Він і гадки не мав, що сказати, про що запитати,— слова плуталися і застрягали у нього в горлі. Перед очима стояла їхня зустріч кілька годин тому: Агнеса застигла на порозі, притиснувши руки до грудей, і в її очах було стільки болісної радості, що він уже готувався схопити її в обійми, але дівчина раптом похилила плечі, й цей пристрасний, іскристий погляд потьмарився. Данило обійняв її, але в його руках ніби опинилася крижана статуя. Агнесине тіло було напружене, вона не могла вимовити ані слова. Здається, вони таки змогли обмінятися неважливими фразами, а тоді всю зворотну дорогу Данило роздратовано стискав кермо, а Агнеса дивилася у вікно, певно, подумки розмовляючи з Джекі. Може, бодай їй вона зрадіє щиро. Данило не розумів, що сталося з Агнесою за ці кілька місяців, а вона не давала йому шансу зрозуміти, відповідаючи надто коротко. Ця Агнеса була блідою тінню тієї дівчини, яку він бачив у видінні,— дівчини, яка витягла його з потойбіччя.

Як ти жила весь цей час? Чи все з тобою добре? Я так сумував за тобою! Я врятував твоє місто. Я врятував твоє місто заради тебе.

— Агнесо...

Дівчина здригнулася й обернулася. Погляд її ніжно-зелених очей швидко ковзнув по його обличчю. Данило підійшов до неї.

— Нам треба поговорити.

— Я знаю,— прошепотіла вона.— Я знаю, що ви зробили і бачила те, що зробив ти. І це... це не має ціни. Я не можу висловити, наскільки я вдячна.

Вона торкнулася його забинтованої руки. Данилові здалося, що крізь тугу пов’язку він відчув крижаний холод її пальців.

— Мабуть, Джекі вже пояснила тобі, що вам небезпечно перебувати в різних реальностях. Вона відчуває енергії. Вона може ними керувати. Не так, як я, але її здібності зростають. Джекі з Федею хочуть залишитися тут. Вони не можуть жити в Леобурзі. І я гадав... я сподівався, що ти теж не проти залишитися тут. Зі мною.

Агнесині щоки порожевіли, вона уривчасто зітхнула.

— Ти не зобов’язаний постійно рятувати мене, Даниле.

Данило схвильовано скуйовдив волосся. Розмова не клеїлася, вони ніби промовляли геть не те, що хотіли висловити насправді. Агнеса торкнулася очей, змахуючи сльози, і відвернулася до вікна.

Все, що я робив, я робив заради тебе.

Данило торкнувся її плеча, провів пальцем уздовж шиї. Його вабила ця ніжність блідої, майже прозорої шкіри, ця западинка біля ключиці, хвилі темного волосся, що спадали на пряму горду спину. Дівчина не рухалася. Якоїсь миті Данилові здалося: якщо вона обернеться і він знову наштрикнеться на цей крижаний, неживий погляд, то тоді все закінчиться — раз і назавжди. Він остаточно її втратить.

— Агнесо, я...

Позаду хтось зачовгав капцями. Данило обернувся: на порозі, притискаючи до грудей кота, стояла Джекі. Вона ніяково кахикнула.

— Чого тобі? — роздратовано пробурмотів Данило.

— Та от, хотіла насипати Бальтазарові їсти, я ж не знала, що ви тут...

Данило гучно видихнув, відчинив шафку, дістав з полиці бляшанку з тушонкою і підкреслено цокнув нею об стільницю. Джекі винувато опустила погляд, забрала консерви і вислизнула з кімнати.

— Не забудь поставити «ширму»!

Джекі закивала, а він схопив Агнесу за руку і потягнув за собою. Вони вийшли до їдальні, Федя провів їх здивованим поглядом.

— Схоже, нам потрібна якась третя реальність, щоб спокійно поговорити,— Данило обернувся до Агнеси, але вона не всміхнулася.

Вони піднялися на другий поверх, Данило запустив дівчину до дядькової кімнати і причинив по собі двері. Агнеса стояла в центрі — плечі напружено підняті, ніби вона готувалася щомиті захищатися. Данило підступив до неї впритул, і вона почала поволі задкувати, але вперлася у стіл і завмерла. Її золотисто-зелені очі були широко розплющені, губи тремтіли. Від хвилювання Данила лихоманило, він схопив її за плечі та струсонув.

— Та що з тобою коїться?! Що трапилося?

— Мені не можна додому, я мушу бути поруч з Джекі. У мене нема вибору,— прошелестіла дівчина майже нечутно.— Але понад усе на світі я б не хотіла, щоб вибору не мав ти.

— Та Боже ж мій, Агнесо!

— Ні, послухай! — вигукнула вона, і в її очах зблиснули сльози.— Я прагнула врятувати Леобург, і це був мій обов’язок! Не твій, не Федин і не Джекі! Але я не впоралася... і це... це... ви не зобов’язані рятувати мене знову! Я не хочу приносити самі лише незручності й нещастя!

— Але ж це не так!

— Саме так! — прокричала вона, і з очей ринули сльози.— Я не хочу, щоб ти опікувався мною лише з почуття обов’язку, бо, бачте, мене нікуди подіти! Хоча Леобург і врятовано, але я не можу жити там! — Її трусило від ридань, а він пригорнув її до себе, відчуваючи, як крижана стіна між ними розкололася і почала танути.

То от про що вона міркувала ці кілька місяців. Ось її найбільший страх.

— Коли ти поїхав, мені було так лячно... так лячно... я молилася щодня, щоб ти вижив, щоб ти повернувся,— схлипувала вона, впершись чолом у його груди.— Але я знала, що навіть якщо ти повернешся, ти будеш іншою людиною. Ти пережив те, чого я не зможу відчути! І я... моїх почуттів... замало... щоб...— вона відскочила від нього і подивилася йому в обличчя, її очі палали.— Я жила з почуттям, що більше ніколи тебе не побачу. Але бачити тебе і знати, що я для тебе тягар,— це тортури!

— Я тебе кохаю.

Вологі від сліз Агнесині вії стрепенулися. Дівчина дивилася на нього не кліпаючи. Данило рвучко пригорнув її до себе і поцілував. Й губи мали солоний присмак, дихання збилося. Крига між ними остаточно скресла, випарувалася водномить — Агнеса тремтіла в його руках, і Данило не міг стримуватися, осипаючи поцілунками її вилиці, скроні й шию. Вони зробили кілька незграбних кроків і впали на ліжко. Агнеса не пручалася, коли він почав розстібати ґудзики на її сукні. Вона ніби зреклася себе колишньої, і в її рухах не лишилося більше аристократичної стриманості й холоду, лише нетерпіння і гостра, болюча жага. Вона занадто довго мучила себе сумнівами.

Данилова рука ковзнула по її стегну, Агнеса уривчасто зітхнула. І в цю мить у коридорі здійнявся галас.

Двері розчинилися швидше, ніж Данило встиг зрозуміти, що відбувається. До кімнати тайфуном увірвалася Лейла.

— Лейло!..

— Де цей довбаний портал?!

Агнеса зойкнула і засіпалася під Данилом, намагаючись вислизнути і сховатися,— певно, вона б зараз воліла провалитися під землю. Данило підвівся з ліжка і рушив на вигнанку. Він ледве стримувався, щоб не вперіщити їй по потилиці.

— Я намагалася її зупинити,— пробубоніла Джекі з-за дверей.

— Де портал, Даниле?! — вигукнула вигнанка, і її обличчя спотворила гримаса болю.— Мені треба повернутися! Я більше не можу!

Данило роздивлявся дівчину, наче бачив уперше. Що або хто тримав її у місті, яке спотворило її обличчя? Адже Лейла збиралася повернутися до матері в Англію. Вона провела в тому світі значно більше часу, ніж він. Чи могли в її організмі статися якісь незворотні зміни? І що було б, якби він сам прожив у Леобурзі рік чи два? Відповідей на ці питання він не мав.

— Мені треба... додому. Розумієш? — Лейлин погляд став благальним, і Данило роздратовано видихнув. Додому. Його лють випарувалася, залишилося тільки неприємне відчуття незавершеності. Агнеса стояла обличчям до стіни, гарячково застібаючи ґудзики на грудях і ретельно пригладжуючи волосся. Данило роздратовано глипнув на Лейлу, а тоді підійшов до Агнеси і взяв її обличчя в долоні.

— Зачекай на мене. Кілька хвилин.

— Допоможи їй,— прошепотіла Агнеса і швидко поцілувала його.— Хто же ще їй допоможе, якщо не ти!

Вони з Джекі вийшли з кімнати, двері грюкнули. Данило став навпроти Лейли.

— Що мені зробити: заспівати гімн Леобурга, станцювати стриптиз чи відбити п’ятдесят поясних поклонів? — вигукнула вигнанка, міряючи кроками кімнату.— Чому він у біса не з’являється?

— Гадки не маю. І буду дуже вдячний, якщо ти стулиш пельку. Може, це трохи зменшить моє бажання придушити тебе тут і зараз.

Вигнанка стиснула губи і всілася на підлозі, схрестивши ноги.

Данило заплющив очі й дослухався. Енергії, які зазвичай несамовито вирували навколо нього, зараз були спокійні, як море в штиль. Будинок мовчав. Усередині нього самого панувала цілковита тиша. Данило не мав ані найменшої причини, заради якої він прагнув би потрапити до Леобурга зараз. Усе його було тут. Тож не дивно, що портал не з’являвся.

— Навіщо ти хочеш повернутися?

Лейла штрикнула його поглядом спідлоба.

— Не твоє собаче діло.

— Авжеж, не моє. Але я не викличу тобі цей портал і не створю новий. Це маєш зробити ти.

— О, Даниле, якого біса,— розлютувалася вигнанка.— Ти наробив порталів, як та бабця пиріжків, і знищив армію за хвилину, а тепер викаблучуєшся?!

— Це так не працює,— закотив очі Данило.— Я мав величезну мету. Я знав, нащо створюю їх,— хотів урятувати місто. А зараз мені нічого не треба в Леобурзі, а ти сама не розумієш, навіщо тобі повертатися,— він присів навпроти неї навпочіпки.— Портал відчиняється, коли є якась незавершена справа, пам’ятаєш? Я гадав, ти вже зробила свій вибір.

Лейла схопилася за голову і стиснула волосся.

— Зробила. Але неправильний. І хочу повернутися.

— Навіщо?

— Та йди ти до дупи! — вигукнула вона.— Я не збираюся перед тобою звітувати! Просто допоможи мені відчинити цей клятий портал!

Данило схрестив руки на грудях і зітхнув.

— Він казав, що збирається поїхати одразу після суду. Гадаю, ти вже запізнилася.

Лейлині очі спалахнули, наче вона збиралася кинути в нього один зі своїх кинджалів, але Данило чітко розумів, що влучив у яблучко.

— Я не збираюся нікого наздоганяти! Просто... просто відкрий портал! Ти ж зробив тоді довбане диво, зроби ще раз!

— Я знав навіщо. А ти не знаєш, чого хочеш. Чи кого. Перехід відчиниться тоді, коли ти припиниш брехати самій собі.

Він вийшов з кімнати. У будинку панувала насторожена, делікатна тиша. Данило відчував, як десь у повітрі, поміж невидимими цівками енергії, приймається рішення. Але результат цих роздумів від нього геть не залежав.

Лейла без сили лежала на підлозі. Вона не знала, скільки часу минуло, відколи вона вистрибнула з автобуса, проїхавши кілька зупинок, і пішки повернулася до маєтку через кучугури. Їй здавалося, ціла вічність. Годинник відбив дванадцяту. Данило патякав щось про розумність цього будинку, і вона уявила маєток як великого кошлатого собаку. Собака не слухав її команд, погроз, вимог, благань, він мовчки спостерігав за нею, наче чогось очікуючи.

Вигнанка затулила обличчя руками. Вона уявила, що зараз роблять мешканці будинку. Данило з Агнесою, мабуть, цілуються десь на кухні. Джекі сидить на ліжку і гладить свого облізлого кота, здригаючись щоразу, коли Федя стогне уві сні, намагаючись перевернутися. Лейла думала про Давида, який застиг над мапою Європи. Думала про Яблонського. Вони всі мали майбутнє. А її майбутнє залишилося за невидимими дверима реальності, які вона власноруч зачинила. Вона втратила і знайшла себе в Леобурзі. Це місто принизило її, але й піднесло, воно зробило її сильнішою, ніж вона могла уявити. А вона свідомо відмовилася від цього дару.

Лейла не помітила, як почала тремтіти від холоду. Гарячі повіки ледь піднімалися, вона заціпеніла в напівдрімоті. Темрява за вікном поволі світлішала.

— Я хочу додому,— самими вустами прошепотіла дівчина.— Пусти мене до нього.

Вікно і протилежна стіна здригнулися і попливли. Лейла моргнула і миттєво прокинулася.

Її відпускали додому.

Тео похмуро підтягував збрую. За кілька днів він знову вдихне терпкий аромат прерії, побачить засніжені гори, вип’є місцеву індіанську бурду — пічу — в найбруднішому, найгидотнішому салуні, а все це залишиться позаду. Війна, його двійник, тортури і ця змія з крижаними чорними очима. Вона вже, либонь, у літаку, чи як там називаються їхні бісові літальні машини? Тільки-но він згадав про Лейлу, тіло напружилося і затремтіло від люті. Недарма йому кортіло вбити її. Треба було так і зробити — зараз би не відчував ані гіркоти, ані спустошення, лише легкість і азарт у передчутті нових пригод.

Тео зітхнув і погладив оксамитову шию коня. Він ніколи більше не повернеться сюди. Леобург урешті-решт має залишитися в минулому. І яке йому діло до того, хто посяде місце Яблонських у міській раді? Він згадав, як батько в дитинстві казав йому: «Колись місце в Раді перейде нам. Його займеш ти. А тоді — твій син, спадкоємець». Тео зціпив зуби. Нехай про місце в Раді дбають справжні Яблонські. Зрештою, він ніколи не належав до цієї родини.

Двері будинку рипнули. Певно, це Андрес. Тео звів погляд і гучно видихнув, ніби отримав гарного стусана під ребра, проте чомусь лишився від цього в захваті. До нього прямувала Лейла. Яблонський низько опустив голову і змусив себе придушити посмішку й повернути похмурий вираз обличчя.

— Чого тобі треба?

— Я тут цей...— майже зніяковіло пробурмотіла вигнанка німецькою.— Давай серйозно, без жартів.

— Жарти? Останній твій жарт був, так би мовити, доволі болючим.

— Ну, то не треба було поводитися, як останній мудак! — обурено вигукнула вигнанка.— Гаразд, Тео, що було, те загуло. Я їду з тобою до Вайомінгу.

Він мовчав, із задоволенням споглядаючи схвильований, майже благальний вираз на її гарному обличчі. Лейла повернулася до нього, бо просто не змогла піти. Саме він, Теодор Яблонський,— причина того, що вона зараз не сидить у літаку, чи як там називаються ті летючі ночви. Тео бачив, коли вона збирається напасти, Лейла помічала, коли він втрачав контроль від її дотиків, але тепер він нарешті побачив, коли контроль над собою втратила вона.

— На жаль, моя пропозиція вже не актуальна.

— Не зрозуміла.

— Ти мені набридла.

Її брови злетіли вгору, довгі вії затремтіли. Лейла хотіла щось сказати, але лише безпорадно змахнула рукою. Шкіра навколо її багряного шраму побіліла, щоки вкрилися червоними плямами. Тео ледь стримав посмішку, уявляючи, як кипить від гніву її кров.

— Добре, прощавай,— вона гордовито задерла підборіддя і розвернулася до будинку, але не встигла зробити і двох кроків, як він вимовив:

— Скільки можна мене мучити?

Лейла миттєво розвернулася і майже пробігла ті кілька метрів, що їх розділяли. Її очі палали.

— Яблонський, чим же я тебе...— вона махнула рукою.— Ми так і розмовлятимемо через дупу твого коня?

— Чим тобі не подобається дупа мого коня? — Тео лагідно поплескав коня по крупу, потім обійшов його і став навпроти розлюченої вигнанки.— Я не хочу брати тебе з собою, бо у Вайомінгу мені потрібна людина, яка прикриватиме мою спину. Я маю довіряти їй із заплющеними очима. А після спілкування з тобою треба перевіряти, чи на місці всі частини тіла і чи живі найближчі родичі.

— О, чудово, поговорімо про довіру! — верескнула Лейла так, що у вікнах з’явилися здивовані обличчя слуг.— Моє життя було у твоїх руках, і ти проголосував за мою страту!

— Я зробив так, бо нікому не дозволю гратися собою. Навіть тобі.

Лейла презирливо випнула губи, збираючись випалити щось зневажливе, але Тео раптом запитав:

— Чому ти врятувала Федю?

— Що?

— Чому ти врятувала цього йолопа, я досі не збагну. Про що ти тоді думала?

— Про теплу ванну з жовтеньким каченям.

— Лейло! Хоч раз скажи мені правду.

Дівчина відвела погляд. Здавалося, ще мить — і вона розвернеться й утече. Тео шалено кортіло торкнутися її.

— Врятувала — і врятувала. Бо шкода було.

— Правду,— суворо повторив він.— Хай якою вона буде.

Лейла стиснула кулаки, з її напіврозтулених вуст злетіла хмаринка пари. Дівчина не могла звести на нього погляд.

— Як же ти задовбав своїм допитом! — Її інтонація була гнівною, але голос задзвенів, ніби Лейла стримувала сльози.— Я не знаю чому! Я не герой, я не така, як Давид чи Мак,— вигнанка рвучко втягнула повітря.— Я витягла його не тому, що він наш, і не для того, щоб Давид мене пробачив. Просто... він висів там... і я подумала, що... якщо він помре, то помреш і ти. Тому і витягла.

Її вії здригнулися, Лейла обережно поглянула на нього, ніби боялася, що Тео засміється чи промовить щось зневажливе. Але Тео не міг нічого сказати, бо слова застрягли у нього в горлі, по тілу розлилося гостре, нетерпляче тепло. Він схопив Лейлу за плечі, притягнув до себе і поцілував. Вигнанка мало не впала з несподіванки, незграбно змахнула руками і вхопилася за його плечі. Він відхилився від неї, але не міг припинити торкатися її блискучого волосся, жорсткого шраму на холодній рожевій щоці, лінії її вуст.

— Яблонський... Що це було? — видихнула вона.

— Повернув борг,— посміхнувся Тео і тихо вимовив: — У ніч штурму я почув тебе крізь «ширму».

— Що?!

— Я почув твій голос. Я знаю, це неможливо. Але я чув, як ти кликала мене на допомогу, і цього було досить.

— Я думала, ти прийшов рятувати Федю.

— Ні, тоді я вже звик до думки, що помру, але я не міг дозволити загинути тобі.

Лейла вигнула брови, вочевидь, не знаючи, що відповісти. Погляд Тео ковзнув по вікнах маєтку. Крізь вкриті курявою шибки біліли обличчя служниць і статечна постать Свенсона. Всі спостерігали за ними, але одразу ж зникли в темряві кімнат.

— Ходімо,— Тео взяв Лейлу за руку.— Покажу тобі маєток Яблонських.

— Мені підійде, якщо ти покажеш лише свою кімнату.

Яблонський обернувся до неї через плече і всміхнувся, а тоді потягнув її до входу в будинок.

Епілог

— Розплющ очі.

Агнеса повільно підняла повіки.

Музичний годинник на столі, важіль для виклику слуг, медальйон на дзеркалі.

Данило тримав її в обіймах, але тепер вони опинилися посеред Едвардової кімнати в маєтку Яблонських. Агнеса затремтіла, на очі набігли сльози.

Вона повернулася. Вона вдома.

— Ходімо,— Данило взяв її за руку.

— Зачекай,— дівчина глибоко вдихнула.— Я не хочу, щоб нас бачили.

— Чому?

Бо тепер вони не належать цьому світу. Тепер вони — лише духи-охоронці цього міста. Істоти з іншої реальності.

— Бо ми не зможемо лишитися. Не треба вселяти людям надію.

— Гаразд,— кивнув Данило і дістав з шафи довгий плащ.— Куди ти хочеш?

Агнеса дослухалася. Звідкілясь линули звуки музики.

— На Михайлівську.

Мороз поколював шкіру, рідкісні сніжинки сідали на вії, як метелики. Агнеса бачила Леобург очима Джекі — чорний, страшний, зруйнований, але увіч він не викликав у неї ані страху, ані жалю, лише гордість. Її місто встояло.

Вони йшли Соборною вулицею повз закопчені будівлі, обходячи вирви від снарядів. Їх вела музика, що лунала наче з-під землі. Останній день року. Сутеніло, проте людей на вулицях більшало. Нарешті вони опинилися на Михайлівській, Данило підсадив Агнесу на кам’яний парапет біля одного з будинків. Дівчина обернулася і раптом зойкнула. Вона бачила цю площу без собору очима Джекі й очікувала на купу каміння там, де донедавна вгору злітали готичні шпилі, але натомість помітила поміст і рояль, поруч з яким стояв великий чавунний казан.

Один з вигнанців — старигань у циліндрі та фраку — сів за інструмент.

— Благодійний концерт,— прошепотів Данило їй на вухо й обхопив її руками.— Давидова ідея.

Агнеса придивилася до силуетів позаду музиканта.

Давид сидів у візку, стискаючи бильця. За ним, як невідступна тінь, височіла Катажина. Внизу, серед людей, Агнеса впізнала Мотту, Ґрету Ветцель з юрбою робітників, професора Кубрика. З вікна третього поверху на площу дивився бородань. «Аслан»,— спалахнув спогад, хоча Агнеса його не знала.

Старий вигнанець заграв новорічну пісню, і леобуржці, які зібралися навколо нього, почали підспівувати. Руїни сповнилися голосів, над бруківкою сяяли гірлянди і жовтогарячі різдвяні зірки. Помаранчеве, червоне, жовте світло пом’якшувало чорноту порожніх вікон. Кілька пар танцювало, діти бігали з шапками і просили солодощів.

Падали сніжинки, і Леобург співав. Незважаючи на обпалені стіни, на кров, на біль, на смерть, незважаючи ні на що. Агнеса обернулася до Данила.

— Ти врятував його. Врятував.

Він усміхнувся і поцілував її.

Отримавши у спадок старий маєток, Данило здогадувався, що його життя зміниться, але навіть уявити не міг наскільки. Адже будинок виявляється з секретом: з нього відкривається портал у паралельний світ — у місто митців і винахідників Леобург, де в небі пурхають невагомі літоциклетки і пливуть череваті дирижаблі, кудись у незвідане несуть своїх пасажирів стрімкі монорельси, парові механізми виконують хатню роботу... Проте над яскравим і на позір радісним Леобургом уже нависли чорні хмари: владу в місті захопив божевільний диктатор, а лещата зажерливих імперій, які хочуть підім’яти під себе останню обитель бунтарства, стискаються. Як вистояти в цій війні й урятувати чарівний Леобург, не втративши ні себе, ні свого кохання?

Це книжка про те, що сила імперії — ще не привід проти неї не боротися. Книжка про те, що не існує дрібних подвигів і не-таких самопожертв.

Ксенія Сокульська

...не можу не захоплюватися тим, як перша частина заманює тебе в свої обійми... а після прочитання другої ти сама ніби з війни вертаєшся і не знаєш, куди себе подіти після всього, що там сталося.

Юлія Бернацька

notes

Примітки

1

Запам’ятай моє ім’я, ти його згодом кричатимеш (англ.) Тут і далі прим. авт.

2

«Північ», «Захід», «Південь», «Схід» (нім.).

3

Едварде, ви повернулися? Що з вами трапилося? Де ви були? (Нім.).

4

Агнесо! (Нім.).

5

Йди до своєї кімнати! (Нім.).

6

Нарешті. А я все гадаю, коли ти з’явишся? (Рос.).

7

Відколи це ти розмовляєш російською вдома? (Нім.).

8

А мені цікаво, відколи це ти розмовляєш німецькою. Ти ж двох слів зв’язати не міг. Хто ці люди? Що за клоунада? (Рос.).

9

Тео, ні! Ні! (Нім.).

10

Я не знаю (нім.).

11

Добридень (нім.).

12

Польська лайка.

13

Доброго дня, пане Нгуає! (Рос.).

14

Звісно, ні (рос.).

15

Жити в Леобурзі — гордість і честь! (Рос.).

16

Величному місту — величне майбутнє! (Рос.).

17

Від нім. die Farbe — фарба й der Lauf — біг, рух.

18

«Леобурзький вісник» (рос.).

19

Паспорт для подорожей. Вільне місто Леобург. Едвард Рафл Яблонський (нім.).

20

Рада може запхати свою заборону собі в дупу (нім.).

21

Якщо схочу, розмовлятиму винятково польською (польськ.).

22

Від нім. der Kundschafter — розвідник.

23

Я такий радий, такий радий! Я дуже давно чекав на вас! (Ламана рос.).

24

О, пане Едвард, як ся маєте?! Я переймався, дійсно переймався новиною про ту катастрофу (ламана рос.).

25

«Юміте, я прийду по тебе. Лейла» (тур.).

26

Тату (нім.).

27

«Більше», «Норма», «Менше» (нім.).

28

Від нім. die Reise — поїздка, подорож.

29

Вчені — честь Леобурга! Високому званню служи самовіддано! (Рос.).

30

«Повний вперед» (нім.) — у парових машинах ще може означати «повна пара», максимальна потужність.

31

Теж любиш бігати по чужих світах? (Рос.).

32

Я не розумію (нім.).

33

Чудово розумієш (рос.).

34

Ну, вона, може, і Агнеса. Але оцей — точно ніякий не Едвард. Розумієш мене, хлопче? (Рос.).

35

Холера! (Польськ.).

36

Тео? (Нім.).

37

Що то за голос у мене в голові? (Нім.).

38

Воно мені... заважає (нім.).

39

Тео... скажи мені, будь ласка... Що відбувається? (Нім.).

40

Все добре, Агнесо (нім.).

41

Бути леобуржцем — велика честь (рос.).

42

Де я? Що відбувається? Що відбувається? (Нім.).

43

Польська лайка.

44

Агнесо?! Чого тобі треба? (Нім.).

45

Агнеса... Я не знаю (нім.).

46

Тато (нім.).

47

Шановні городяни! Зберігайте спокій! Не підкоряйтеся наказам заколотників! Це державна зрада! (Рос.).

48

Праця на благо Леобурга — наш святий обов’язок! (Рос.).

49

То ти двійник, чи що? То хто ж тебе сюди притягнув? (Рос.).

50

То ви малороси? Могли б звернутися до мене російською, ви ж, певно, знаєте мою рідну мову (рос.).

51

Свобода або смерть (нім.).

52

Вітаннячка (рос.).

53

Лайно! (Нім.).

54

Підданці Леобурга! Дотримуйтеся законів нашого міста і не піддавайтеся закликам провокаторів. Разом ми встоїмо в ці нелегкі часи! Згідно з указом Верховної Ради вільного міста Леобурга за непокору поліції передбачено суворе покарання. Протест приречений! Ідіть з площі, повертайтеся до своїх родин. Побудуємо велике майбутнє разом з Радою! (Рос.).

55

Підданці вільного міста Леобурга, до вас звертається поліцмейстер Джозеф Бридж-Паркер! Негайно припиніть опір! Проводяться дії з наведення правопорядку! (рос.).

56

Агнеса тут! Агнеса з нами! Навалюйтеся, навалюйтеся, браття! У центрі! (Рос.).

57

Другий тікає! Другий тікає, курва мама! (Пол.).

58

Від нім. brummen — дзижчати.

59

Мій батько сидів би зараз тут, по цей бік столу. Якби ви не вбили його (рос.).

60

Дякую, дядьку Юміте, з мене досить одного твого «блискавичного» суду. І шануймо закони міста, в якому ми мешкаємо. Ваші закони (рос.).

61

Курва мама, Едеку (пол.).

62

Боже мій, який дурень (пол.).

63

Сучасна людина (англ.).

64

Що ви коїте?! (Нім.).

65

Не стріляйте! (Румун.).

66

Назад! Назад, собаки! (Рос.).

67

Ряту-у-уйте! (Нім.).

68

Дайте руку! (Нім.).

69

Дим! Дим! (Нім.).

70

Флоренс Найтінгейл — британська аристократка, організаторка і керівниця загону сестер милосердя підчас Кримської війни 1853-1856 років.

71

Польська лайка.

72

В майбутнє — разом з Радою! (Рос.).

73

Я вчу німецьку (нім.).

74

Ніколи не втомлюся милуватися тобою (пол.).

75

Я тебе не розумію (ламана рос.).

76

Паспорт. Вільне місто Леобург. Агнеса Марія Яблонська (нім.).

77

Ми прямуємо до Вінниці (нім.).

78

Прошу вибачення, не хотів налякати пані! (Пол.).

79

Я вас не розумію. Я чекаю на... (нім.).

80

Обшукати приміщення! (Рос.).

81

Здаюся! Здаюся! (Рос.). Не стріляйте! (Нім.).

82

Підвестися (рос.).

83

Що за маячня (рос.).

84

Моя провина (лат.).

85

Яблонський, а чого це ти раптом такий зухвалий? (Рос.).

86

Не чую... Прийом... Перевірте... з’єднання... Прийом! (Рос.).

87

Попіл до попелу, прах до праху (англ.).

88

Лише тому, що ти їх не маєш (рос.).

89

Диво-зброя (нім.).

90

Повзи! Повзи!!! (Нім.).

91

Я не хотіла тебе бачити, просто не маю більше кого покликати (рос.).

92

Це не Агнеса Яблонська, шановний пане Яугіне (рос.).

93

Надіюся на тебе, бо ти вірний, всесильний і милосердний (пол.).

94

Ти пробачиш мені гріхи, даруєш милість свою і вічне спасіння (пол.).

95

Ти пошкодуєш, що торкнувся мене (тур.).

96

Ти нічого мені не заподієш (тур.).

97

Матір Божа (пол.).

98

Ані руш! Руки за голову (рос.).

99

На коліна (рос.).

100

Не стріляти! (Нім.).

101

Яблонський, дай пройти. Це була збіса кепська ніч (рос.).

102

Нічого, стерпиш, адже минула ніч була збіса гарна (рос.).

103

Еріда — давньогрецька богиня чвар і розбрату.

Table of Contents

Annotation

Ірина Грабовська Леобург

Остання обитель бунтарства

Пролог

Розділ 1 Пляма

Розділ 2 Питання фізики

Розділ 3 Ласкаво просимо до Леобурга

Розділ 4 Спадкоємець

Розділ 5 Постріл

Розділ 6 Листування з пеклом

Розділ 7 Один з Яблонських

Розділ 8 Справжній дім

Розділ 9 Архівні справи

Розділ 10 Хімічний слід

Розділ 11 Облога

Розділ 12 Палац із кришталю

Розділ 13 У вогні

Розділ 14 З дощу та під ринву

Розділ 15 Дівчина, яка бачила плями

Розділ 16 Правда

Розділ 17 Новий шлях

Остання війна імперій

Пролог

Розділ 1 Вовк, коза і капуста

Розділ 2 Небезпечні зустрічі

Розділ З Коли дзвонять дзвони

Розділ 4 Нитки, що уриваються

Розділ 5 Громадяни

Розділ 6 Штурм

Розділ 7 Сьомий ніж

Розділ 8 Союз без союзу

Розділ 9 Полум’я з небес

Розділ 10 Загроза

Розділ 11 Відповідальна за життя

Розділ 12 Велика риба

Розділ 13 Злочин

Розділ 14 Вибір

Розділ 15 Найдовша ніч

Розділ 16 Диво

Розділ 17 Лють

Розділ 18 Один проти імперій

Розділ 19 Серце світу

Розділ 20 Бій, що скінчився

Епілог

Примітки

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103